Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2011 року Справа № 18/761-11

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., судді Барбашова С.В., Білецька А.М.

при секретарі Гурдісовій Н.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1, дов. ВРК № 192707 від 11.04.2007 р.

відповідача ОСОБА_2, дов. № 777 від 26.10.2010 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційні скарги позивача ФОП ОСОБА_3, м Кременчук (вх. № 2325 Х/3-10) та відповідача ОСОБА_4 Вересень, с. Погреби (вх. № 2326 Х/3-10) на рішення господарського суду Полтавської області від 16 травня 2011 року по справі № 18/761/11

за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_3, м Кременчук

до ОСОБА_4 Вересень, с. Погреби

про стягнення 423852,06 грн., -

встановила:

У березні 2011 року позивач, ФОП ОСОБА_3 звернулась до господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_4 Вересень 423852,06 грн., з яких: 157780,00 грн. основний борг, що виник внаслідок невиконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору № 3 від 21 січня 2008 року з урахуванням 7 відсотків річних за користування грошовими коштами, 218000,00 грн. збитки, 37464,06 грн. інфляційні витрати та 10608,00 грн. три проценти річних.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 16 травня 2011 року по справі № 18/761/11 (суддя Ківшик О.В.) позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 Вересень на користь ФОП ОСОБА_3 157780,00 грн. основного боргу, 1577,80 грн. витрат по сплаті державного мита та 87,86 грн. витрат на інформаційно технічне забезпечення судового процесу.

Позивач, ФОП ОСОБА_3, з даним рішенням господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Полтавської області від 16 травня 2011 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача суми інфляційних втрат за основним боргом у розмірі 37464,06 грн. та трьох відсотків річних за основним боргом у розмірі 10608,00 грн. скасувати, та в цій частині прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми інфляційних витрат за основним боргом у розмірі 37464,06 грн. та трьох відсотків річних за основним боргом у розмірі 10608,00 грн. В інший частині рішення суду залишити без змін. При цьому зазначає про те, що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено в стягнення інфляційних та річних, оскільки вважає, що у відповідача виникло грошове зобовязання з повернення грошових коштів отриманих від позивача в розмірі 220000,00 грн.

Відповідач, ОСОБА_4 Вересень, з даним рішенням першої інстанції також не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції по даній справі в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошової суми у розмірі 157780,00 грн., 1577,80 грн. витрат по сплаті державного мита та 87,86 грн. витрат на інформаційно технічне забезпечення судового процесу, в інший частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. В обґрунтування викладених в апеляційній скарзі вимог посилається на відсутність правових підстав для стягнення 157780,00 грн., оскільки вважає, що сплата процентів за користування коштами позивача не передбачена договором, а також позивач не мав права надавати позику, оскільки він не є фінансовою установою.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення господарського суду Полтавської області від 16 травня 2011 року без змін, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 21 січня 2008 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 "Вересень" був укладений договір № 3 про спільне вирощування насіння великоплідних сортів соняшника на площі 200,00 га на полях ОСОБА_4 "Вересень" (аркуші справи 10-14).

25 січня 2008 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 "Вересень" до договору було укладено доповнення (аркуш справи 15).

При цьому сторони узгодили, зокрема, наступне :

- Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 зобов'язувалася: внести аванс грошових коштів в сумі 200000,00 грн. в термін до 24.01.2008 р. та в сумі 20000,00 грн. На дані кошти нараховується 7 відсотків місячних за користування грошовими коштами (пункт 2.1 договору в редакції доповнення); отримати в повному обсязі у власність товар у загальній кількості не менше 400 тон та визначеної договором якості за ціною в розмірі ринкової вартості товару на момент передачі за закупівельною ціною трьох великих трейдерів (пункти 2.2, 4.1, 4.2, 5.1 5.3 договору); здійснити оплату вартості товару шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок ОСОБА_4 "Вересень" протягом 3-х банківських днів після приймання-передачі товару по кількості і якості, але не раніше надання останнім первинних документів, передбачених пунктом 6.5 договору (пункт 7.1 договору);

- Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 мала право контролювати технологію вирощування, збирання на усіх етапах виробництва (пункт 2.2 договору), узгоджувати строки, умови та послідовність збирання товару по кожному полю (пункт 2.4 договору);

