ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
23.11.11 Справа № 2/59/5022-1136/2011
Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:
Головуючого судді: Данко Л.С.,
Суддів: Скрипчук О.С.
При секретарі: Явна Г.Б.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Р.Е.Й.В.»(м. Тернопіль)
на рішення Господарського суду Тернопільської області
від 04 жовтня 2011 року у справі № 2/59/5022-1136/2011
порушеній за позовом Субєкта підприємницької діяльності фізичної особи (Приватного підприємця) ОСОБА_2 (м. Хмельницький)
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Р.Е.Й.В.»(м. Тернопіль)
За участю представників сторін:
від скаржника (відповідача): не прибув,
від позивача: не прибув
Права та обовязки сторін визначені ст. ст. 20, 22, 28 ГПК України. Заяв та клопотань про відвід суддів не надходило.
Відповідно до протоколу розподілу справ КП «Документообіг господарських судів»від 28.10.2011 р., дану справу передано на розгляд колегії суддів у складі: ОСОБА_3 (суддя-доповідач), судді Процик Т.С., Дубник О.П.
Розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 01.11.2011 р. змінено склад колегії суддів: введено в склад суду замість судді Процика Т.С. суддю Скрипчук О.С.
Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 04.10.2011р. у справі № 2/59/5022-1136/2011 (суддя Колубаєва В.О.) позовні вимоги Субєкта підприємницької діяльності фізичної особи (Приватного підприємця) ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі, а саме: присуджено стягнути з ТзОВ «Р.Е.Й.В.»на користь Приватного підприємця ОСОБА_2 суму 11233,48 грн. заборгованості за перевезення; 486,58 грн. пені; 94,18 грн. 3% річних; 118,15 грн. в повернення сплаченого державного мита та 236,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ТзОВ «Р.Е.Й.В.»звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області по справі № 2/59/5022-1136/2011 від 04.10.2011 року повністю та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог Приватного підприємця ОСОБА_2 в частині стягнення пені 486,58 грн. та 94,18 грн. процентів за користування коштами, що включені позивачем до суми позову. Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що місцевий господарський суд при прийнятті рішення не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи, необхідні для правильного застосування норм матеріального права згідно встановленого порядку та про наявність порушень процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення.

Ухвалою суду від 01.11.2011 р. прийнято скаргу до розгляду та судовий розгляд скарги призначено на 23.11.2011 р. про що сторони були належним чином повідомлені: скаржник (відповідач) - 04.11.2011 р. рекомендованою поштою за № 5603377 (вх. № 14393 від 11.11.2011 р.), позивач - 09.11.2011 р. за № 5603385 (вх. № 14395 від 11.11.2011 р.) (докази в матеріалах справи).

Сторони в судове засідання не прибули, про причини не прибуття в судове засідання суд не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги (докази в матеріалах справи).

Враховуючи те, що сторін не було позбавлено конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а також те, що сторони своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника скаржника/відповідача та позивача.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, 20 квітня 2011 року між сторонами у справі № 2/59/5022-1136/2011 було укладено договір № 20/04 перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку, слід керуватися Конвенцією про договір міжнародного перевезення вантажів по дорогах (далі - Конвенція). До Конвенції, що підписана в м. Женеві 19 травня 1956 року , Союз РСР приєднався 1 серпня 1983 року і стала чинною для нього з 1 червня 1986 року.

Відповідно до Закону України „Про правонаступництво України від 12 вересня 1991 року Україна є правонаступником прав і обовязків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам республіки.

Крім того, на підставі постанови Верховної Ради України від 17 вересня 1992 року „Про приєднання України до Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів (далі Віденська конвенція) Україна приєдналася до цієї конвенції. Відповідно до ст. 34 Віденської конвенції, коли частина або частини території держави відокремлюються і утворюють одну або декілька держав, незалежно від того, чи продовжує існувати держава-попередниця, будь-який договір, що був у силі в момент правонаступництва держав стосовно всієї території держави-попередниці, продовжує бути у силі стосовно до кожної утвореної таким чином держави-наступниці.

