КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2011 № 02/2551

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рєпіної Л.О.

суддів: Корсакової Г.В.

Суліма В.В.

розглянувши апеляційну скаргу ТОВ "Уманьпромжитлобуд-2"

на рішення Господарського суду м. Києва від 16.02.2011

у справі № 02/2551 (Пащенко А.Д.

за позовом Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" в особі Черкаської обласної дирекції АТ "Райффайзен Банк Аваль"

до ТОВ "Уманьпромжитлобуд-2"

третя особа відповідача Фізична особа - підприємець ОСОБА_5

про стягнення 2592669,65 грн. за рахунок предмета іпотеки

дослідивши та вивчивши матеріали вправи, апеляційну скаргу, заслухавши доповідь судді - доповідача, усні пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Черкаської області від 16.02.2011 у справі № 02/2551 частково задоволений позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ТОВ «Уманьпромжитлобуд 2», третя особа ФОП ОСОБА_6 про звернення стягнення заборгованості на предмет іпотеки.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення яким або відмовити у задоволенні позову або залишити його без розгляду . Відповідач також просить залучити в якості співвідповідача ОСОБА_7, змінити статус третій особи у справі ОСОБА_6 залучивши його як співвідповідача.

Клопотання, про залучення третій особи в якості співвідповідача не підлягає задоволенню з огляду на приписи ст. 24 ГПК України якими передбачено можливість залучення до участі у справі іншого відповідача лише до прийняття рішення.

Що ж до залучення в тієї ж якості ОСОБА_7 як другого поручителя, то судова колегія звертає увагу на те, що згідно ст. 21 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу. Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_7 має статус суб'єкта підприємницької діяльності. Тобто, не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Третя особа надала пояснення, вважає апеляційну скаргу обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Розглянувши справу за правилами розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено матеріалами справи, 02.07.2008року, Банк та фізична особа уклали кредитний договір № 010/02-47/842-08, відповідно до якого Банк надав третій особі, для розвитку бізнесу, кредит лімітом 300 000доларів США, строком повернення до 01.07.2018року.Виконання зобов'язань забезпечено майном: комплекс нежитлових будівель, площею 2159,4 кв.м., по АДРЕСА_1 оціночною вартістю 2 766 834 грн., що належить на праві власності відповідачу.

02.07.2008 , в забезпечення кредитного договору, позивач та відповідач уклали договір іпотеки № 010/02-47/842-08 на вищевказане нерухоме майно. Договір посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за №5001.

26.10.2009 Банк та третя особа - ОСОБА_6 підписали генеральну кредитну угоду № 015/05-02/014-09/г, за умовами якої Банк зобов'язався надавати позичальнику кредитні кошті, загальна сума яких не перевищує 400 000доларів США, строком до 01.07.2018року. Забезпеченням генеральної угоди визначено: комплекс нежитлових будівель, площею 2159,4 кв.м., що належать поручителю ТОВ «Уманьпромжитлобуд 2»по АДРЕСА_1; товари в обігу -зернові, загальною масою 582тони, що зберігаються на елеваторі.

Додатковою угодою № 1 від 07.04.2009 зернові замінені на мінеральні добрива, що знаходяться на відповідальному зберіганні ТОВ «АгроАльянс».

Додатковою угодою № 2 від 30.10.2009року, ліміт кредитних коштів, що надається Банком відповідно до кредитного договору, зменшений до суми що становить 211 096,01доларів США.

26.10.2009 на поповнення обігових коштів, на підставі договору про надання овердрафту № 015/05-02/014-09, Банк зобов'язався надати фізичної особі підприємцю 400 000грн. строком до 20.10.2010року.

Відповідно до договору поруки №015/05-02/014-09п від 26.10.2009 відповідач поручився перед Банком відповідати по борговим зобов'язанням боржника (позичальника), що випливають з умов кредитної угоди ( генеральна кредитна угода, всі кредитні договори, договір овердрафту).

Відповідно до ст. ст. 525-526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання і одностороння зміна умов договору не допускаються, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Позивач звернувся до господарського суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи вимоги тим, що виконав взяті на себе зобов'язання, надавши третій особі грошові кошти за трьома кредитними договорами, разом з тим, боржником зобов'язання щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами та повернення кредиту, не виконуються ; рекомендованою кореспонденцією направлено письмову вимогу про усунення порушення, в якій останніх було попереджено про те, що у разі невиконання зобов'язання перед банком, буде розпочато звернення стягнення на заставлене майно в порядку, передбаченому іпотечним договором. Жодних дій по виконанню вимог ні позичальником, ні іпотекодавцем здійснено не було, а також ними не було надано банку відповіді на його вимогу.

