ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2011 р. Справа № 5023/1132/11

Колегія суддів у складі:

Головуючий суддя Шевель О.В.,

суддя Білоусова Я.О., суддя -доповідач Пуль О.А.,

при секретарі -Тимченко А.М.,

за участю представників сторін :

позивача -представник ОСОБА_1 за довіреністю від 14.03.2011 р.,

1-го відповідача -представник Пчолкіна Л.В. за довіреністю від 20.04.2010 р.,

2-го відповідача -не з*явився,

третя особа -представник Куземко І.М. за довіреністю № 5 від 28.02.2011 р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача -фізичної особи -підприємця ОСОБА_4, м.Харків, (вх.№1574Х/2-7) на рішення господарського суду Харківської області від 22.03.2011 р. по справі № 5023/1132/11,

за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, м.Харків,

до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»в особі Харківської обласної дирекції ПАТ «Раййфайзен Банк Аваль», м. Харків,

та до Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Саврасової Інни Олександрівни, м.Харків,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів -Фінансово -будівельна корпорація «ФСК», Харківська область, смт. Нова Водолага,

про визнання недійсним договору,-

встановила:

Позивач, ФОП -ОСОБА_4, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», м. Киів, в особі Харківської обласної дирекції ПАТ «Раййфайзен Банк Аваль»та до Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Саврасової Інни Олександрівни, в якій просив визнати недійсним кредитний договір № 010-2/07/1-422-07 від 10.04.2007 р., визнати недійсним договір поруки №010-2/07/1-422-07 від 10.04.2007 р., визнати недійсним договір іпотеки № 010-2/07/1-422/1097 від 10.04.2007 р. ( номер реєстрації 1221); зобов'язати приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Савросову І.О. виключити із реєстру іпотеки і заборони на відчуження нерухомого майна, переданого в іпотеку, а саме: нежитлові приміщення 1-8 поверхи, технічного поверху у нежитловій будівлі літ. Ж-8, загальною площею 4595,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1; стягнути з відповідача витрати по держмиту та на інформаційно- технічні послуги.

09.03.2011 р. перший відповідач надав клопотання про об*єднання справ №5023/1131/11, № 5023/1132/11 та № 5023/1133/11 в одне провадження ( а.с. 71-73 т.1).

22.03.2011 р. позивач у порядку статті 22 ГПК України подав до господарського суду Харківської області заяву, в якій відмовився від вимог до приватного нотаріуса Савросової І.О. ( а.с. 107 т.1).

Рішенням господарського суду Харківської області від 22.03.2011 р. (суддя Рильова В.В. в задоволенні клопотання про об*єднання справ №5023/1131/11, №5023/1132/11 та № 5023/1133/11 в одне провадження першому відповідачу відмовлено. Заяву позивача про часткову відмову від позову задоволено. Прийнято відмову позивача від позову в частині вимог до другого відповідача - приватного нотаріуса Чуприної Г.А. Провадження у справі в частині до другого відповідача -

приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Саврасової І.О. припинено. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, звернулася до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 22.03.2011 р. в частині відмови у задоволенні вимог позивача скасувати та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм чинного законодавства.

В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що відповідно до вимог п.1.5 Положення «Про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій», банк зобов'язаний був отримати індивідуальну ліцензію на видачу конкретного валютного кредиту 01.04.2007 р. Проте, суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване судове рішення, не перевірив у відповідача наявність необхідних дозволів на видачу валютного кредиту. В той же час, апелянт звертає увагу суду на те, що Декрет КМУ в п.2 ст.1 визначає валютні операції, як операції, пов*язані з переходом права власності на валютні цінності, що не підпадає під поняття кредиту, тому що кредитні відношення не передбачають перехід права власності на валютні цінності. В цілому, на думку скаржника, банк взагалі не мав права видавати валютні кредити, для

використання їх позивачем на внутрішньому ринку, тому, що всі розрахунки в іноземній валюті між суб*єктами підприємництва на внутрішньому ринку України, повинні здійснюватися тільки у гривні.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 22.03.2011 р. у даній справі відповідає вимогам закону та не підлягає скасуванню. При цьому, відповідач спростовує посилання апелянта на те, що банк не мав права позивачу валютний кредит, тим, що надання кредиту було здійснено шляхом безготівкового перерахування кредитних коштів на кредитний рахунок позичальника, після чого на підставі заяви ФОП ОСОБА_4 про продаж іноземної валюти від 10.04.2007 р. банком перераховано гривневий еквівалент проданої іноземної валюти (кредит) на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1, після чого ФОП ОСОБА_4, за його заявою, фактично отримано готівку для ремонту та відновлення нерухомого майна в гривневому еквіваленті.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, заслухавши у судовому засіданні пояснення уповноважених представників позивача, відповідача та третьої особи, перевіривши правильність застосування господарським судом Харківської області норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та, повторно розглянувши справу у порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

10.04.2007р. між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", правонаступником якого є ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Харківської обласної дирекції ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", та ФОП ОСОБА_4 було укладено Кредитний договір №010-2/07/1-422-07 ( а.с. 15-27 т.1).

