ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
23.11.11 Справа № 5015/3733/11
Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:
Головуючого судді Скрипчук О.С.
Суддів Дубник О.П.
При секретарі судового засідання Лагутіні В.Б.
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТзОВ) «Варіант-Логістик»№ 19 від 21.09.2011 року;
на рішення Господарського суду Львівської області від 15.08.2011 року;
у справі № 5015/3733/11;
за позовом ТзОВ «Варіант-Логістик», м. Чоп;
до відповідача: Державного територіально-галузевого обєднання (далі ДТГО) «Львівська залізниця», м.Львів;
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державної податкової інспекції у м. Львові;
про стягнення 18 010,63 грн.
за участю представників:
від позивача: не зявився;
від відповідача: не зявився;
від третьої особи: не зявився;
ТзОВ «Варіант-Логістик»звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до ДТГО «Львівська залізниця»про стягнення 18 010,63 грн. безпідставно списаних за травень, вересень-грудень 2005 р. коштів за послуги, повязані з перевезенням вантажів транзитом через територію України.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 14.05.2009 р. у даній справі позов ТзОВ «Варіант-Логістик»задоволено повністю. Суд прийняв рішення, яким стягнув з ДТГО «Львівська залізниця»на користь ТзОВ «Варіант-Логістик»18010,63 грн. безпідставно списаних за травень, вересень-грудень 2005 р. коштів за послуги, повязані з перевезенням вантажів транзитом через територію України, а також судові витрати.

Постановою Вищого господарського суду України від 08.10.2009 р. у даній справі рішення Господарського суду Львівської області від 14.05.2009 р. у справі №5/222 скасовано, а справу скеровано на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.01.2010 р. у даній справі позов ТзОВ «Варіант-Логістик»задоволено повністю. Суд прийняв рішення, яким стягнув з ДТГО «Львівська залізниця»18010,63 грн. безпідставно списаних за травень, вересень-грудень 2005 р. коштів за послуги, повязані з перевезенням вантажів транзитом через територію України, а також судові витрати. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 06.10.2010 р. рішення Господарського суду Львівської області від 12.01.2010 р. залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 02.06.2011 р. рішення Господарського суду Львівської області від 12.01.2010 р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.10.2010 р. у даній справі скасовано, справу направлено до господарського суду Львівської області на новий розгляд.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 15.08.2011 року у справі № 5015/3733/11 (суддя Мазовіта А.Б.) в позові ТзОВ «Варіант-Логістик»відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням ТзОВ «Варіант-Логістик»подало апеляційну скаргу № 19 від 21.09.2011 року, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 15.08.2011 року, прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті рішення порушено норми матеріального і процесуального права. А саме скаржник стверджує, що висновок суду про те, що кошти перераховані відповідачем до Державного бюджету України не можуть вважатись отриманими відповідачем без достатньої правової підстави та збереженими у себе за рахунок позивача, оскільки набувачем у цій ситуації є Державний бюджет України, є незаконним і таким, що не ґрунтується на ст. 1212 ЦК України.

Відповідачем подано до суду відзив на апеляційну скаргу № М-1944 від 18.10.2011 року, в якому просить залишити рішення Господарського суду Львівської області від 15.08.2011 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.01.2003 р. між позивачем (вантажовласник) та відповідачем (залізниця) було укладено договір №753/12 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги. Згідно умов договору, залізниця зобовязалась надавати вантажовласнику послуги, повязані з перевезенням вантажів та проводити розрахунки за ці послуги.

Згідно п. 2.2. договору №753/12 від 30.01.2003 р., залізниця зобовязалась приймати до перевезення та видавати вантажі вантажовласнику, подавати під завантаження (вивантаження) вагони (контейнери) згідно із затвердженими планами і заявками вантажовласника та надавати йому додаткові послуги, повязані з перевезенням вантажів.

Пунктом 3.2. договору №753/12 від 30.01.2003 р. встановлено, що у міру виконання перевезень та надання послуг залізниця списує відповідні суми (провізну плату, додаткові збори, штрафи) з особового рахунку вантажовласника на підставі перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами, контейнерами і т. ін.

По закінченні кожного місяця залізниця надає вантажовласнику витяг з його особового рахунку і податкову накладну (п. 3.3. договору).

Пізніше, 01.04.2003 р. між позивачем (користувачем) і підрозділом відповідача (залізницею) було укладено договір №74 про подачу та забирання вагонів. Відповідно до п. 1 вказаного договору, згідно із Статутом залізниць України, Правилами перевезення вантажів і на умовах цього договору здійснюється подача, розставляння на місця навантаження, вивантаження і забирання вагонів з підїзної колії, яка примикає до станції Чоп Львівської залізниці.

