ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09.03.11 р. Справа № 37/66пн

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Попкова Д.О., при секретарі судового засідання Рассуждай С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1, м. Донецьк, ідентифікаційний номер НОМЕР_1

до відповідача: Донецької міської ради, м. Донецьк, ідентифікаційний код 26502957

про визнання права власності на нерухоме майно

за участю уповноважених представників:

від Позивача ОСОБА_2 (за довіреністю № 1174 від 09.03.2011р.);

від Відповідача ОСОБА_3 (за довіреністю № 01/13-6427 від 06.11.2008р.);

Відповідно до вимог ст.ст.4-4, 81-1 ГПК України судовий розгляд здійснювався з фіксацією у протоколі судового засідання.

У судовому засіданні 09.03.2011р. суд виходив до нарадчої кімнати для прийняття рішення.

СУТЬ СПРАВИ:

Фізична особа підприємець ОСОБА_1, м. Донецьк (далі Позивач) звернувся до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Донецької міської ради, м. Донецьк (далі Відповідач) про визнання недійсними прилюдних торгів від 22.09.2008р. та про визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилався на те, що здійснені ним у перебігу власної господарської діяльності ремонт та перепланування спірного майна, придбаного на прилюдних торгах, проведених 22.09.2008р. органами державної виконавчої служби відповідає державним будівельним нормам та правилам і може використовуватися як нежитлові приміщення.

На підтвердження вказаних обставин Позивач надав правоустановчі документи; акт проведених прилюдних торгів від 22.09.2008р., свідоцтво про право власності № 5046 від 24.09.2008р., витяг про реєстрацію права власності від 06.10.2008р. № 20478002, технічний паспорт № 8/97153, документи щодо оплати земельного податку тощо.

Нормативно свої вимоги Позивач обґрунтував ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 320, 376, 383, 392 Цивільного Кодексу України.

Заявою від 03.03.2011р. (а.с.33) Позивач змінив позовні вимоги, заявивши лише про визнання права власності на реконструйовану адміністративну-господарську будівлю (літ.Л-3) загальною площею 266,2 кв.м., розташовану в місті Донецьку, Ворошиловський район, по вулиці Федора Зайцева 2д., а також надав висновок ТОВ „Український інженерно-технічний центр від 19.01.2011р. для залучення до матеріалів справи (а.с.а.с.34-47).

У судовому засіданні 09.03.2011р. представник Позивача підтримав вимоги заяви від 03.03.2011р., вказуючи на достатність наданих документів для її вирішення.

Відповідач письмового відзиву не надав, проте в судовому засіданні 03.03.2011р. проти остаточних позовних вимог заперечив з підстав: відсутності дозволу на реконструкцію нерухомості та на проведення будівельних робіт, що унеможливлює виникнення права власності на спірне майно через самочинність таких робіт; відсутності з боку Відповідача факту порушення або невизнання прав Позивача.

При цьому, представник Відповідача не заперечив наявності статусу землекористувача у Позивача та здійснення самочинного будівництва в межах відповідної земельної ділянки та відносно власного обєкту нерухомості та наголосив на можливості вирішення спору за наявними у справі матеріалами.

Суд вважає за можливе вирішити спір на підставі представлених доказів, оскільки їх цілком достатньо для правильної правової кваліфікації заявлених вимог та обставин правовідносин сторін, а не надання Відповідачем письмового відзиву не може завадити такому вирішенню і вважатися підставою для подальшого відкладання розгляду справи, оскільки за змістом ст. 59 Господарського процесуального кодексу України надання такого відзиву є правом, а не обовязком Відповідача.

Наразі, встановлення правової визначеності довкола заявлених вимог не перебуває у залежності від бажання здійснювати свої процесуальні права, для чого судом було надано достатньо часу, тим більше, що позиція Відповідача доведена до відома суду його уповноваженим представником, зафіксована протоколом та врахована при прийняття цього рішення.

Вислухавши у судових засіданнях представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані суду докази в порядку ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВСТАНОВИВ:

22.09.2008р. підрозділом примусового виконання рішень відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області, із залученням торгівельної організації Донецької філії ТОВ „Мультісервіс проведено в порядку ст.ст.5, 61-62, 66 Закону України „Про виконавче провадження прилюдні торги з реалізації належного боржникові ДП „Шахта імені ОСОБА_4 (далі Боржник) нерухомого майна будівлі складу матеріалів інв.№ 164, літ.Л-2, площею 160,5кв.м., за адресою місто Донецьк, вулиця Ф.Зайцева 2.