В подальшому, за згодою сторін до вищевказаного договору вносилися зміни шляхом укладення Договорів про внесення змін. Договором №1 від 24.10.2007р. та Договором №2 від 25.03.2008р. було змінено строк для укладення договору оренди земельної ділянки , змінено процентну ставку. Договором №3 від 18.09.2008р. та Договором №4 від 04.12.2008р. було змінено предмет застави. Договором №5 від 25.12.2008р. змінено графік погашення кредиту та відсотків .

В забезпечення виконання своїх зобов"язань за кредитним договором №010-2/07/1-422-07 від 10.04.2007р. між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Харківської обласної дирекції ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та Фінансово-будівельна корпорація "ФСК" було укладено договір поруки №010-2/07/1-422/2-07 та договір іпотеки №010-2/07/1-422/1-07 ( в матеріалах справи відсутній).

Відповідно до умов кредитного договору №010-2/07/1-422-07 від 10.04.2007р. кредитор, зобов"язався надати позичальнику кредит у розмірі 78500,00 доларів США, з кінцевим терміном погашення 10.04.2017р., зі сплатою 12,00% річних.

Пунктом 1.5.1 кредитного договору передбачено, що погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у Графіку повернення кредиту та сплати процентів (Додаток №1 до цього договору) , шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на позичковий рахунок , вказаний в частині №1 цього договору.

Відповідно до п.1.6.1 позичальник зобов"язаний повністю повернути банку суму кредиту не пізніше дати остаточного повернення кредиту відповідно до умов, встановлених ст.1.5. цього договору.

Пунктом 1.11.1 договору передбачено, що усі платежі для повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватись позичальником у валюті кредиту, в строки та на умовах встановлених цим договором.

Як вбачається зі ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов*язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно п.1.12.1 кредитного договору позивач гарантував, що умови даного договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам є розумними та справедливими. Позичальник не знаходиться під впливом омани, обману тощо. Позичальник спроможний здійснити цей договір та виконати зобов"язання за ним, оскільки він не має обмежень у право дієздатності. Позичальник не є жодним чином обмеженим законом, іншим нормативним актом, судовим рішенням або іншим, передбаченим чинним законодавством, способом в своєму праві укладати цей договір та виконувати усі умови, визначені у ньому.

Отже, всі пункти та умови надання кредиту в доларах погоджено сторонами, про що свідчить підпис боржника та банку на кредитному договорі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач в обгрунтування своїх позовних вимог посилається, що відповідачем порушено ст. 99 Конституції України, ст.ст. 524, 533 ЦК України, ст. 192, 198 ГК України, ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», оскільки, банк за відсутності індивідуальної ліцензії на валютні операції, використав іноземну валюту як спосіб платежу.

Представник першого відповідача проти позову заперечує в повному обсязі, з підстав, що при укладанні кредитного договору позивач погодився з валютою кредитування та виконав частково зобов'язання саме у валюті кредитування, крім того, відповідач посилається на наявність у нього банківської ліцензії, виданої НБУ на право здійснення банківських операцій, визначених частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», дозвіл на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини четвертої статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність»згідно з додатком до

цього дозволу, додаток до дозволу з переліком операцій, які має право здійснювати банк, у тому числі з валютними цінностями.

Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на стороні відповідача, яку залучено ухвалою господарського суду Харківської області від 21.02.2011 р. вимоги позивача підтримує.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог та заперечень на них, колегія суддів зазначає таке.

У відповідності до ст. 15, 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналогічно, ст.20 ГК України передбачає можливість визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом з метою захисту прав і законних інтересів суб'єкта господарювання.

