КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2011 № 12/5026/1458/2011

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рєпіної Л.О.

суддів: Суліма В.В.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу ТОВ "Лавс-Транс"

на рішення Господарського суду м. Києва від 30.09.2011

у справі № 12/5026/1458/2011 (ОСОБА_2

за позовом ТОВ "Баядера Логістик"

до ТОВ "Лавс-Транс"

третя особа відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Олтан"

ТОВ "Компанія Софтранс"

про стягнення 349 208,64 грн.

дослідивши та вивчивши матеріали вправи, апеляційну скаргу, заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 30.09.2011 ТОВ «Лавс Транс» відмовлено у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи.

Рішенням господарського суду Черкаської області № 12/5026/1458/2011 від 30.09.2011 первісний позов ТОВ «Баядера Логістик» до ТОВ «Лавс Транс» про стягнення 349 208,64грн. задоволений в повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Відповідач, звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення норм процесуального і матеріального права, просить скасувати ухвалу та призначити судову технічну експертизу, скасувати рішення та прийняти нове про задоволення зустрічного позову та відмовити у задоволенні первісних позовних вимог.

Позивач в судовому засіданні, проти вимог, викладених в апеляційних скаргах заперечував, просив залишити їх без задоволення, рішення та ухвалу суду без змін.

Представники третьої особи в судове засідання не зявилися, причина суду не відома. Клопотань та заяв про відкладення розгляду у справі з поважних причин не надходило, таким чином колегія суддів вважає можливим розглянути справу у їх відсутність.

Розглянувши справу за правилами розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено матеріалами справи, 08.04.2011 позивачем та відповідачем укладений договір № 1848/2 транспортного експедирування та перевезення вантажив автомобільним транспортом, за умовами якого відповідач як експедитор зобовязався організувати виконання, на підставі заявок позивача, перевезення вантажив на території України, а позивач оплатити вартість послуг.

Відповідно до ст. ст. 525-526 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок відповідно до вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання і одностороння зміна умов договору не допускаються, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно зі ст. 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення коштів, мотивуючи вимоги тим, що відповідач прийняв вантаж (горілчані вироби) до перевезення, але до пункту призначення вантаж доставлений не був, водій залученого відповідачем перевізника з вантажем зник у невідомому напрямку. По даному факту було звернення до органів МВС і за фактом викрадення, порушено кримінальну справу. Дані обставині спричинили збитки, які, на його думку, відповідач повинен відшкодувати.

В свою чергу відповідач звернувся з зустрічним позовом про визнання договору перевезення недійсним, посилаючись на те, що договір укладено з перевищенням повноважень, оскільки підписаний бухгалтером підприємства, а не директором. Крім того, проведене службове розслідування в товаристві, вказує на відсутність вини відповідача (за первісним позовом), тому не має підстав для покладання на нього обовязку з відшкодування збитків.

Задовольняючи первісні позовні вимоги, господарський суд виходив з того, що відповідач відповідає перед позивачем за дії третіх осіб, позивач та треті особи між собою у договірних відносинах не перебували, а враховуючи що за договором експедирування, укладеного між ним та позивачем, саме він зобовязався організувати виконання, перевезення вантажив на території України, в тому числі й залучення до перевезень третіх осіб, то і відшкодування збитків покладається на відповідача.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання договору недійсним, господарський суд обґрунтовує висновки тим, що договір відповідає приписам чинного законодавства що виключає підстави вважати його недійсним.

Заперечуючи проти рішення суду, відповідач (за первісним позовом) наполягає на вимогах, викладених у зустрічному позові, вважає висновки суду про подальше схвалення спірного договору, шляхом підписання акта виконаних робіт. Крім того, вважає безпідставною відмову у проведенні судової технічної експертизи факсового документу з огляду на пояснення відповідача щодо підробки печатки товариства і підпису директора підприємства відповідача його бухгалтером, в звязку з чим дана ухвала підлягає скасуванню з призначенням експертизи.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких предявлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Щодо зустрічного позову про визнання договору недійсним, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. ст. 215, 203 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Обсяг цивільної дієздатності особи, що вчиняє правочин від імені юридичної особи, визначається відповідно до установчих документів юридичної особи та закону; вчинення дій, що свідчать про прийняття правочину до виконання, вважається схваленням правочину у разі вчинення правочину особою з перевищенням наданих їй повноважень.

Здійснивши аналіз укладеного договору № 1848/2, колегія суддів не вбачає підстав, необхідних що б визнати договір недійсним, оскільки підписаний уповноваженими на те особами та скріплений печатками товариств; спрямований на реальне настання правових наслідків, має необхідний обєм істотних умов, необхідних для укладання договорів даного виду.

Заперечення відповідача (за первісним позовом) стосовно підробки підпису директора підприємства бухгалтером не приймаються до уваги, оскільки у колегії суддів не виникає сумніву щодо автентичності підпису та печатки товариств на договорі перевезення. Що ж до підроблення заявки замовлення на перевезення, то слід наголосити на тому, що заявка містить маршрут слідування та вказівку на кількість вантажу, тобто вказані відомості необхідні перевізнику для визначення тоннажності транспортного засобу, що в подальшому буде здійснювати перевезення. Таким чином, сама по собі заявка не впливає на дійсність чи недійсності договору.

