ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2011 р. Справа № 5023/7480/11

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Медуниця О.Є. , суддя Терещенко О.І.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. № 4751 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 18.10.11 у справі № 5023/7480/11

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Експрес", м. Харків,

до товариства з обмеженою відповідальністю "Елемент Лізинг", м. Київ,

про визнання недійсним договору в певній частині,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю "Експрес", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, товариства з обмеженою відповідальністю "Елемент Лізинг", в якій (з урахуванням уточнень до позовної заяви) просив суд визнати недійсними: підпункт 3.3.3.1 пункту 3.3.3 додатку № 1 «Загальних правил фінансового лізингу транспортних засобів" до договору фінансового лізингу транспортних засобів № ЭЛ/Хрк-0490/ДЛ від 04.09.2008р.; підпункт 3.3.3.5 пункту 3.3.3 додатку № 1 «Загальних правил фінансового лізингу транспортних засобів" до договору фінансового лізингу транспортних засобів № ЭЛ/Хрк-0490/ДЛ від 04.09.2008р., а також визнати недійсним в цілому пункт 3.3.3 (а саме пункт 3.3.3 та його підпункти 3.3.3.1, 3.3.3.2, 3.3.3.4, 3.3.3.5) додатку № 1 «Загальних правил фінансового лізингу транспортних засобів" договору фінансового лізингу транспортних засобів № ЭЛ/Хрк-0490/ДЛ від 04.09.2008р.

Рішенням господарського суд Харківської області від 18.10.2011 р. у справі № 5023/7480/11 (суддя Рильова В.В.) уточнену позовну заяву прийнято до розгляду, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Позивач у справі з вказаним рішенням не погоджується, вважає його незаконним, необґрунтованим, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, з неправильною правовою оцінкою обставин справи. Подав до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу. Просить скасувати оскаржуване ним рішення, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. Просить судові витрати стягнути з відповідача на користь позивача.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представника позивача та перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

04.09.2008 року між ТОВ "Елемент Лізинг" (лізингодавець, відповідач по справі) та ТОВ "Експрес" (лізингоодержувач, позивач по справі) було укладено договір фінансового лізингу транспортних засобів за № ЭЛ/Хрк-0490/ДЛ.

Згідно п. 3 договору лізингодавець має придбати у власність предмет лізингу за договором № 0490 - пасажирський автобус I-VAN A07A1-30, шасі Y6DА07А та надати його лізингоодержувачу за плату в тимчасове володіння та користування на умовах даного договору і Правил (додаток № 1).

Відповідач на підставі п. 1.1 Загальних правил фінансового лізингу транспортних засобів (надалі - правила) зобов'язаний оплатити лізингові платежі в строки та в розмірі, що передбачені графіком лізингових платежів, який є додатком № 3 до договору та їх невід'ємною частиною.

На виконання вказаного договору позивач за актом приймання-передачі передав відповідачу предмет лізингу в користування 17.09.2008 року.

Відповідно до пункту 3.3.3 Загальних правил фінансового лізингу транспортних засобів, що є додатком № 1 до договору фінансового лізингу, позивач як лізингодавець вправі переглянути в однобічному порядку розмір лізингових платежів (ціну договору лізингу) у випадку: п.п. 3.3.3.1 - якщо курс гривні по відношенню до долара США, встановлений поставною НБУ, буде перевищувати більш ніж на 2 % значення коефіцієнта. Сторони встановили, що значення коефіцієнта дорівнює 5,00 (п'ять); п.п.3.3.3.2 - зміни відсотків за користування кредитом, залученим лізингодавцем, в разі зміни кредитної політики згідно з рішенням органів державної влади та місцевого самоврядування, Національного банку України, обслуговуючих комерційних банків; п.п. 3.3.3.3 - переоцінки предмету лізингу; 3.3.3.4 - внесення до законодавства України змін, які можуть спричинити додаткові витрати для лізингодавця, пов'язані з предметом лізингу.

Відповідно до п. 3.3.3.5 додатку № 1 до договору фінансового лізингу у випадку зміни лізингового платежу згідно із п. 3.3.3 лізингоотримувач зобов'язаний у складі наступного лізингового платежу, крім поточного лізингового платежу, передбаченого додатком № 3 "Графік лізингових платежів", додатково сплатити суму винагороди (комісії) на підставі рахунку-фактури, який підлягає оплаті протягом 3-х днів з дати виставлення.

Позивач у своїй позовній заяві вказує на те, що додаткова винагорода, передбачена підпунктом 3.3.3.5 пункту 3.3.3 правил не є жодним з видів (складових) лізингових платежів, передбачених ч.2 ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", а тому така винагорода не відповідає зазначеній нормі права, суперечить нормі матеріального права - закону, а відтак, на думку позивача, відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України, ст.215 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України, підлягає визнанню недійсною.