Законом України „Про дію міжнародних договорів на території України від 10 грудня 1991 року встановлено, що укладені і належним чином ратифіковані Україною міжнародні договори становлять невідємну частину національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Відповідно до частини третьої статті 4 Господарського процесуального кодексу України якщо в міжнародних договорах України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно з статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України та статтею 19 Закону України „Про міжнародні договори України укладені і належним чином ратифіковані міжнародні договори України становлять невідємну частину національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства, а якщо міжнародним договором України, укладення якого відбулось у формі закону, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Відтак, на спірні правовідносини сторін у даній справі поширюється положення Конвенції.

Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, 20.04.2011р. між позивачем та відповідачем було укладено Договір № 20/04 перевезення вантажів автомобільним транспортом за маршрутом, згідно заявки від 20.04.11р. № 01/20.04: м. Люнебург, Німеччина (Luneburg), відправник: HansaTEE GmbHм. Тернопіль (Україна), отримувач вантажу: ТзОВ «Р.Е.Й.В.».

Відповідач в даному випадку виступав «Замовником», позивач здійснював перевезення вантажу: чаю (TEE), 2178 кг. 7 polet, в т.ч. у відповідності з Правилами перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, про що зазначено у позовній заяві позивача.

Статтею 3 Конвенції передбачає, що при застосуванні даної Конвенції перевізник відповідає як за свої власні дії і упущення, так і за дії і упущення своїх агентів і всіх інших осіб, послугами яких він користувався в рамках покладених на них обовязків.

Договір перевезення встановлюється накладною.

Статтею 5 Конвенції передбачено, що накладна складається в трьох примірниках, підписаних відправником і перевізником, при цьому ці підписи можуть бути надруковані типографським способом або замінені штампами відправника і перевізника, якщо таке допускається законодавством країни, в якій складена накладна. Перший примірник накладної передається відправнику, другий супроводжує вантаж, а третій залишається у перевізника.

Статтею 6 Конвенції передбачено, які конкретно реквізити повинна містити накладна.

ОСОБА_3 перевезення вантажу відбулося згідно міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) А № 0210874 ( далі по тексту - CMR).

Судом надано правову оцінку цього документу в світлі вимог ст. 6 Конвенції та встановлено, що у ній зазначено, місце і дата її складання 26.04.11р. (гр. 21 CMR), зазначено імя та адреса відправника та транспортного агента, місце та дату прийняття вантажу до перевезення і місце доставки вантажу, імя та адреса отримувача, найменування вантажу: TEE 7 polet, 2178 kg, графи 1, 2, 3, 4, 5 12, містить підпис та штамп відправника ( гр. 22 CMR), перевізника (гр. 23 CMR), відмітку про отримання вантажу одержувачем без будь-яких застережень (гр. 24 CMR) (а.с. 35).

Зазначена товарно-транспортна накладна (CMR) містить також штампи митниць на якій відбувся перетин митного кордону України (Ягодинської митниці) 29.04.11р. та, яка проводила митне оформлення 29.04.11р. (Тернопільської митниці).

Відповідно п.1 ст. 9 Конвенції, накладна, якщо не доказано зворотнього, має силу договору відносно його умов і задоволення прийняття вантажу перевізником, а згідно із п.1 ст. 30 Конвенції, якщо отримувач прийняв і не встановив стан вантажу в присутності перевізника, чи саме пізніше в момент прийняття вантажу, коли мова йде про помітні втрати, не зробив перевізнику зауважень, які б вказували на загальний характер втрати чи пошкодження, вважається що вантаж був прийнятий вантажоотримувачем в стані, що описаний у накладній.

Згідно умов договору на перевезення вантажів № 20/04 від 20.04.2011р. автомобільним транспортом (автомобілем НОМЕР_1), заявки на організацію доставки вантажу № 01/20.04.від 20.04.2011р., позивач перевізник: СПД-ФО ОСОБА_2, доставив з Німеччини (м. Люнебург) через Ягодинську митницю (п/п Ягодин), під митним контролем, відповідачеві отримувачу: ТзОВ «Р.Е.Й.В.»(м. Тернопіль), цілий і неушкоджений вантаж: чай (ТЕЕ) 2178 тн. (7 полет (роlet), котрий, 29.04.2011р., останнім був одержаний, що підтверджено відмітками в товарно-транспортній накладній (далі за тексом - CMR) № 0210874 від 26.04.2011р. (графа 24 (CMR) (оригінал CMR а.с. 35).