- ОСОБА_4 "Вересень" зобов'язувалася виростити на власних землях насіння великоплідних сортів соняшника на площі 200,00 га в обсязі не меншому 400 тон (пункт 3.1 договору), поставити товар в термін до 15.10.2008 р. на умовах "Франко-елеватор" Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_3 (пункт 6.1 договору), у випадку затримки збирання по незалежним від ОСОБА_4 "Вересень" причинах (строки дозрівання соняшника) поставка може бути здійснена пізніше вказаної дати, але не більш ніж через 7 днів з моменту завершення збирання (пункт 6.2 договору).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач належним чином виконав свої зобовязання щодо перерахування грошових коштів (авансу) в сумі 220000,00 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 3 від 24.01.2008 р. та квитанцією до прибуткового касового ордеру № 82 від 18.04.2008 р. (аркуші справи 18, 19).

Але, відповідач своє зобовязання не виконав, передбачений умовами договору товар не поставив.

Факт повернення ОСОБА_4 "Вересень" позивачеві 10.12.2008 р. грошових коштів в сумі 220000,00 грн. було встановлено господарським судом в ході судового розгляду справи, що підтверджується банківською випискою з рахунку останнього (аркуш справи 9) із зазначенням призначення платежу: повернення позички згідно договору № 3 від 21.12.2007 р.

Вказані кошти були зараховані позивачем в рахунок погашення заборгованості відповідача, а саме відсотки за користування чужими коштами на підставі пункту 2.1 договору. В звязку з чим несплаченою залишилась сума основного боргу в розмірі 157780,00 грн.

Крім того, як зазначив позивач, в звязку з невиконанням ОСОБА_4 "Вересень" зобов'язання з поставки насіння за вказаним договором, позивачу було спричинено збитки у вигляді неотриманих доходів (упущеної вигоди) в розмірі 218000,00 грн. відповідно до розрахунку (додаток № 1 до позовної заяви). Також, позивачем були нараховані відповідачу інфляційні в розмірі 37464,06 грн. та 3% річних в розмірі 10608,00 грн. в звязку з невиконанням відповідачем зобовязання з повернення суми основного боргу.

Надаючи правову кваліфікацію даним правовідносинам, суд першої інстанції виходив з того, що за приписами статті 264, 265 Господарського Кодексу України матеріально-технічне постачання та збут продукції виробничо-технічного призначення і виробів народного споживання як власного виробництва, так і придбаних у інших суб'єктів господарювання, здійснюються суб'єктами господарювання шляхом поставки, а у випадках, передбачених цим Кодексом, також на основі договорів купівлі-продажу. Основні вимоги щодо укладення та виконання договорів поставки встановлюються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. За договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Аналогічні приписи містить й стаття 712 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Таким чином, враховуючи, що в порушення взятих на себе зобовязань відповідач товар позивачу не поставив, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач у відповідності з приписами частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України набув право вимоги передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем направлена відповідачу вимога про сплату у тому числі 157780,00 грн. основного боргу (аркуш справи 20).

При цьому, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано звернуто увагу на приписи статті 534 Цивільного кодексу України відповідно до якої, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Згідно з приписами статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Враховуючи факт повернення ОСОБА_4 "Вересень" позивачеві 10.12.2008 р. грошових коштів в сумі 220000,00 грн. із зазначенням призначення платежу: повернення позички згідно договору № 3 від 21.12.2007 р., беручи до уваги приписи пункту 3 статті 693, статі 536 Цивільного кодексу України та визначений сторонами у пункті 2.1 договору розмір відсотків за користування грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 157780,00 грн. основного боргу.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що сплата процентів за користування коштами позивача не передбачена договором, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки пунктом 2.1 договору чітко визначено, що на суму попередньої оплати в розмірі 200000,00 грн. нараховується 7% місячних за користування грошовими коштами. Отже вказані проценти є за своєю правовою природою саме процентами за користування чужими грошовими коштами, стягнення яких передбачено статтею 536 Цивільного кодексу України.

Таким чином, позивачем правомірно на підставі статті 534 Цивільного кодексу України було дотримано послідовність зарахування перерахованих відповідачем грошових коштів в розмірі 220000,00 грн. в рахунок виниклої заборгованості у відповідності з умовами договору - пункту 2.1, в звязку з чим, у позивача є всі правові підстави вимагати стягнення основного боргу в розмірі 157780,00 грн.

