ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"18" серпня 2011 р. Справа № 26/093-11

Господарський суд Київської області у складі судді Лилака Т.Д., розглянувши справу за позовом Васильківського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держкомзему у Київській області, м. Київ, Гребінківської селищної ради Васильківського району Київської області, Київська обл., смт. Гребінки до Приватного підприємця ОСОБА_1, Київська обл., смт. Гребінки, третя особа ОСОБА_2 районна державна адміністрація Київської області про визнання недійсними та скасування державної реєстрацій актів на право постійного користування на земельні ділянки та витребування земельних ділянок з незаконного володіння за участю представників позивача-1 не зявилися, позивача-2 ? не зявилися, відповідача ОСОБА_1, ОСОБА_3, довіреність № б/н від 29.06.2011 року, третьої особи ? ОСОБА_4, довіреність № 1602/6-23 від 05.07.2011 року, прокуратури ? не зявилися,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2011 року ОСОБА_2 міжрайонний прокурор Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держкомзему у Київській області та Гребінківської селищної ради Васильківського району Київської області до Приватного підприємця ОСОБА_1 про визнання недійсними державних актів на право постійного користування землею І-КВ № 002754-6Б, ІІІ-КВ № 018828-81, скасування їх державної реєстрації та витребування на користь держави з незаконного володіння земельних ділянок.

Ухвалою господарського суду Київської області від 21.06.2011 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 07.07.2011 року.

Ухвалою господарського суду Київської області від 07.07.2011 року розгляд справи було відкладено на 28.07.2011 року.

27.07.2011 року через канцелярію суду відповідач надав заяву про відкладення розгляду справи.

Через канцелярію суду 28.07.2011 року Заступник Васильківського міжрайонного прокурора подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду Київської області від 28.07.2011 року розгляд справи було відкладено на 18.08.2011 року.

Через канцелярію суду 09.08.2011 року відповідач надав заяву про застосування строку позовної давності.

До канцелярії суду 18.08.2011 року ОСОБА_2 районна державна адміністрація Київської області подала клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 районну державну адміністрацію Київської області.

Ухвалою господарського суду Київської області від 18.08.2011 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 районну державну адміністрацію Київської області.

Представники позивача-1, позивача-2 та прокуратури в судове засідання 18.08.2011 року не зявилися, про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Враховуючи те, що незявлення представника позивача-1, позивача-2, прокуратури не перешкоджає розгляду справи по суті, а матеріали справи є достатніми для вирішення спору в даному судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути позов у відсутності представників позивача-1, позивача-2 та прокуратури за наявними у справі матеріалами згідно з вимогами статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши пояснення представників відповідача та третьої особи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що провадження у справі в частині вимог про скасування державної реєстрації державних актів підлягає припиненню, в іншій частині позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03.04.2000 року та 21.03.2001 року Гребінківською селищною радою Васильківського району Київської області України видано відповідно державні акти на право постійного користування землею І-КВ № 002754 (38,487 гектарів землі), ІІІ-КВ № 018828-81 (21,02 гектара землі), з їх подальшою реєстрацією.

Підставою для видачі вказаних актів, як вбачається з тексту самих актів, були відповідно: рішення ХІ сес. ХХІІІ скл. Гребінківської селищної ради народних депутатів від 06.03.2000 року № 84 та рішення Гребінківської селищної ради народних депутатів Васильківського району Київської області від 30.01.2001 року № 17.

Предметом позову є, зокрема, вимога про визнання недійсними зазначених державних актів на право постійного користування землею, як таких що видані на підставі рішень Гребінківської селищної ради, які на думку прокурора є протиправним та мають бути скасовані судом.

В матеріалах справи відсутні відомості про оскарження та скасування у судовому порядку вищевказаних рішень Гребінківської селищної ради.

Згідно зі ст. 152 Земельного кодексу України, захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до п. 1 роз'яснень президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000р. №02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів" акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні.

Нормативний акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово. Що ж до актів ненормативного характеру (індивідуальних актів), то вони породжують права і обов'язки тільки у того суб'єкта (чи визначеного ними певного кола суб'єктів), якому вони адресовані.

Згідно пункту 1 статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Зі змісту зазначених норм слідує, що за своєю правовою природою державний акт про право власності - це документ, що лише посвідчує право власності або постійного користування земельною ділянкою юридичною чи фізичною особою, який видається в установленому порядку на виконання рішень, прийнятих відповідними органами, оформлюється за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, і не є актом органу державної влади або органу місцевого самоврядування в розумінні ст. 12 ГПК України.

Наведена правова позиція відповідає позиції, викладеній у постановах Вищого господарського суду України від 28.07.2009р. та 24.12.2009р. у справах №2/229-08 та №14/56 відповідно.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вищенаведені спірні державні акти на право постійного користування землею не містять ознак актів органу державної влади, що породжують певні права та обов'язки, оскільки вказані акти є виключно посвідчувальними документами в розумінні статті 126 Земельного кодексу України, а тому не можуть виступати предметом спору.