Крім того, позивач вважає, що п.3.3.3 правил в цілому суперечить вимогам ч.3 ст.632 Цивільного кодексу України.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Відповідач вважає, що ним було правомірно нараховано позивачу суму додаткової винагороди (комісії), оскільки сторонами було погоджено в договорі підстави зміни розміру лізингового платежу лізингодавцем, в однобічному порядку, у вигляді винагороди (комісії), що на думку відповідача не суперечить закону. На підставі вказаного просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

За статтями 1 та 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг -це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізиногоодержувачем специфікацій та умов, та передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку, з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Господарська діяльність, що регулюється договором лізингу, здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку.

Договір лізингу має бути укладеним у письмовій формі з зазначенням у ньому предмета лізингу, строку лізингу, розміру лізингових платежів, інших умов, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено вичерпний перелік платежів, які можуть включати в себе лізингові платежі, передбачені умовами договору, а саме: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Таким чином, чинне законодавство України передбачає можливість включення до лізингових платежів такого виду платежу як винагорода лізингодавцю за отримане в лізинг майно. Такий вид винагороди, дійсно, сторонами було передбачено у п.3.3.3.5 загальних правил фінансового лізингу транспортних засобів, а також в пятій графі Графіку сплати лізингових платежів (додаток №3 до договору).

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зміст правочину складають як права та обов'язки, про набуття, зміну, припинення яких домовилися учасники правочину, так і зазначення на цих учасників правочину; за статтею 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 6 Цивільного кодексу України передбачено право сторін укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин сторін."

Відповідно до частини 3 статті 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Ціна (тариф) є формою грошового визначення вартості продукції (робіт, послуг), яку реалізують суб'єкти господарювання. Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін. Суб'єкти господарювання можуть використовувати у господарській діяльності вільні ціни, державні фіксовані ціни та регульовані ціни - граничні рівні цін або граничні відхилення від державних фіксованих цін. При здійсненні експортних та імпортних операцій у розрахунках з іноземними контрагентами застосовуються контрактні (зовнішньоторговельні) ціни, що формуються відповідно до цін і умов світового ринку та індикативних цін (стаття 189 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 190 Господарського кодексу України, вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні ціни. Вільні ціни визначаються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб'єкта господарювання.

Згідно з частинами 1, 2 статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Сторонам при визначенні грошового зобов'язання не забороняється використовувати як грошовий еквівалент іноземну валюту, при цьому порядок визначення сум, що підлягають сплаті у гривнях, сторони можуть визначити у договорі.

Частиною 2 статті 632 Цивільного кодексу України допускається можливість зміни ціни після укладення договору у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, тобто, сторони мають право узгодити в договорі як розмір ціни (винагороди тощо), так і спосіб її визначення чи подальшої зміни.

При цьому, як вірно зазначив місцевий господарський суд, з матеріалів справи, а саме з наданих позивачем документів, вбачається, що постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21.02.2011р. по справі №42/314-10 за позовом ТОВ «Елемент Лізинг»до ТОВ «Експрес»про стягнення 67259,69 грн. додаткової винагороди з посиланням на пункт 3.3.3 додатку № 1 до договору фінансового лізингу транспортних засобів за № ЭЛ/Хрк-0490/ДЛ від 04.09.2008 року, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 05.04.2011р., позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Елемент Лізинг»було задоволено повністю.

Крім того, Вищий господарський суд України в постанові від 05.04.2011р. у справі № 42/314-10 за позовом ТОВ «Елемент Лізинг»до ТОВ «Експрес»про стягнення 67259,69 грн. додаткової винагороди з посиланням на пункт 3.3.3 додатку № 1 до договору фінансового лізингу транспортних засобів за № ЭЛ/Хрк-0490/ДЛ від 04.09.2008 року, зазначив, що суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що умови спірного договору щодо порядку перегляду розміру лізингових платежів не суперечать чинному законодавству.

Харківським апеляційним господарським судом було встановлено, що ТОВ «Елемент Лізинг»надсилало ТОВ «Експрес»формулу розрахунку розміру додаткової суми винагороди (комісії). Додаткова комісія дорівнює = (розміру лізингового платежу) х (курс НБУ на дату нарахування платежу - курс базовий): курс базовий, де:

Курс базовий - це визначена договором величина, перевищення якої за рахунок коливання курсу валют НБУ веде до зміни розміру лізингових платежів; Курс НБУ на дату нарахування лізингових платежів визначається Постановами НБУ; Розмір лізингового платежу - щомісячні лізингові платежі, згідно Додатку №3.

При цьому зміна розмірів лізингових платежів згідно пунктів 3.3.3. додатку №1 до договору фінансового лізингу не призводить до збільшення загальної вартості майна, відповідно, не збільшується і частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості майна. Таке коригування збільшує частину лізингових платежів - комісію (винагороду) лізингодавцю за передане в лізинг майно.