Твердження відповідача про те, що позивач не мав права надавати позику, оскільки він не є фінансовою установою, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки предметом договору № 3 від 21.08.2008 р. не є позика в розумінні статті 1046 Цивільного кодексу України. В даному випадку предметом договору є спільне вирощування насіння великоплідних сортів соняшника на площі 200,00 га на полях ОСОБА_4 "Вересень", яке мало на меті отримання позивачем в майбутньому в повному обсязі у власність товар у загальній кількості та якості за ціною, в розмірі на умовах договору.

Звертаючись до господарського суду позивач також просив стягнути з відповідача 37464,06 грн. інфляційних витрат та 10608,00 грн. 3 % річних на підставі статті 625 Цивільного кодексу України.

Зазначені позовні вимоги правомірно визнані судом першої інстанції такими, що задоволенню не підлягають, оскільки відповідач за договором порушив зобов'язання, яке не є грошовим, а тому приписи наведеної норми права на спірні правовідносини не поширюються.

Позивач в апеляційній скарзі посилається на те, що після звернення позивача з вимогою повернути грошові кошти отримані від позивача, у відповідача виникло зобовязання щодо повернення грошових коштів, в звязку з чим вважає, що стягнення основного боргу з нарахованими інфляційними та 3% річних є правомірним.

Колегія суддів вважає наведені доводи необґрунтованими, оскільки у відповідності з умовами договору у відповідача не існує грошового зобовязання, а правовою підставою стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 157780,00 грн. є положення статтей 536, 693 Цивільного кодексу України.

Позивач також просив стягнути з відповідача 218000,00 грн. збитків з посиланням на те, що при виконання відповідачем умов договору, а саме: при поставці позивачу обумовленого насіння соняшника в обумовлених розмірах, позивач обробив би це насіння та продав оброблене насіння соняшника.

Статтею 22 Цивільного кодексу України визначено наступне: особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до статті 218 Господарського кодексу України підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин, у т.ч. у вигляді відшкодування збитків, є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною (стаття 224 Господарського кодексу України).

Таким чином, для притягнення до цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді відшкодування заподіяних ним збитків є наявність складу правопорушення: протиправна поведінка особи, шкода, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою. Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Однак, як вірно зазначено господарським судом, визначаючи суму збитків, позивачем було здійснено лише теоретичне (умовне) обґрунтування можливості отримання прибутку, що не може бути підставою для його стягнення у зазначеному розмірі. При цьому судом враховано приписи статті 142 Господарського кодексу України.

Крім того, відповідно до статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Так, згідно з пунктами 2.2 та 2.4 договору позивач мав право контролювати технологію вирощування, збирання на усіх етапах виробництва, узгоджувати строки, умови та послідовність збирання товару по кожному полю.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не доведено, що потерпілий кредитор дійсно планував отримати відповідні доходи, все зробив для їх отримання, мав для цього всі можливості і неодмінно отримав би такий доход, якби договір був виконаний належним чином.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що матеріалами справи не доведено повного складу правопорушення, а тому позовні вимоги щодо стягнення завданих збитків у розмірі 21800,00 грн. у вигляді неодержаного доходу (упущеної вигоди) є такими, що задоволенню не підлягають.

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що викладені в оскаржуваному рішенні висновки суду відповідають обставинам справи та наявним матеріалами, що є у справі, їм дана правильна та повна правова оцінка.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування відповідно до приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Отже, ані позивач, ані відповідач під час перегляду рішення в апеляційному порядку не надали належного матеріального доказу обґрунтованості та правомірності заявлених в апеляційних скаргах вимог. Наведені ними доводи про порушення судом норм матеріального та процесуального права нічим не обґрунтовані та не узгоджуються з наявними у справі матеріалами, їхня позиція не підтверджена належними та допустимими доказами. Тому вимоги позивача та відповідача, що зазначені в апеляційних скаргах, не підлягають задоволенню, а наведені на їх підтвердження доводи не можуть бути прийнятими до уваги колегією суддів в якості підстав для скасування прийнятого у даній справі рішення господарського суду Полтавської області від 16 травня 2011 року.

На підставі викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційні скарги позивача Фізичної особи підприємця ОСОБА_3, м.Кременчук та відповідача - ОСОБА_4 Вересень, с. Погреби залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 16 травня 2011 року по справі № 18/761/11 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

суддя Барбашова С.В.

суддя Білецька А.М.