Також слід звернути увагу на те, що відповідальність та контроль за дотриманням порядку зберігання, законністю користування печатками та штампами товариства покладається на керівників товариств. Відповідач не довив суду, що печаткою товариства скористалась невідома особа або особа, що є працівником товариства, але не на законних підставах користувалась печаткою. Таким чином, висновки господарського суду про відмову у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи є підставними.

Відповідно до ст. 239 ЦК України, правочин, який вчинений представником, створює, змінює, припиняє права та обов'язки особи, яку він представляє, лише за умови, що представник діяв в межах наданих йому повноважень. Вчинення представником правочину з перевищенням повноважень може потягнути за собою його недійсність або неукладеність, якщо особа, яку представляють, не схвалить цей правочин.

Схвалення спірного договору підтверджується прийняттям до виконання іншої заявки що підписана директором товариства.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що пояснення працівників відповідача та результати службового розслідування є внутрішніми документами, складені одноособово відповідачем, тому не є належними та допустимими доказами в розумінні ст. 34, 36 ГПК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає висновки господарського суду щодо відмови у задоволенні зустрічного позову обґрунтованими, а тому рішення в цій частині не підлягає скасуванню.

За первісним позовом.

За приписами статті 1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитор - це суб'єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиційних послуг, визначених договором транспортного експедирування.

Згідно ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. На автомобільному транспорті основним документом, який визначає взаємовідносини між вантажовідправниками, вантажоодержувачами та автотранспортними підприємствами і організаціями є товарно-транспортна накладна. Вона є єдиним для всіх учасників перевізного процесу юридичним документом, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

За приписами ч. 1 ст. 929 ЦК України договори транспортного експедирування поділяються на договори з виконання послуг, пов'язаних із перевезенням вантажу, договори з організації виконання таких послуг, а також договори, у яких обов'язки експедитора мають одночасно виконавчий та організаційний характер. За договором про транспортно-експедиційне забезпечення доставки вантажу експедитор бере на себе обов'язок забезпечити цілком увесь транспортний процес, пов'язаний із переміщенням вантажу, від прийняття його від клієнта і до видачі у пункті призначення одержувачу чи іншій уповноваженому на одержання вантажу особі.

З приписів ст. 917 ЦК України випливає, що, транспортний процес починається не з моменту прийняття конкретного вантажу до перевезення, а набагато раніше, і не на транспортному підприємстві, а на території відправника вантажу. При цьому завантаження і розвантаження вважаються закінченими після вручення водієві належним чином оформлених товарно-транспортних накладних на навантажений або вивантажений вантаж (п. п. 8.2 - 8.3 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні).

Згідно ст. 929 Цивільного кодексу України, з частиною 2 ст. 4 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитори для виконання доручень клієнтів можуть укладати договори з перевізниками, портами, авіапідприємствами, судноплавними компаніями тощо, які є резидентами або нерезидентами України.

Правило ст. 932 ЦК України конкретизує передбачену ст. 528 ЦК України норму щодо виконання обов'язків боржника іншою особою і щодо відповідальності боржника за дії інших осіб, на яких покладено виконання, передбаченої ст. 618 ЦК України. Залучення інших осіб до виконання обов'язків експедитора є його правом. При цьому відповідальним перед клієнтом в силу положень ч. 2 ст. 932 ЦК залишається експедитор, аналогічне правило встановлене ч. 3 ст. 14 ЗУ «Про транспортно-експедиторську діяльність», згідно якої експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.

Відповідно до ст. 933 ЦК України на експедитора покладається обов'язок перевірити одержану від клієнта інформацію і вимагати у клієнта необхідних додаткових даних, а також повідомити клієнта про недоліки одержаної інформації.

Між тим, з матеріалів справи вбачається,, що відповідач знехтував правом на перевірку та уточнення інформації у позивача.

Статтею 134 Статуту автомобільного транспорту УРСР передбачено, що автотранспортне підприємство або організація звільняються від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу в разі, коли вантаж прибув у справному автомобілі (контейнері) за справними пломбами вантажовідправника. В цьому випадку автотранспортне підприємство або організація несе відповідальність за незбереження вантажу, якщо пред'явник претензії доведе, що втрата, недостача, псування або пошкодження вантажу сталися з вини автотранспортного підприємства або організації.

Оскільки відповідачем не надано доказів, що б спростовували факти, викладені в рішенні суду, апеляційний господарський суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, а ухвала та рішення господарського суду є обґрунтованими і такими, що відповідають чинному законодавству.

Керуючись ст. ст. 99, 101 - 106 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ТОВ «Лавс Транс» залишити без задоволення, ухвалу та рішення господарського суду Черкаської області № 12/5026/1458/2011 від 30.09.2011 без змін.

2. Матеріали справи повернути, доручити господарському суду Черкаської області видати відповідний наказ.

Головуючий суддя Рєпіна Л.О.

Судді Сулім В.В.

ОСОБА_1

05.12.11 (відправлено)