Пунктом 14 договору №74 від 01.04.2003 р. передбачено, що користувач сплачує залізниці плату за подачу і забирання вагонів та маневрову роботу згідно Тарифного керівництва №1, а за додаткові послуги/перевід ручних стрілок - згідно діючих цін і тарифів на договірні послуги за фактично виконану роботу. Збори і плати вносяться щодобово по накопичувальній картці та відомості плати за користування вагонами (контейнерами) за фактично виконану роботу.

В подальшому, 10.06.2005 р. між позивачем та відповідачем була укладена угода №410 про взаємодію Львівської державної залізниці та ТзОВ «Варіант-Логістик»при перевезенні вантажів відповідно до транспортного права ЦІМ та СМГС. За цим договором позивач зобовязався проводити перевантаження вантажів із вагонів колії 1435 мм у вагони колії 1520 мм, які прибувають по документах ЦІМ та СМГС з відміткою у відповідних графах перевізних документів «Перевантаження «Логістиком».

У травні, вересні-грудні 2005 р. на підставі накопичувальних карток та відомостей плати за користування вагонами відповідач списав з особового рахунку позивача вартість наданих послуг, нараховуючи на їх вартість податок на додану вартість в сумі 18010,63 грн.

Відповідач не заперечує факту надання позивачеві послуг в травні, вересні-грудні 2005 р. та факту списання крім вартості наданих послуг також суми податку на додану вартість в розмірі 18010,63 грн., однак вважає таке списання правомірним.

При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного:

Пунктом 7.1. ст. 7 Закону України Про податок на додану вартість встановлено, що поставка товарів (робіт, послуг) здійснюється за договірними цінами з додатковим нарахуванням податку на додану вартість. Відповідно до п. 2.6. Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених наказом Мінтрансу України №644 від 21.11.2000р., у випадках, визначених чинним законодавством, на суми платежів і зборів, що підлягають сплаті, залізниця нараховує податок на додану вартість, який списується з особового рахунку платника. При цьому чинне законодавство не вимагає згоди від платника в будь-якій формі на нарахування та списання податку на додану вартість.

Відповідно до ст. 3.1.1. Закону України Про податок на додану вартість, обєктом оподаткування за загальним правилом є операції платників податку з: поставки товарів та послуг, місце надання яких знаходиться на митній території України. П. 6.1. Закону України Про податок на додану вартість встановлено, що обєкти оподаткування, визначені статтею 3 цього Закону, за винятком операцій, звільнених від оподаткування, та операцій, до яких застосовується нульова ставка згідно з цим Законом, оподатковуються за ставкою 20 відсотків. Згідно 5.15. вказаного закону, звільняються від оподаткування операції з поставки послуг по перевезенню (переміщенню) пасажирів та вантажів транзитом через територію і порти України.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про транзит вантажів, транзит вантажів - це перевезення транспортними засобами транзиту транзитних вантажів під митним контролем через територію України між двома пунктами або в межах одного пункту пропуску через державний кордон України. Транзитні послуги (роботи) - безпосередньо повязана з транзитом вантажів підприємницька діяльність учасників транзиту, що здійснюється в межах договорів (контрактів) перевезення, транспортного експедирування, доручення, агентських угод тощо.

Згідно ст. 7 Закону України Про транзит вантажів, транзитні послуги (роботи) призначаються для споживання та використання за межами митної території України і надаються (виконуються) на підставі відповідних дво- чи багатосторонніх договорів (контрактів) між учасниками транзиту. При цьому, договори (контракти) про надання (виконання) транзитних послуг (робіт) укладаються як між резидентами і нерезидентами, так і між самими резидентами і нерезидентами, які вільно обирають комплекс транзитних послуг (робіт), їх надавачів (виконавців), а також засоби транзиту залежно від умов перевезень.

Відповідно до ст. 8 Закону України Про транзит вантажів тарифи на транзитні послуги (роботи) визначаються договорами (контрактами), зазначеними у статті 7 цього Закону, якщо інше не передбачено нормативно-правовими актами, для забезпечення їх конкурентоспроможності порівняно з відповідними послугами (роботами) у суміжних державах. Розрахунки між вантажовласниками та іншими учасниками транзиту здійснюються у порядку, визначеному цими договорами (контрактами), згідно з якими вантажовласники можуть попередньо перераховувати на рахунки інших учасників транзиту кошти, що не є власністю останніх і використовуються ними виключно для розрахунків від імені вантажовласників за транзитні послуги (роботи) з їх надавачами (виконавцями), після чого такі операції оподатковуються відповідно до законодавства України як оплата цих послуг (робіт).

