КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.07.2011 року № 46/77

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г. (доповідач по справі)

суддів: Гаврилюка О.М.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового засідання: Рижовій В.В.

за участю представників сторін:

згідно з протоколом судового засідання від 04.07.2011 року

розглядаючи апеляційну скаргу комунального підприємства «Залізничне» Солом'янської районної в м. Києві ради на рішення господарського суду міста Києва від 16.05.2011 року

по справі № 46/77 (суддя Омельченко Л.В.)

за позовом публічного акціонерного товариства «Київенерго» в особі

Структурного відокремленого підрозділу «Енергозбут «Київенерго»

до комунального підприємства «Залізничне» Солом'янської районної в

м. Києві ради

про стягнення 10 310 979,46 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Акціонерна енергопостачальна компанія «Київенерго» в особі Структурного відокремленого підрозділу «Енергозбут Київенерго» (надалі АЕК «Київенерго») звернулася до суду з позовом про стягнення з Комунального підприємства «Залізничне» Солом'янської районної в місті Києві ради (надалі КП «Залізничне») заборгованості за Договором № 310088 від 01.10.2008 року на постачання теплової енергії у гарячій воді в розмірі 10 310 979,46 грн., в тому числі 8 859 884,98 грн. основного боргу, 1 109 881,97 грн. втрат від інфляції, 341 212,51 грн. 3% річних.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.05.2011 року позов задоволено частково. Стягнуто з КП «Залізничне» Солом'янської районної в місті Києві ради на користь АЕК «Київенерго» 6 130 004,54 грн. боргу, 863 061,37 грн. інфляційної складової боргу, 270 596,32 грн. 3 % річних, 18 903,48 грн. державного мита та 174,99 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В іншій частині вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, КП «Залізничне» звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 16.05.2011 року у справі № 46/77 та прийняти нове, яким в задоволені позову відмовити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2011 року у справі № 46/77 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 04.07.2011 року за участю уповноважених представників сторін.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги, викладені в апеляційній скарзі підтримав, вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У судовому засіданні представником позивача було повідомлено про заміну найменування юридичної особи позивача на: «Публічне акціонерне товариство «Київенерго», що підтверджується свідоцтвом серії А01№769840 від 13.04.2011 року, довідкою з ЄДРПОУ АБ№150424 від 14.04.2011 року.

Крім того, представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив проти доводів, що викладені відповідачем в апеляційній скарзі і просив рішення господарського суду міста Києва від 16.05.2011 року залишити без змін, а апеляційну скаргу КП «Залізничник» - без задоволення.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно зі статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення і доводи представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.10.2008 року між АЕК «Київенерго» та КП «Залізничник» укладено договір № 310088 на постачання теплової енергії у гарячій воді з терміном дії до 01.06.2009 року, який вважається пролонгованим на кожен наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін (пп. 4.1., 4.3. договору).

Відповідно до п.п.2.2.1 договору позивач (постачальник) зобовязувався постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на межу балансової належності із «Споживачем» (додатки 3, 4) для потреб опалення - в період опалювального сезону; для гарячого водопостачання протягом року згідно із заявленими «Споживачем» величинами приєднаного теплового навантаження, зазначеними в додатку № 1 до цього договору.

Відповідно п. 3 звернення-доручення до даного договору визначення кількості спожитої протягом розрахункового періоду (місяця) теплової енергії здійснюється розрахунковим способом, згідно договірних навантажень (до встановлення приладів обліку).

Виходячи з додатку № 2 до договору розрахунки за теплову енергію проводяться згідно з тарифами, встановленими розпорядженнями Київської міської державної адміністрації.

Згідно з п. 9 додатку № 2 до договору відповідач зобовязаний щомісяця з 12-го по 15-те число самостійно отримувати у районному відділі теплозбуту платіжну вимогу-доручення на суму, яка включає загальну вартість теплової енергії поточного місяця та кінцеве сальдо розрахунків на початок поточного місяця за мінусом суми фактично сплаченої теплової енергії в поточному місяці, табуляграму фактичного споживання за попередній період та акт звірки, який оформлює і повертає один примірник позивачу протягом двох днів з моменту їх одержання.

