РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 37/397 19.12.11

За позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Добробут та Захист»
До Військової частини НОМЕР_1
Про відшкодування шкоди в порядку регресу в сумі 3 684,26 грн.

Суддя Гавриловська І.О.
Представники сторін:
від позивача: Гайдамащук О.В. (за дов.)
від відповідача: Кобилянський О.В. (за дов.)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Добробут та Захист»(позивач) звернулось до Господарського суду м. Києва із позовом до Військової частини НОМЕР_1 (відповідач) про відшкодування шкоди в порядку регресу в сумі 3 684,26 грн.
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 21.10.11 р. (суддя Удалова О.Г.) було порушено провадження у справі № 17/419 та призначено її розгляд на 10.11.11 р. та витребувано певні документи.
У зв`язку із перебуванням судді Удалової О.Г. на лікарняному судове засідання 10.11.11 р. не відбудеться.
З метою уникнення затягування розгляду справи № 17/419, згідно з розпорядженням виконуючого обов`язки керівника апарату Господарського суду м. Києва Кривенко О.М. від 04.11.11 р., було здійснено повторний автоматичний розподіл автоматизованою системою документообігу Господарського суду м. Києва справи № 17/419.
В результаті зазначеного повторного розподілу справу № 17/419 передано на розгляд судді Гавриловській І.О.
Ухвалою від 09.11.2011 р. справа № 17/419 була прийнята до провадження та призначена до розгляду на 30.11.2011 р.
Представник відповідача в судовому засіданні 30.11.2011 р. на виконання вимог ухвали суду надав витребувані судом документи, відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги вважає необґрунтованими та просить суд відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на те, що в порушення вимог законодавства позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування з порушенням порядку передбаченого Договором страхування, без перевірки документів,, що підтверджують водійський стаж особи, яка керувала транспортним засобом та категорії водійського посвідчення. Крім того, відповідач зазначає, що до участі у проведенні огляду пошкодженого автомобіля для здійснення експертизи відповідно до умов договору не були запрошені ні інший учасник ДТП, а ні власник транспортного засобу (відповідач).
Представник позивача в судовому засіданні 30.11.2011 р. подав суду письмові пояснення, в якому вважає доводи відповідача надуманими та просить задовольнити позовні вимоги про стягнення збитків в порядку регресу, які були завдані внаслідок ДТП шляхом виплати позивачем визначеної автотоварознавчим дослідженням вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу (страхувальнику).
Відповідно до статті 77 ГПК України 30.11.2011 р. в судовому засіданні було оголошено перерву до 19.12.2011 р.
19.12.2011 р. до канцелярії суду позивачем були подані витребувані судом документи, які долучено до матеріалів справи.
Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:
26 листопада 2009 року на вулиці Луначарського м. Києві сталася ДТП за участю застрахованого автомобіля «Mitsubishi L200»(державний номерний знак НОМЕР_2 ) та автомобіля марки «ГАЗ»(державний номерний знак НОМЕР_3 ), а саме: ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «ГАЗ»(д.н.з. НОМЕР_3 ), не дотримався безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого відбулося зіткнення з автомобілем L200»(д.н.з. НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_2 , що призвело до пошкодження транспортних засобів.
ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_1 вимог п. п. 13.1 Правил дорожнього руху України, що підтверджується довідками ВДАІ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві та постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.12.2009 р. у адміністративній справі № 3-7328/09, відповідно до якої ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення.
У відповідності до частини 2 статті 35 Господарського процесуального кодексу України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.
Згідно з п. 4 Роз`яснення Вищого арбітражного суду України № 02-5/215 від 01.04.1994 року «Про деякі питання практики вирішення спорів пов`язаних з відшкодуванням шкоди`відповідно до статті 35 Господарського процесуального кодексу України, преюдиціальне значення для господарського суду мають вирок суду з кримінальної справи, що набрав законної сили, щодо певних подій та ким вони вчинені або рішення суду з цивільної справи, що набрало законної сили, щодо фактів, які встановлені судом. В інших випадках питання щодо вини конкретних осіб вирішується господарським судом самостійно за результатами дослідження всіх обставин та матеріалів справ, у тому числі матеріалів слідчих органів. Рішення господарського суду не може обґрунтовуватись тільки довідкою органу ДАІ або постановою про відмову у порушенні кримінальної справи.
Факти, які встановлені постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.12.2009 р. у адміністративній справі № 3-7328/09, у відповідності до статті 35 Господарського процесуального кодексу України, мають преюдиціальне значення.
Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено автомобіль subishi L200»(державний номерний знак НОМЕР_2 ), який належить ОСОБА_3 .