Як вбачається з матеріалів справи, договори (контракти) перевезення, транспортного експедирування, доручення, агентських угод щодо транзиту вантажів у відповідності до вимог ст. 7 Закону України «Про транзит вантажів»між сторонами не укладались. З долучених до матеріалів справи документів, зокрема відомостей плати за користування вагонами, накопичувальних карток, ВМД, залізничних накладних, не вбачається факту замовлення позивачем у відповідача послуг з транзиту вантажу, надання відповідачем транзитних послуг.

При проведенні позивачем оплати наданих відповідачем послуг, не зазначено, що оплата здійснюється за послуги з транзиту вантажів.

Позивач стверджує, що вказана плата стягувалась як плата за подачу та забирання вагонів, за користування вагонами загального парку залізниць України колії 1520 мм, за перевід стрілок при подачі та забиранні вагонів в рамках договору №753/12 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги від 30.01.2003 р. Вказаний договір укладений у відповідності до вимог Статуту залізниць України. Згідно ст. 4 Статуту залізниць України, перевезення вантажів у міжнародному сполученні здійснюється відповідно до угод про залізничні міжнародні сполучення. Таким чином, плата за подачу та забирання вагонів передбачена у документах, які регулюють внутрішні вантажні перевезення, а тому вони не можуть встановлювати особливостей при нарахуванні плати за транзит вантажів.

Сума нарахованого відповідачем податку на додану вартість була перерахована до Державного бюджету України відповідно до ст. 7 Закону України Про податок на додану вартість. На суму сплаченого податку на додану вартість відповідач надав позивачу податкові накладні. У звязку з цим, відповідно до п.п. 7.5.1. п. 7.5. ст. 7 Закону України Про податок на додану вартість у позивача виникло право на формування податкового кредиту.

Доказів не включення податку на додану вартість до податкового кредиту позивачем суду не надано. Таким чином, позивач не був позбавлений права отримати відшкодування спірної суми податку за рахунок Державного бюджету України, доказів того, що ним не заявлялася до відшкодування вищезазначена сума податку не подано.

Як вбачається з витягу акту контролюючого органу-органу ДПІ №140/23-0/01059900 від 20.11.2006 р. Про результати виїзної планової документальної перевірки ДТГО Львівська залізниця () з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2005 по 31.03.2006 р., порушень відповідачем податкового законодавства, в тому числі правильності нарахування та сплати податку на додану вартість, не виявлено.

Згідно ст.ст. 1, 2 Закону України Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами здійснення контролю за додержанням податкового законодавства, правильністю обчислення, повнотою і своєчасністю сплати до бюджетів, державних цільових фондів податків і зборів (обов'язкових платежів), а також проведення відповідних перевірок та встановлення фактів порушення податкового законодавства відноситься до компетенції податкових органів.

Верховний Суд України у постанові від 13.12.2010 р. у справі № 26/2 дійшов висновку, що спірна сума не може вважатися отриманою відповідачем без достатніх правових підстав та збереженою у себе за рахунок відповідача, оскільки набувачем є Державний бюджет України.

Статтею 111-28 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Відповідно до вимог ст.ст. 1212, 1213 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Набувач зобовязаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Спірна сума є податком на додану вартість, яка утримана відповідачем та перерахована до Державного бюджету України. Тому така сума податку не може вважатися отриманою відповідачем без достатньої правової підстави та збереженою у себе за рахунок позивача, оскільки набувачем у цій ситуації є Державний бюджет України.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно дійшов до висновку, що посилання позивача на ст. 1212-1214 ЦК України є безпідставними. А тому позовні вимоги ТзОВ «Варіант-Логістик»до ДТГО «Львівська залізниця»про стягнення 18 010,63 грн. безпідставно списаних за травень, вересень-грудень 2005 р. коштів за послуги, повязані з перевезенням вантажів транзитом через територію України, не підлягають до задоволення.

Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 15.08.2011 року відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

1.Рішення Господарського суду Львівської області від 15.08.2011 року у даній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу направити в Господарський суд Львівської області.

Головуючий - суддя Скрипчук О.С.

суддя Дубник О.П.

суддя Процик Т.С.

Постанова підписана «25»листопада 2011 року