В порядку ч.3 ст.66 Закону України „Про виконавче провадження, начальником органу ДВС 22.09.2008р. видано відповідний акт прилюдних торгів (а.с.10), який в силу ч.3 ст.66 Закону України „Про виконавче провадження став підставою для видачі Позивачу свідоцтва про право власності № 5046 від 24.09.2008р. на вказану нерухомість та витягу про реєстрацію права власності від 06.10.2008р. № 20478002 (а.с.11)

Згідно імперативних приписів ч.2 ст.62 та ч.4 ст.66 Закону України „Про виконавче провадження придбання Позивачем нерухомості через органи державної виконавчої служби є підставою для переходу до Позивача речових прав Боржника на земельну ділянку, на якій розташовано цю нерухомість, причому акт прилюдних торгів від 22.09.2008р. є підставою доля реєстрації зазначених речових прав в силу закону. Як вбачається з наданих Позивачем квитанцій (а.с.а.с.26-30) ним здійснюється оплата земельного податку.

Рішенням Ворошиловської районної в місті Донецьку ради № 185 від 11.08.2010р. (а.с.9) належній Позивачу будівлі складу матеріалів інв.№ 164, літ.Л-2 присвоєно персональну адресу місто Донецьк, вулиця Федора Зайцева 2-Д.

Позивачем в процесі власної господарської діяльності у здійснено реконструкцію і ремонт названої приналежної йому споруди. При цьому, порядок та процедура здійснення означених будівельних робіт визначені звітом товариства з обмеженою відповідальністю „Український інженерно-технічний центр від 19.01.2011р. (а.с.а.с.34-47)

Згідно вказаного технічного звіту від 19.01.2011р. реконструйовані Позивачем конструкції мають задовільний технічний стан (стан ІІ), споруда побудована відповідно до державних будівельних норм та правил, та є придатною для подальшої експлуатації.

За результатами технічної інвентаризації приналежних Позивачеві приміщень КП „БТІ м. Донецьк складний технічний паспорт № 8/97153 (а.с.а.с.15-22), в якому відображено стан майна із зазначенням самовільних добудов.

За таких обставин Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсними прилюдних торгів від 22.09.2008р. та про визнання права власності на нерухоме майно, але заявою від 03.03.2011р. (а.с.33) до початку розгляду справи по суті змінив вимоги (їх кількість), залишивши лише вимогу про визнання за ним права власності на адміністративно-господарську будівлю літ. Л-3, загальною площею 266,2кв.м, яка розташована по вул. Ф.Зайцева, 2д в Ворошиловському районі м. Донецька.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, зазначених вище.

Суд розглядає справу в контексті остаточних позовних вимог в редакції заяви від 03.03.2011р., оскільки відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України до початку розгляду справи по суті Позивач управнений змінювати предмет позову, у тому числі шляхом зменшення кількості заявлених вимог.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає розглядувані позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у повному обсягу, враховуючи наступне:

Як вбачається із матеріалів справи, сутність розглядуваного спору полягає встановлені у судовому порядку факту наявності у Позивача права власності на обєкти нерухомості, утворені внаслідок самочинного проведення будівельних робіт (реконструкції і перепланування існуючого і набутого у власність) на земельній ділянці, користування якої здійснює Позивач.

Самовільність (самочинність) здійсненого Позивачем будівництва у розумінні ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України та ч. 10 ст. 29 Закону України „Про планування і забудову територій визначається судом з огляду на відсутність дозволу на викання всього комплексу фактично здійснених будівельних робіт через відсутність відповідного дозволу на їх проведення, що визнається Позивачем, вказується Відповідачем та вбачається з матеріалів справи.

За змістом поданої позовної заяви Позивач обґрунтовує розглядувані колегією вимоги положеннями ст.ст. 316, 317, 319, 320, 321, 328, 331, 332, 376 Цивільного кодексу України, які визначають статус і коло повноважень власника, порядок набуття права власності на самочинне будівництво та захист права власності тощо.

Між тим, за висновком суду, характер розглядуваних правовідносин самочинне будівництво унеможливлює обґрунтування позовних вимог через приписи законодавства, які передбачають захист вже існуючого права власності від порушень, адже сама лише законна можливість використовувати у власній господарській діяльності правомірно придбане за договором нерухоме майно є недостатньою для ствердження про існування та виникнення права власності на утворений внаслідок самочинної перебудови новий обєкт нерухомого майна.