Вказана правова позиція узгоджується з позицією, викладеною у постанові Вищого господарського суду України від 28.12.2010 року у справі №57/128-10.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтями 6 та 627 Цивільного кодексу України визначено свободу договору, у вигляді того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України).

Сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами, і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обов'язковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплена презумпція правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до п. 3.3.3.5 додатку № 1 до договору фінансового лізингу у випадку зміни лізингового платежу згідно із п. 3.3.3 лізингоотримувач зобов'язаний у складі наступного лізингового платежу, крім поточного лізингового платежу, передбаченого додатком № 3 "Графік лізингових платежів", додатково сплатити суму винагороди (комісії) на підставі рахунку-фактури, який підлягає оплаті протягом 3-х днів з дати виставлення.

З урахуванням суми додаткової винагороди позивачем на адресу відповідача були виставлені наступні рахунки:

№ ЭЛ/Рах-0490/ ВК_ 17_11_2008 від 03 лютого 2009 року на суму 988,22 гривень з ПДВ,

№ ЭЛ/Рах-0490/ ВК_ 17_12_2008 від 03 лютого 2009 року на суму 3 763,17 гривень з ПДВ,

№ ЭЛ/Рах-0490/ ВК_ 19_01_2009 від 03 лютого 2009 року на суму 3 662,34 гривень з ПДВ,

№ ЭЛ/Рах-0490/ ВК_ 17_02_2009 від 24 березня 2009 року на суму 3 616,15 гривень з ПДВ,

№ ЭЛ/Рах-0490/ ВК_ 17_03_2009 від 24 березня 2009 року на суму 3 569,94 гривень з ПДВ,

№ ЭЛ/Рах-0490/ ВК_ 17_04_2009 від 25 червня 2009 року на суму 3 523,74 гривень з ПДВ,

№ ЭЛ/Рах-0490/ ВК_ 18_05_2009 від 25 червня 2009 року на суму 3 373,35 гривень з ПДВ,

№ ЭЛ/Рах-0490/ ВК_ 17_06_2009 від 25 червня 2009 року на суму 3 315,31 гривень з ПДВ,

№ ЭЛ/Рах-0490/ ВК_ 17_07_2009 від 3 серпня 2009 року на суму 3 316,11 гривень з ПДВ,

№ ЭЛ/Рах-0490/ ВК_ 17_08_2009 від 7 вересня 2009 року на суму 3 442,12 гривень з ПДВ,

№ ЭЛ/Рах-0490/ ВК_ 17_09_2009 від 29 жовтня 2009 року на суму 3 704,83 гривень з ПДВ,

№ ЭЛ/Рах-0490/ ВК_ 19_10_2009 від 29 жовтня 2009 року на суму 3 618,70 гривень з ПДВ,

№ ЭЛ/Рах-0490/ ВК_ 17_11_2009 від 18 січня 2010 року на суму 3 605,24 гривень з ПДВ,

№ ЭЛ/Рах-0490/ ВК_ 17_12_2009 від 18 січня 2010 року на суму 3 533,95 гривень з ПДВ,

№ ЭЛ/Рах-0490/ ВК_ 18_01_2010 від 24 березня 2010 року на суму 3 529,16 гривень з ПДВ,

№ ЭЛ/Рах-0490/ ВК_ 17_02_2010 від 24 березня 2010 року на суму 3 487,64 гривень з ПДВ,

№ ЭЛ/Рах-0490/ ВК_ 17_03_2010 від 24 березня 2010 року на суму 3 414,16 гривень з ПДВ,

№ ЭЛ/Рах-0490/ ВК_ 19_04_2010 від 17 травня 2010 року на суму 3 311,90 гривень з ПДВ,

№ ЭЛ/Рах-0490/ ВК_ 17_05_2010 від 19 липня 2010 року на суму 3 270,18 гривень з ПДВ,

№ ЭЛ/Рах-0490/ ВК_ 17_06_2010 від 19 липня 2010 року на суму 3 213,48 гривень з ПДВ.

Виходячи з вказаного, суд дійшов висновку, що сторони умовами договору, передбачили нарахування додаткової винагороди та відповідач виконав в повною, обсязі свої зобов'язання за спірним договором.

Таким чином, суд вважає, що умови договору фінансового лізингу транспортних засобів №ЭЛ/Хрк-0490/ДЛ від 04.09.2008р., а саме підпункт 3.3.3.1 пункту 3.3.3 додатку №1 "Загальних правил фінансового лізингу транспортних засобів"; підпункт 3.3.3.5 пункту 3.3.3 додатку №1 "Загальних правил фінансового лізингу транспортних засобів та пункт 3.3.3 в цілому не суперечать діючому законодавству України.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог ТОВ «Експрес»до ТОВ «Елемент Лізинг».

Беручи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені на основі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та їм надана правильна юридична оцінка, прийняте рішення відповідає нормам чинного законодавства та підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 18.10.2011 року залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Медуниця О.Є.

Суддя Терещенко О.І.

Повний текст постанови підписано 29.11.2011 року