Сплату вартості теплової енергії відповідач виконує не пізніше 25-го числа поточного місяця (п. 10 додатку № 2 до договору).

Однак, як зазначає позивач, відповідач, у порушення умов договору, за спожиту теплову енергію в гарячій воді за період з жовтня 2008 року по лютий 2011 року повністю не розрахувався, що підтверджується відомостями споживання теплової енергії, табуляграмами та довідкою про розрахунок основного боргу.

У звязку із виниклою заборгованістю позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про стягнення боргу в сумі 8 859 884,98 грн., 1 109 881,97 грн. втрат від інфляції, 341 212,51 грн. 3% річних.

При прийнятті оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд, здійснивши перерахунок заборгованості відповідача та врахувавши проплати здійснені відповідачем, дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 6 130 004,54 грн. за спожиту теплову енергії, інфляційних втрат у розмірі 863 061,37 грн., 3% річних в розмірі 270 596,32 грн.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, в силу зобовязання одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно частини 1 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобовязаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Як визначено частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України зазначено, що кожна сторона повинна вжити заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до норм статті 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

В силу статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частин 6, 7 статті 276 ГК України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем було сплачено на розрахунковий рахунок позивача 1 190 800,00 грн. в погашення заборгованості за спірний період.

Отже, судова колегія погоджується з перерахунком місцевого господарського суду основного боргу та вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу у сумі 6 130 004,54 грн. нормативно та документально доведеними, а тому підлягають задоволенню.

Згідно з твердженнями представника КП «Залізничне», що у відповідача відсутня можливість розрахуватись за споживання населенням теплової енергії, оскільки кошти на рахунок КП «Залізничне» за житлово-комунальні послуги від мешканців не надходять, а відповідно до п. 1.3. Розпорядження КМДА від 27.01.1997 року № 80 «Про порядок розрахунків за житлово-комунальні послуги» платежі за житлово-комунальні послуги від населення, щоденно розщеплюються Головним інформаційно-обчислювальним центром КМДА, розподілені суми перераховуються на рахунки підприємств - постачальників житлово-комунальних послуг, тобто в тому числі на рахунок позивача.

Крім того відповідач зазначив, що КП «Залізничне» не в змозі погасити всю заборгованість за надані населенню послуги оскільки, мешканці сплачують за ці послуги протягом року. Розмір щомісячних оплат населенням складає біля 2-2,5 млн. гривень, в результаті чого нарахування позивачем, здійснені під час опалювального сезону, погашаються населенням до початку наступного опалювального сезону, тобто до жовтня місяця кожного року.

Вказані вище доводи відповідача не заслуговують на увагу, оскільки п.2.3.1 договору відповідач зобовязався своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії.

Частиною 1 статті 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи факт прострочки відповідачем виконання грошового зобовязання, перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до висновку про те, що стягнення судом першої інстанції з відповідача суми 863 061,37 грн. індексу інфляції та суми 270 596,32 грн. 3% річних є законним та обґрунтованим, а вказані розрахунки є арифметично правильними.

Відповідно до ст. 33 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи викладені в апеляційній скарзі не підтверджуються та спростовуються матеріалами справи, а отже є такими, що не підлягають задоволенню.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду міста Києва 16.05.2011 року прийнято після повного зясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, а також у звязку із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, і є таким що відповідає нормам закону.

Зважаючи на те, що доводи представника відповідача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення господарського суду міста Києва від 16.05.2011 року слід залишити без змін, а апеляційну скаргу комунального підприємства «Залізничне» Солом'янської районної в місті Києві ради без задоволення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105, Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу комунального підприємства «Залізничне» Солом'янської районної в місті Києві ради на рішення господарського суду міста Києва від 16.05.2011 року по справі № 46/77 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 16.05.2011 року по справі № 46/77 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 46/77 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя Майданевич А.Г.

Судді Гаврилюк О.М.

ОСОБА_1