Пунктом 7 та п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", якими передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Тобто, в даній справі необхідною умовою для визнання кредитного договору недійсним є умова щодо встановлення обставин, передбачених статтями 215,203 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до 203 ЦК України (загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину) 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, так і не спростовано цього в апеляційній інстанції, позивачем не доведено наявність передбачених законом підстав для визнання правочину недійсним. Положення відсилочних норми ч.1 ст. 203 ЦК України (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства) та норми ч.1 ст. 227 ЦК України (правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним) потребують наявності норми права котра прямо передбачає необхідність одержання індивідуальної ліцензії на вчинення передбаченої правочином господарської операції (наразі -надання кредиту в іноземній валюті).

Проте, в даному випадку такі норми відсутні. Натомість, з огляду на аналіз змісту статті 99 Конституції України, на яку посилається позивач, то вона закріплюючи за гривнею правовий статус грошової одиниці України, не визначає сферу її обігу і не встановлює будь яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Згідно частини 2 ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст.ст. 192,533 ЦК України та ст.198 ГК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках та на умовах, встановлених законом.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Стаття 1 Декрету відносить надання кредитів в іноземній валюті до валютних операцій.

Відповідно до норм статей 192,533,1054 ЦК України, статі 198 ГК України, статей 32,44 Закону України «Про Національний банку країни», статей 2.47,49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статей 1,4,34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статей 1,3,5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»банки та інші фінансові установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до ст.5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Позиція посадової особи, яка викладена у листі № 13-210/7871-22612 від 07.12.2009 р. «Про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті»у зв*язку з запитами банків з питання щодо правомірності укладання кредитних договорів в іноземній валюті повідомив про те, що операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов*язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Згідно зі статтею 345 Господарського кодексу України кредитні операції банків полягають у розміщенні від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність.

Статті 47 та 49 Закону про банки визначають операції банків із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до позиції Верховного Суду України від 07.10.2010 р., викладеної в «Узагальненнях судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 роки) : «Щодо вимог підпункту «в»пункту 4 статті 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк ( ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Як видно з матеріалів справи, відповідач має ліцензію НБУ( а.с. 11-15 т.2), згідно з якою банку надано право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України 2Про банки та банківську діяльність»та дозвіл на право здійснення операції, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність»згідно з додатком до цього дозволу.

Так, відповідно до додатку до цього дозволу відповідач має право здійснювати операції з валютними цінностями щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що відповідач на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Порядок та умови видачі НБУ резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу регламентує Положення «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затверджене постановою Правління НБУ від 14.10.2004 р.№ 483.

Відповідно до п.1.5 вказаного Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, зокрема, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). У всіх інших випадках використання іноземної валюти як засобу платежу можливе лише за наявності ліцензії.

Таким чином, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України у жодної зі сторін кредитного договору і відсутність у відповідача та позивача індивідуальної ліцензії НБУ не дає підстав для визнання недійсним кредитного договору, у якому містяться положення про видачу кредиту у іноземній валюті та сплату відсотків за користування кредитом іноземною валютою.

Підсумовуючи викладене, доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не підтверджуються діючими нормативними документами та фактичними доказами по справі. Апелянт в порушення ч.1 ст.33 Господарського процесуального кодексу України не навів ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду жодних обґрунтованих обставин та доказів, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Стосовно іншої частини рішення, яке є предметом даного розгляду, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду Харківської області щодо відмовити першому відповідачеві у задоволенні його клопотання про об*єднання справ №5023/1131/11, №5023/1132/11 та № 5023/1133/11 в одне провадження, оскільки задоволення такого клопотання перешкоджало б з*ясуванню прав і взаємовідносин сторін та суттєво б утрудняло вирішення спору. Погоджується колегія суддів і прийняттям судом першої інстанції заяви позивача про часткову відмову від позову, а саме, в частині вимог до другого відповідача - приватного нотаріуса Савросової І.О. і припинення провадження у справі у цій частині.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу, що господарський суд допустив помилку, зазначивши у резолютивній частині оскаржуваного рішення, що суд вирішив прийняти відмову позивача від позову в частині вимог до другого відповідача -приватного нотаріуса Чуприної Г.А., замість приватного нотаріуса Саврасової І.О., яка підлягає виправленню.

З огляду на те, що допущена помилка не впливає на суть прийнятого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Харківської області від 22.03.2011 р. відповідає вимогам закону та не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 99,101,п.1 ч.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

постановила :

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення. задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 22.03.2009 р. по справі № 5023/1132/11 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Вищого господарського суду Харківської області протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Шевель О. В.

Суддя Білоусова Я.О.

Суддя Пуль О.А.

Повний текст постанови складено 30.05.2011 р.