Так, загальне правило ч. 2 ст. 376 вказаного Кодексу встановлює, що сам по собі факт здійснення особою самочинного будівництва нерухомого майна не призводить до виникнення у такої особи права власності на це майно, за винятком випадків, передбачених частинами 3 та 5 цієї статті, але виключно за рішенням суду, набуття чинності яким і призводить до виникнення права власності.

Отже, сукупний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що діюче законодавства визначає два самостійні шляхи виникнення і набуття права власності на нерухоме майно: у разі будівництва з дотриманням вимог законодавства щодо дозвільної документації, завершеного (будівництва) складанням акту про прийняття нерухомого майна до експлуатації; та у разі самочинного будівництва на підставі рішення суду, яке приймається за наявністю визначених умов. При цьому, можливість прийняття рішення про наявність права власності у особи, яка здійснила самочинне будівництво за змістом діючого законодавства не вимагає доведення факту порушення означеного права таке порушення взагалі є неможливим, адже до такого рішення не має і самого права як обєкту можливого порушення, що зумовлює відхилення відповідних заперечень з цього приводу з боку Відповідача.

Кваліфікація судом спірного майна саме як обєкту нерухомості зумовлена характеристиками цього майна (визначені за наявними в матеріалах справи технічним паспортом та висновками (звітами) експертів), які у повній мірі відповідають визначенню ч. 1 ст. 181 Цивільного кодексу України.

У світлі приведеного вище висновку заперечення Відповідача проти заявлених позовних вимог як раз з підстав відсутності акту введення спірного майна в експлуатацію та самочинного характеру здійсненого будівництва можуть вважатися слушними лише по відношенню до спроб Позивача обґрунтувати своєї вимоги посиланнями на згадані вище норми, які стосуються не самочинного будівництва.

Із змісту ст. 376 Цивільного кодексу України вбачається, що вона частинами 3 та 5 передбачає два самостійні випадки набуття права власності на самочинне будівництво за рішенням суду:

- здійснення особою самочинного будівництва на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку цій особі під уже збудоване нерухоме майно, адже у разі заперечення власника (користувача) такої земельної ділянки чи порушення прав інших осіб самочинне будівництво підлягає знесенню (ч. 4 цієї статті);

- на вимогу власника (користувача) земельної ділянки, якщо це не порушує прав інших осіб.

Суд наголошує, що вказане розмежування проведене за ознакою наявності/відсутності відповідних прав особи, які здійснила самочинне будівництво на момент такого будівництва, відносно земельної ділянки (власник/користувач), де розташований створений обєкт. Водночас, кожному з вказаних двох випадків можливого визнання права власності на самочинне будівництво притаманний свій перелік умов для застосування, наявність яких і є предметом судового дослідження та оцінки.

Як встановлено судом, Позивач в період здійснення будівельних робіт є користувачем земельної ділянки, на якій розташована спірне майно, що випливає із документів, що підтверджують належну сплату земельного податку. Окрім того, приписами ч.2 ст.62 та ч.4 ст.66 Закону України „Про виконавче провадження прямо визначено, що придбання Позивачем нерухомості через органи державної виконавчої служби є підставою для переходу до Позивача речових прав на земельну ділянку, на якій розташовано продану нерухомість, причому свідоцтво про право власності № 5046 від 24.09.2008р. є законною підставою для реєстрації прав власності на земельну ділянку в силу закону.

Позивач не скористався правом на реєстрацію речових прав на земельну ділянку, наразі це фактично не позбавляє останнього зазначених прав та не робить неможливим проведення такої реєстрації у майбутньому, адже діюче законодавство не повязує із нездійсненням відповідних дій припинення права на землю, що узгоджується із положеннями ч. 2 ст. 12 Цивільного кодексу України.

Таким чином, позовні вимоги розглядаються судом саме в контексті доведеності умов, передбачених ч. 5 ст. 376 Цивільного кодексу України, якими є: здійснення спірної реконструкції особою - землекористувачем, яка і управнений звертатися до суду з відповідною вимогою, та відсутність порушення прав інших осіб.

За висновком суду, означені умови доведені у повному обсягу наявними у справі документами, адже свідоцтво про право власності № 5046 від 24.09.2008р. в силу ст.66 Закону України „Про місцеве самоврядування визначає права власника земельної ділянки.

До моменту розгляду справи Відповідач - Донецька міська рада, до компетенції якої відносяться повноваження щодо розпорядження землями в межах території міста, та її виконавчі органи, до повноважень яких належить здійснення контролю за дотриманням місцевих правил забудови, та зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих обєктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу, - не здійснювала жодних дій та не приймала жодних рішень, спрямованих на ліквідацію вказаного обєкту самочинного будівництва, не зобовязувала звільнити земельну ділянку та не інформувала його власника щодо неможливості подальшого існування спірного майна.

