ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"16" серпня 2011 р. Справа № 6/058-11

Суддя Черногуз А.Ф., розглянувши матеріали за позовом Прокурора м. Біла Церква в інтересах держави в особі Київської обласної ради до Басейнового управління водних ресурсів р. Рось та Фізичної особи підприємця ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1. - Державне агентство водних ресурсів України, про визнання договору про спільну виробничу діяльність удаваним та визнання його недійсним,

Представники:

прокурора: не зявився;

позивача: не зявився;

відповідача 1: ОСОБА_2 (дов. № 268 від 30.06.2011р.);

відповідача 2: ОСОБА_1 (НОМЕР_1 від 02.11.1999 року);

третьої особи: не зявився.

УСТАНОВИВ:

Прокурор м. Біла Церква в інтересах держави в особі Київської обласної ради звернувся до господарського суду Київської області з позовом до Басейнового управління водних ресурсів р. Рось та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання договору №20 про спільне вирощування риби в Ожегівських ставках №2 і №3 удаваним та визнання його недійсним.

Ухвалою господарського суду Київської області від 01 червня 2011 року порушено провадження у справі, присвоєно їй № 6/058-11 та призначено до розгляду на 14 червня 2011 року.

Ухвалою господарського суду Київської області від 14 червня 2011 року у звязку з неявкою в судове засідання представників прокурора та позивача, неподанням ними витребуваних документів розгляд справи було відкладено на 19 липня 2011 року.

19 липня 2011 року представник відповідача-1 надав клопотання, в якому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в звязку з безпідставністю позовних вимог та з закінченням строків позовної давності.

19 липня 2011 року ухвалою господарського суду Київської області розгляд справи було відкладено на 02 серпня 2011 року.

25 липня 2011 року та 02 серпня 2011 року через загальний відділ господарського суду Київської області від позивача надійшли письмові пояснення з яких вбачається, що позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

В судовому засіданні 02 серпня 2011 року відповідачем-1. подано відзив № 327 від 29 липня 2011 року, в якому він зазначив, що вимоги позивача не визнає в повному обсязі з підстав, викладених у даному відзиві.

Також, відповідачем-2. подано відзив на позовну заяву, з якому вбачається, що відповідач-2. не визнає позовні вимоги позивача в повному обсязі з підстав, викладених у даному відзиві.

Крім того, 02 серпня 2011 року відповідачами подано клопотання про продовження строку вирішення спору на п'ятнадцять днів.

Представники прокуратури, позивача та третьої особи в судове засідання 02 серпня 2011 року не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені ухвалою господарського суду Київської області від 19 липня 2011 року.

У звязку з неявкою в судове засідання 02 серпня 2011 року представників прокуратури, позивача та третьої особи, неподанням ними витребуваних судом доказів у справі розгляд справи було відкладено на 16 серпня 2011 року.

04 серпня 2011 року через загальний відділ господарського суду Київської області Прокурор м. Біла Церква подав заяву про відмову від позову, та просив припинити провадження у справі.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 29 ГПК України Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Відмова прокурора від поданого ним позову не позбавляє позивача права вимагати вирішення спору по суті.

Згідно п. 6 Розяснень Президії Вищого господарського суду України від 22.05.2002 р., N 04-5/570 „Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам відмова прокурора від поданого ним позову не є обов'язковою для позивача, і так само відмова позивача від позову не є обов'язковою для прокурора. У відповідних випадках спір підлягає вирішенню по суті. Лише у разі коли обидва згадані учасники судового процесу - прокурор і позивач - заявили про відмову від позову, суд може припинити провадження зі справи згідно з пунктом 4 частини першої статті 80 ГПК, з урахуванням вимог частини шостої статті 22 ГПК.

Враховуючи викладене, та зважаючи на те, що позивач не заявляв клопотання про відмову від позову, а від позову відмовився тільки прокурор, правові підстави для припинення провадження у справі на підставі п. 4 ст. 80 ГПК України відсутні.

Відповідно до ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Із рішення Конституційного Суду України № 3-рп/99 від 8 квітня 1999 року у справі № 1-1/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) також вбачається, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, прокурор у позовній заяві самостійно визначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, який набуває статусу позивача у господарській справі. При цьому, прокурор повинен обґрунтувати у чому саме полягають інтереси держави, а також яким чином буде відновлено порушені права та законні інтереси вказаного ним у позові органу в результаті задоволення судом господарського позову.