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що за ТТН (CMR) А № 0210874, вантаж було доставлено без будь-яких зовнішніх пошкоджень зсувів, перекодування тощо, що свідчить про те, що позивачем були належним чином виконані умови цього договору.

В п. 16 заявки № 01/20.04. від 20.04.2011р. сторони погодили, що за виконану роботу по перевезенню вантажу, відповідач сплачує 2000 Євро (23 233 грн. 48 коп.), які останній повинен перерахувати протягом (3-х) трьох днів, з дня отримання належно оформлених документів.

Колегією суду встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на виконання п. 5.2. договору № 20/04 від 20.04.2011р., п. 16 заявки № 01/20.04. від 20.04.2011р., позивач надіслав відповідачеві для оплати: акт прийняття-здачі виконаних робіт від 30.04.2011р., податкову накладну від 26.04.2011 порядковий № 17, рахунок - фактуру та оригінал товарно-транспортної накладної, які останній отримав 12.05.11р., що підтверджується повідомленням про вручення № 29 7 (а.с. 20 та оригінал повідомлення а.с. 37).

Як вбачається з матеріалів справи, Відповідач свої зобовязання в частині щодо оплати виконав частково в сумі 12 000,00 грн., а саме: 28.04.11р., платіжними дорученнями №№ 445, 434, 435 від 04.05.11р. сплатив позивачу 9000,00 грн. (2500,00 грн. + 2500,00 грн. + 4000,00 грн.), 04.05.2011р. платіжним дорученням № 458 сплатив позивачу 3000,00 грн., що підтверджується виписками з особових рахунків банку (а.с. 41, 42).

Залишилася неоплаченою сума основного боргу 11 233, 48 грн. (23233,48 грн. 12 000,00 грн.).

З метою досудового врегулювання спору, позивач 01.07.2011р. пред'явив відповідачу претензію № 12 від 01.07.2011р. з пропозицією погасити заборгованість за перевезення вантажу в сумі 11 233,48 грн., яку відповідач отримав 07.07.2011р., що підтверджується повідомленням про вручення претензії № 29 3 (а.с. 20 та оригінал повідомлення а.с. 36).

Колегія суддів прийшла до висновку, що місцевим господарським судом правильно встановлено розмір основного боргу, який залишився неоплачений відповідачем та складає 11 233,48 грн.

Стаття 173 ГК України передбачає, що господарським визнається зобов'язання, що вини кає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з під став, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зо бов'язаний вчинити певну дію господарського чи управ лінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від пе вних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому чи слі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сто рони виконання її обов'язку.

Стаття 175 ГК України визначає, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками го сподарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчи нити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодек сом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту, що звичайно ставляться, а відповідно до вимог статті 908 ЦК України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Згідно частини другої п. 2 ст. 908 ЦК України, умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо перевезень встановлюється договором, якщо інше не встановлено ЦК України, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

За договором перевезення вантажу (ст. 307 ГК України та ст. 909 ЦК України) одна сторона (перевізник) зобовязується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачу), а відправник зобовязується сплатити перевезення вантажу встановлену плату.

Частиною 1 статті 916 ЦК України передбачено, що за перевезення вантажу ... стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 614 ЦК України).

Як зясовано колегією суддів апеляційної інстанції, позивачем Господарському суду Тернопільської області, 20.09.2011р. було подано клопотання (вх. № 15840(п) (а.с. 30), в т.ч. заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 31), згідно якої, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 11 233,48 грн. - основного боргу, 83,09 грн. 3% річних та 429,33 грн. пені, про що подав уточнений розрахунок суми позову (а.с. 31-32).

Господарським судом Тернопільської області заяві позивача про уточнення позовних вимог, якою зменшено розмір пені до суми 429,33 грн. та 3% річних до суми 83,09 грн., не надано жодної правової оцінки.