Таким чином, Відповідач погодився на використання земельної ділянки саме для проведення останнім реконструкційних будівельних робіт, факт здійснення яких саме Позивачем (на його замовлення) з боку Відповідача не заперечується .

В свою чергу, позиція Відповідача, представлений технічний висновок за відсутністю будь-яких доказів протилежного дають підстави про ствердження факту відсутності порушення внаслідок визнання за Позивачем права власності на спірне майно прав і інтересів інших осіб, адже спірне майно є результат переробки приналежного Позивачеві майна, здійснений виключно в межах відведеної для цього земельної ділянки, що у світлі неспростовних презумпцій правомірності правочину та підстав набуття права власності, закріплених ст.ст. 204, 328 Цивільного кодексу України унеможливлює припущення існування обґрунтованих претензій інших осіб відносно спірного майна або розташованої під ним земельної ділянки.

Крім того, судом враховується наступне:

По-перше, у відповідності до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України та ст. 15 Цивільного кодексу України обєктом судового захисту можуть виступати не тільки права, але й інтереси. Як вже зазначалося вище, згідно ч.ч.2, 3, 5 ст. 376 Цивільного кодексу України відсутність судового рішення про визнання права власності на самочинне будівництво унеможливлює і виникнення та існування права власності на відповідну нерухомість як обєкту (право власності) судового захисту з точки зору порушення, невизнання або оспорювання права власності Позивача іншими особами. У даному випадку обєктом захисту виступає саме зумовлений приведеними вище нормами законодавства охоронюваний законом інтерес (у розумінні п. 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004р. № 18-рп/2004) особи, яка самовільно здійснила перебудову приналежного майна на виділеній для експлуатації створеної будівлі земельній ділянці, який (охоронюваний законом інтерес) полягає у набутті право власності на таке перебудоване майно. Згідно із прецедентною практикою застосування Європейським судом з прав людини ст. 1 ратифікованого Україною Законом від 17.07.1997р. Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 04.11.1950р., яка (практика) є джерелом права для національних судів згідно ст. 17 Закону України „Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини, майном в сенсі ст. 1 Протоколу 1 можуть бути вимоги, на підставі яких особа може стверджувати, що вона має „законні сподівання на фактичне користування правом власності (див. п. 38 Рішення у справі „Полтораченко проти України від 18.01.2005р.). В даному випадку „законність сподівань Позивача на набуття права власності на створене ним майно безпосередньо випливає із змісту ч. 5 ст. 376 Цивільного кодексу України.

По-друге, відповідно до ч. 2 ст. 19, п. 1 ч. 3 ст. 129 Конституції України суд управнений застосовувати лише визначені законами способи захисту. Відповідно до ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України визнання права власності є одним із способів захисту, а відповідно до ч. 5 ст. 376 Цивільного кодексу України саме таке формулювання позовних вимог визнано законодавцем як єдино можливе по відношенню до процедури судового узаконення самочинного будівництва. При цьому, у такому випадку рішення суду опосередковує не захист наявного права власності, а виступає саме правостворюючим чинником, що випливає із ч. 5 ст. 11 цього Кодексу.

Задовольняючи вимоги Позивача, суд відзначає, що первісною причиною виникнення розглядуваного спору є саме припущене ним порушення дозвільної процедури будівництва нерухомості та набуття права власності на нього у загальному порядку ст. 331 Цивільного кодексу України. Відтак, незважаючи на встановлення законодавцем спеціальних положень у ст. 376 цього Кодексу для набуття права власності і доведеності всіх умов для такого набуття, за змістом ч. 2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України понесені Позивачем судові витрати компенсації не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 4, 4-2 - 4-6, 22, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Фізичної особи підприємця ОСОБА_1, м. Донецьк (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Донецької міської ради, м. Донецьк (ідентифікаційний код 26502957) про визнання права власності на нерухоме майно задовольнити у повному обсягу.

2. Визнати за Фізичною особою підприємця ОСОБА_1, м. Донецьк (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право власності на адміністративну-господарську будівлю (літ.Л-3) загальною площею 266,2 кв.м., розташовану в місті Донецьку, Ворошиловський район, по вулиці Федора Зайцева 2д.

3. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним господарським судом, якщо рішення не буде скасовано.

У судовому засіданні 09.03.2011р. проголошено та підписано вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 10.03.2011р.

Суддя Попков Д.О.