Відносини, пов`язані із страхуванням, регулюються параграфом 2 глави 35 Господарського кодексу України, главою 67 Цивільного кодексу України, Законом України від 07.03.1996 р. № 85/96-ВР «Про страхування»(надалі Закон України «Про страхування»), а відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - також Законом України від 01.07.2004 р. № 1961 V «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»(надалі Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Згідно з п. 1 ст. 352 Господарського кодексу України, страхування - це діяльність спеціально уповноважених державних організацій та суб`єктів господарювання (страховиків), пов`язана з наданням страхових послуг юридичним особам або громадянам (страхувальникам) щодо захисту їх майнових інтересів у разі настання визначених законом чи договором страхування подій (страхових випадків), за рахунок грошових фондів, які формуються шляхом оплати страхувальниками страхових платежів.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Пунктом 2 ст. 352 Господарського кодексу України встановлено, що страхування може здійснюватися на основі договору між страхувальником і страховиком (добровільне страхування) або на основі закону (обов`язкове страхування).
Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про страхування», страхування може бути добровільним або обов`язковим.
Страхування наземного транспорту (крім залізничного), відповідно до п. 6 ч. 4 ст. 6 Закону України «Про страхування», є видом добровільного страхування.
В частині 1 ст. 6 даного Закону зазначено, що добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.
В статті 16 Закону України «Про страхування`визначено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Між позивачем - приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Добробут та Захист`та ОСОБА_3 09 вересня 2009 року було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 10/17/1-3073 (далі - Договір), у відповідності до якого страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, використанням та розпорядженням транспортним засобом, а саме - автомобілем марки tsubishi L200»(державний номерний знак НОМЕР_2 ).
Предметом Договору є майнові інтереси страхувальника, що не суперечить закону і пов`язані із володінням, користуванням і розпорядженням транспортними засобами, а також обладнанням, зазначеними у Договорі.
Частиною 2 ст. 8 Закону України «Про страхування`передбачено, що страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
Згідно з п. 1 ст. 354 Господарського кодексу України, за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній страхувальником у договорі страхування, а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Згідно з наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна від 24.11.2003 р. № 142/5/2092 (зареєстрований в Мін`юсті України 24.11.2003 р. за № 1074/8395) «Про затвердження Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», який є обов`язковим для виконання особами, до компетенції яких входить проведення автотоварознавчих експертиз та досліджень, розмір матеріального збитку визначається шляхом проведення відповідної експертизи. Методику товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів розроблено згідно із Національним стандартом № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав`і затверджено наказом Фонду держмайна України від 24.11.2003 р. № 142/5/2092 (зареєстровано в Мін`юсті України 24.11.2003 р. за № 1074/8395, зі змінами та доповненнями).
Відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні`проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках, зокрема, визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом (стаття 7 Закону), і здійснюється суб`єктами оціночної діяльності.
На виконання вищезазначених норм чинного законодавства, позивач з метою визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки марки L200»(державний номерний знак НОМЕР_2 ), замовив у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 проведення автотоварознавчого дослідження.
Проведення дослідження було здійснено суб?єктом оціночної діяльності ОСОБА_4 , який має кваліфікацію оцінювача дорожніх транспортних засобів (свідоцтво № 5570, видане ФДМУ та ТОВ «Агентство незалежної експертизи Егіда`від 15.12.2007 р., свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів ФДМУ № 6186 від 24.01.2008 р., сертифікат ФДМУ № 6872/08 від 18.04.2008 р.), та виконано відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна України від 24.11.2003 р. № 142/5/2092, Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою КМ України від 10.09.2003 року № 1440 та інших джерел.
Відповідно до висновку звіту про незалежну оцінку майна № 435 від 21.12.2009 р., вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля ubishi L200»(державний номерний знак НОМЕР_2 ), становить 3 684,26 грн.
З метою здійснення ремонту пошкодженого транспортного засобу ТОВ «Світ-Авто» було виставлено рахунок-фактуру № СА-000071631 від 23.12.2009 р. яким визначено вартість ремонту та запасних частин в сумі 4 795,50 грн.
Відповідно до страхового акту № 005/01/10 від 13.01.2010 р., позивач, виконуючи свої зобов`язання за Договором, сплатив суму страхового відшкодування в розмірі 4 795,50 грн. шляхом перерахування коштів на рахунок ТОВ «Світ-Авто», що підтверджується платіжним дорученням № 35 від 14.01.2010 р., копія якого знаходиться в матеріалах справи.
Статтею 29 Закону України «Про страхування`передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.
13.01.2010 р. позивачем було складено страховий акт № 005/01/10 від 13.01.2010 р., у відповідності до якого дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 26.11.2009 р. на вулиці Луначарського м. Києві, було визнано страховим випадком та у зв`язку з цим призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 4 795,50 грн.