Предметом даного судового спору є вимоги прокурора про визнання договору про спільну виробничу діяльність(про спільне вирощування риби) удаваним та визнання його недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірним договором було порушено порядок передачі обєктів водного фонду місцевого значення у користування, оскільки на думку прокурора договір про спільне вирощування риби є нічим іншим як договором оренди.

Тобто, прокурором було подано позов з метою захисту інтересів держави, які полягають у відновленні передбаченого законом порядку набуття та здійснення водокористування обєктами водного фонду.

Положеннями ст.ст. 46-49 Водного кодексу України передбачено, що водокористування може бути загальним та спеціальним. Загальне водокористування здійснюється громадянами для задоволення їх потреб (купання, плавання на човнах, любительське і спортивне рибальство, водопій тварин, забір води з водних об'єктів без застосування споруд або технічних пристроїв та з криниць) безкоштовно, без закріплення водних об'єктів за окремими особами та без надання відповідних дозволів. Спеціальне водокористування - це забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів. Спеціальне водокористування здійснюється юридичними і фізичними особами насамперед для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських та інших державних і громадських потреб. Спеціальне водокористування здійснюється на підставі дозволу. Дозвіл на спеціальне водокористування видається: державними органами охорони навколишнього природного середовища - у разі використання води водних об'єктів загальнодержавного значення; Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими Радами за погодженням з державними органами охорони навколишнього природного середовища - у разі використання води водних об'єктів місцевого значення.

З наявних в матеріалах справи Наказу Державного Комітету по водному господарству №41 від 03.06.1997 року «Про затвердження переліку річок та водойм, що віднесені до водних обєктів місцевого значення»зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 06.01.1998 року за №2/2442 та листа-відповіді №3315/9/11-11 від 10.08.2011 року Державного агентства водних ресурсів України на запит Господарського суду Київської області вбачається, що всі водні обєкти Київської області, а отже і Ожегівські ставки №2 і №3, віднесені до водних обєктів загальнодержавного значення.

Зазначені обставини позивачами не спростовані.

З огляду на дану обставину, та враховуючи вимоги законодавства, надання особі дозволів на спеціальне водокористування та укладення договорів оренди для риборозведення щодо водного обєкту загальнодержавного значення, відповідно до положень п.2 ч. 1 ст. 14, п.7 ч. 1 ст. 15, п. 9 ч. 1 ст. 16 та ч. 5 ст. 51 Водного Кодексу України, відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України, місцевих державних адміністрацій, спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань водного господарства в галузі управління і контролю за використанням і охороною вод та відтворенням водних ресурсів та спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань екології та природних ресурсів в галузі управління і контролю за використанням і охороною вод та відтворенням водних ресурсів.

Разом з тим, звертаючись до господарського суду з позовом в порядку ст. 2 ГПК України, прокурор вказав, що ним захищаються інтереси держави в особі Київської обласної ради.

Таким чином, прокурором було помилково визначено орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення функцій контролю та управління у спірних правовідносинах.

Відтак, прокурором було невірно визначено позивача у даній справі.

Господарський суд повинен оцінювати правильність визначення прокурором органу, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретних функцій у правовідносинах, пов'язаних із захистом інтересів держави. У випадках неправильного визначення прокурором (його заступником) позивача, тобто органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, господарський суд на підставі пункту 1 частини першої статті 63 ГПК повертає таку позовну заяву і додані до неї документи без розгляду. Якщо господарський суд помилково порушив справу за позовом прокурора чи його заступника, в якій неправильно визначено позивача за вимогами про захист інтересів держави, такий позов підлягає залишенню без розгляду відповідно до пункту 1 частини першої статті 81 ГПК України (п. 3 Розяснення Вищого господарського суду України від 22.05.2002 р. № 04-5/570 "Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам").

Відтак з огляду на викладене, суд вважає, що позов Прокурора м. Біла Церква в інтересах держави в особі Київської обласної ради до Басейного управління водних ресурсів р. Рось про визнання договору удаваним та недійсним підлягає залишенню без розгляду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 07.12.2009 року у справі № 22/141-09-4212.

Керуючись ст. 22, п. 1 ч.1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Прокурора м. Біла Церква в інтересах держави в особі Київської обласної ради до Басейного управління водних ресурсів р. Рось та Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про визнання договору про спільну виробничу діяльність удаваним та визнання його недійсним залишити без розгляду.

Суддя Черногуз А.Ф.