Як вбачається із рішення у даній справі місцевий суд, стягнув з відповідача на користь позивача 11 233,48 грн. - основного боргу, 486, 58 грн. пені, 94,18 грн. 3% річних та судові витрати, тобто без урахування заяви про уточнення позову ( а.с. 51-52).

З висновком місцевого господарського суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача 83,09 грн. 3% річних та 429,33 грн. пені колегія суддів погодитися не може, оскільки відповідно до ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог …, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Колегією суддів встановлено, що заява про уточнення позовних вимог була подана позивачем до місцевого суду 20.09.2011р. за вхідним № 15840(п), тобто до прийняття рішення по справі, з дотриманням вимог ч. 4 ст. 22 ГПК України.

Як випливає із заяви про уточнення позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 429 грн. 33 коп. пені, яка нарахована згідно з п. 6.6. Договору, від суми боргу 11 233,48 грн., при ставці НБУ, яка склалася у період за який нараховується пеня 7, 75%, за 90 днів прострочення платежу, за період з 14.05.11р. по 11.08.11р. (11 233,48 грн. - боргу*15,5% - подвійна ставка НБУ (7,75%*2)/100%/365 середньостатистичних днів року*90 днів прострочення = 429,33 грн.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов»язання може забезпечуватися неустойкою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Відповідно до частини 1 ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов»язання вчиняється у письмовій формі.

Нарахування пені сторони передбачили у п. 6.6. Договору № 20/04 перевезення вантажів автомобільним транспортом від 20.04.11р, а саме: що у випадку порушення строків оплати, зазначених в п. 5.2. даного договору, замовник зобов»язується справити перевізнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент нарахування пені від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов»язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов»язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

З аналізу вищенаведених норм права та умов договору, колегія суддів прийшла до висновку, що позивачем нараховано на відповідача пеню у розмірі 429 грн.33 коп. правомірно, з дотриманням вимог ч. 6 статті 232 ГК України.

Крім того, позивач, згідно заяви про уточнення позовних вимог, просить стягнути з відповідача 3 % річних в сумі 83,09 грн., які нараховано відповідно до ст. 625 ЦК України, за період з 14.05.2011 р. по 11.08.2011 р. (90 днів прострочення): 11233,48 грн. основний борг*3% річних*90 днів прострочення/365 середньостатистичних днів року = 83,09 грн.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно із ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на норми чинного законодавства та встановлені обставини справи, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що місцевий господарський суд не в повному обсязі зясував обставини, що мають значення для справи, відтак рішення Господарського суду Тернопільської області від 04.10.2011р. у справі № 2/59/5022-1136/2011 в частині стягнення 486 грн. 58 коп. пені та 94 грн. 18 коп. 3% річних належить скасувати та в цій частині постановити нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 429 грн. 33 коп. пені, 83 грн. 09 коп. 3% річних, пропорційно до задоволених позовних вимог судовий збір: 117 грн. 45 коп. державного мита та 234 грн. 63 коп. витрат за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Р.Е.Й.В.»- задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 04.10.2011 р. у справі № 2/59/5022-1136/2011 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Р.Е.Й.В.»на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_2, 486,58 грн. пені, 94,18 грн. 3% річних, 118,15 грн. державного мита та 236,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу - скасувати . В цій частині позову прийняти нове рішення.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Р.Е.Й.В.»(п. і. 46010, м. Тернопіль, вул. Текстильна, 30-а, Ідентифікаційний код 24635111) на користь Суб»єкта підприємницької діяльності фізичної особи (Підприємця) ОСОБА_2 (п. і. 29021, м. Хмельницький, пров. Смотрицького, 1, Ідентифікаційний код НОМЕР_2) 429,33 грн. пені, 83,09 грн. 3% річних, 117,45 грн. державного мита та 234,63 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

4. В іншій частині судове рішення залишити без змін.

5. Наказ видати господарському суду Тернопільської області.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

7. Матеріали справи повернути Господарському суду Тернопільської області.

Головуючий суддя Л.С.Данко

Суддя О.С.Скрипчук

Суддя О.П.Дубник