За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом передбачені у ст. 16 ЦК України. Одним з таких способів, як зазначено у п. 10 ч. 2 вказаної статті, є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Цією нормою також встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частина 2 ст. 20 ГК України, яка кореспондується з положенням ст. 16 ЦК України, встановлює, що права та законні інтереси суб'єктів господарювання та споживачів захищаються, зокрема, шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єктів господарювання або споживачів.

Тобто, за змістом вказаної норми господарські суди розглядають на загальних підставах справи у спорах про визнання недійсними актів, прийнятих іншими органами, які відповідно до закону чи установчих документів мають обов'язковий характер для учасників правовідносин, що виникають чи припиняються з прийняттям такого акту.

Втім, вищезазначеними нормами Закону не передбачено такого способу захисту прав, як визнання недійсними посвідчувальних документів, якими за своєю правовою природою є спірні державні акти на право власності.

Як слідує зі змісту п. 14 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 11.04.2005 N 01-8/344 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році", п. 3 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 25.11.2005 N 01-8/2229 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у І півріччі 2005 року", п. 3 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13.08.2008 N 01-8/482 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року" у випадку, якщо предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, суд повинен відмовити у позові.

Оскільки судом встановлено, що позовна вимога про визнання недійсними державних актів на право постійного користування землею серій І-КВ №002754-6Б від 03.03.2000 року на загальну площу 38,497 га, ІІІ-КВ № 018828-81 від 21.03.2001 року на загальну площу 31,02 га не відповідає встановленим діючим законодавством способам захисту прав, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зазначеної позовної вимоги.

Зазначена правова позиція відповідає позиції, викладеній у постанові Верховного суду України від 13.07.2004р. по справі №10/732, постанові Вищого господарського суду України від 24.12.2009р. у справі №14/56.

Щодо вимоги про скасування державної реєстрації державних актів на 2000 року на загальну площу 38,497 га, ІІІ-КВ № 018828-81 від 21.03.2001 року на загальну площу 31,02 га слід зазначити наступне.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив, що зазначена позовна вимога не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Відповідно до ст. 12 ГПК України Господарським судам підвідомчі:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім:

спорів про приватизацію державного житлового фонду;

спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов;

спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін;

спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів;

інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції;

4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів;

5) справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери;

6) справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

Водночас, приписами ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, в якому хоча б однією із сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб'єктами стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти відповідно зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта (п. 5.1 рекомендацій президії Вищого господарського суду України від 27.06.2007 р. №04-5/120).

Суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відтак необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення цим суб'єктом владних управлінських функцій, причому ці функції повинні здійснюватися відповідним суб'єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Судом встановлено, що предметом позову є, зокрема, вимога про скасування державної реєстрації спірних актів.

З матеріалів справи вбачається, що державна реєстрація державних актів на право власності на земельні ділянки здійснюється органами державної влади, шляхом виконання покладених на них владних управлінських функцій, зокрема, реєстраційної, а механізм реалізації виконання вимоги про скасування державної реєстрації передбачає зобовязання Державного підприємства Центр державного земельного кадастру, як субєкта владних повноважень, вчинити певні дії, направлені на скасування державної реєстрації спірних актів.

При цьому, господарський процесуальний кодекс не передбачає можливості обєднання в одне провадження вимог, що підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства. Тому в разі подання позову, в якому такі вимоги обєднано, господарський суд приймає позовну заяву в частині вимог, що підлягають розглядові господарськими судами, а в іншій частині з посиланням на пункт 1 частини першої статті 62 ГПК України відмовляє у прийнятті позовної заяви. Якщо в процесі розгляду справи буде встановлено, що провадження у відповідній частині порушено помилково, господарський суд припиняє провадження у справі в цій частині згідно з пунктом 1 частини першої статті 80 ГПК України.

Виходячи з наведених законодавчих положень, аналізу суб'єктного складу та характеру правовідносин, суд дійшов висновку, що спір про скасування державної реєстрації спірних актів є публічно-правовим і підлягає розгляду в порядку адміністративної юрисдикції, оскільки виник з публічно-правових відносин за участю суб'єкта владних повноважень (відповідача 3), який саме в цих відносинах здійснює надані йому чинним законодавством владні управлінські функції, тому провадження в цій частині спору підлягає припиненню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Щодо позовної вимоги про витребування на користь держави з незаконного володіння земельних ділянок площею 38,497 га та 31,020 га. слід зазначити наступне.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні вимоги про визнання недійсними державних актів на право постійного користування землею серій І-КВ №002754-6Б від 03.03.2000 року на загальну площу 38,497 га, ІІІ-КВ № 018828-81 від 21.03.2001 року на загальну площу 31,02 га, а вимога про скасування державної реєстрації зазначених актів має розглядатись в порядку адміністративного судочинства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зазначеної вимоги.

Враховуючи вищезазначене, керуючись статтями 44, 49, 75, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Провадження у справі в частині вимоги про скасування державної реєстрації державних актів серій І-КВ №002754-6Б від 03.03.2000 року на загальну площу 38,497 га, ІІІ-КВ № 018828-81 від 21.03.2001 року на загальну площу 31,02 га, припинити.

В решті позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 85 ГПК України.

Суддя Т.Д. Лилак

Повне рішення складено 23.08.2011р.