Позивач виконав свої зобов`язання перед страхувальником за договором добровільного страхування наземного транспорту № 10/17/1-3073 належним чином, перерахувавши платіжним дорученням № 35 від 14.01.2010 р. суму страхового відшкодування в розмірі 4 795,50 грн. на рахунок ТОВ «Світ-Авто».
За приписами п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Згідно ст. 27 Закону України «Про страхування`та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Як передбачено ч. ч. 1, 2 статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Пунктами 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.
Вина особи, яка керувала автомобілем «ГАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_3 , встановлена у судовому порядку.
В абзаці 2 пункту 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» встановлено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).
Абзацом 3 зазначеного пункту передбачено, що не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т. ін.).
Пунктом 5 вищезазначеної постанови встановлено, що при розгляді справ про відшкодування шкоди суди повинні мати на увазі, що відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню повністю з наступних підстав.
Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів`встановлено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
В статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів`зазначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.
Відповідно до п. 9 ст. 7 Закону України «Про страхування», страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відноситься до обов`язкових видів страхування, що здійснюються в Україні.
Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів`передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Пунктом 37.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів`передбачено право страховика за договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності власника транспортного засобу в разі настання страхового випадку здійснювати виплату страхового відшкодування безпосередньо потерпілим або погодженим з ними підприємствам, установам та організаціям, що надають послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.
Як встановлено у постанові Київського апеляційного господарського суду від 29.06.2011 р. у справі № 57/32 між тими ж сторонами про той же предмет, яка має преюдиціальне значення, із довідки ВДАІ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві вбачається, що транспортний засіб - автомобіль «ГАЗ»(д.н.з. НОМЕР_3 ), яким спричинено ДТП, що потягнуло нанесення шкоди автомобілю L200»(д.н.з. НОМЕР_2 ), належить відповідачеві - Військовій частині НОМЕР_1 та знаходився під керуванням водія ОСОБА_1 .
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на момент скоєння ДТП працював на посаді водія Військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.12.2009 року та не заперечується відповідачем.
Вина ОСОБА_1 встановлена у судовому порядку, а тому шкода, заподіяна внаслідок експлуатації автомобіля «ГАЗ»(д.н.з. НОМЕР_3 ) відшкодовується відповідачем - Військовою частиною НОМЕР_1 .
Як встановлено у постанові Київського апеляційного господарського суду від 29.06.2011 р. у справі № 57/32 між тими ж сторонами про той же предмет, яка має преюдиціальне значення, 18.02.2010 р. позивач звернувся до відповідача з претензією вих. № 183 з вимогою відшкодувати у порядку регресу шкоду, заподіяну в результаті ДТП.
Однак, вищевказану претензію відповідач залишив без задоволення, посилаючись на відсутність експертного висновку щодо визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля L200».
Матеріалами справи підтверджено, що до позивача перейшло право зворотної вимоги в межах суми 3 684,26 грн.
З вищезазначеного вбачається, що до позивача перейшло в межах суми 3 684,26 грн. право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Враховуючи вищевикладене, суд відзначає, що незалежно від джерела виникнення права позов щодо відшкодування збитків подається до особи, відповідальної за завдані збитки.
За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Добробут та Захист`суми страхового відшкодування в розмірі 3 684,26 грн.
Заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву щодо порушення позивачем порядку виплати страхового відшкодування не приймаються судом до уваги, оскільки рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування, а також необхідність і достатність поданих страхувальником документів для ідентифікації страхової події приймає виключно страховик (позивач), а оскаржувати такі рішення - особа, яка має матеріальний інтерес (тобто страхувальник або вигодонабувач). Оскільки відповідач не має такого інтересу, він не має права оскаржувати рішення страхувальника.
Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Виходячи з вищенаведених норм закону, відповідачем не було надано належних доказів по справі на спростування позовних вимог.
Суд, всебічно і ґрунтовно дослідивши всі обставини справи з врахуванням наданих доказів прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення їх в повному обсязі.
В зв`язку з задоволенням позову, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті державного мита в розмірі 102,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 236,00 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.
2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; код НОМЕР_4 ) з будь-якого іншого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання судового рішення на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Добробут та Захист»(04080, м. Київ, вул. Фрунзе, 1; код 31571133) 3 684 (три тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 26 коп. відшкодування шкоди в порядку регресу, 102 (сто дві) грн. 00 коп. витрат по сплаті державного мита та 236 (двісті тридцять шість) грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.
3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.
4. Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення його повного тексту і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Суддя Гавриловська І.О.

Повне рішення
складено 23.12.2011 р.