Частково (з урахуванням сплати третьою особою 10 417,21грн. після порушення судом провадження у справі) задовольняючи позовні вимоги, господарський суд виходив з того, що заборгованість третьої особи за кредитними договорами знайшла своє підтвердження, вимога Банку щодо погашення заборгованості залишена без задоволення, що дає позивачу право на звернення стягнення боргу за рахунок предмета іпотеки.

Заперечуючи проти рішення суду, відповідач вказує на те, що договором майнової поруки не встановлена додаткова відповідальність поручителя, на що суд першої інстанції не звернув уваги. Крім того, рішення суду покладає фактично борги фізичної особи виключно на поручителя, звільняючи при цьому третю особу від виконання взятих за кредитними договорами зобов'язань, безпідставно не залучено до справи іншого поручителя боржника - ОСОБА_7 Крім того, на думку відповідача, рішення прийнято з порушенням приписів ст. 559 ЦК України, оскільки до укладання генеральної угоди відповідач не залучався та не надавав згоди на забезпечення зобов'язань за нею, між тим дана угода обмежує право власності відповідача щодо розпорядження його нерухомим майном.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Верховний Суд України 07.10.2010 щодо Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин зазначив, що згідно зі статтею 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Отже, за законом у даному випадку немає так званої обов'язкової процесуальної співучасті, тобто законом передбачено право позивача звернутися до суду до кожного з боржників окремо. Крім того, предметом спору є різні самостійні договірні відносини: між кредитором і боржником за кредитним договором; між кредитором і поручителем (іпотекодавцем тощо) за відповідним договором або ж ці відносини можуть врегульовуватись одним кредитним договором, що не змінює суті окремих договірних відносин).

Статтею 553 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (стаття 554 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої та другої статті 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Таким чином, у кредитора є право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі й від усіх боржників разом, і від будь-кого з них окремо; у разі, коли кредитор звернув вимогу лише до одного з боржників, але не одержав від такого боржника виконання обов'язку в повному обсязі, зобов'язання не припинилося й він має право вимагати від інших солідарних боржників недоодержане.

Частина 2 ст. 556 ЦК України встановлює, що до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Отже, твердження відповідача про те, що рішення господарського суду звільняє третю особу від відповідальності за невиконання зобов'язань з кредитних договорів є безпідставними, та надає відповідачеві право вимагати у третій особи виконання обов'язків.

Статтею 589 ЦК України та ст. 20 Закону України «Про заставу» установлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 1 ст. 35 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

З матеріалів справи вбачається, що з боку Банку виконані приписи щодо повідомлення солідарних боржників про виконання зобов'язань, згідно п.6.1 договору іпотеки.

Відповідно до частини першої статті 559 Цивільного кодексу України припинення договору поруки пов'язується із зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Таким чином, обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

26.10.2009 року нотаріально оформлені зміні ВМК № 491477 до іпотечного договору, номер у реєстрі 4356, свідчать про те, що відповідачем надана згода на збільшення кредитного ліміту до 400 000доларів США, а отже й визначений обсяг відповідальності відповідача. Зазначена умова договору є результатом домовленості сторін, які вільні у визначенні зобов'язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

В судовому засіданні з'ясувалась невідповідність договору про зміни № 1 до договору іпотеки ( а.с.210, 211-213 т.2) у п.1.1 стосовно валюти зобов'язання .

Викликаний в судове засідання приватний нотаріус надав пояснення, що зміни до договору були принесені на флеш-носії, після перевірки їх відповідності вимогам чинного законодавства та ознайомлення представників сторін з текстом змін, договір про зміни до договору було роздруковано на нотаріальних бланках, один з примірників якого підшито до нотаріальної справи. Договір що є у наявності нотаріуса, не містить у п. 1.1 обов'язку повернення коштів у відповідному еквіваленти (гривна, євро).

Колегія суддів, щоб у подальшому не виникало помилок, вирішила взагалі не брати до уваги суперечки сторін стосовно розбіжностей щодо валюти виконання зобов'язань, оскільки

крім вказаних суперечливостей, примирник договору що є у наявності відповідача співпадає з текстом договору, що у наявності Банку. Враховуючи, що договір про зміни до договору іпотеки в судовому порядку недійсними не визнавався, колегія суддів вважає, що відповідач безумовно прийняв умови щодо збільшення ліміту кредитування до 400 000доларів США.

У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної відсоткової ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком (частина 1 статті 559 ЦК України).

Пунктом 1 іпотечного договору, укладеного між Банком та відповідачем визначено обсяг відповідальності поручителя за кредитним договором N 010/02-47/842-08 від 02.07.2008 року в обсязі 300 000 доларів США, а також додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому. За таких обставин, заперечення відповідача про відсутність його згоди на збільшення ліміту, відсотків, тощо є безпідставними.

Відповідно до частини першої статті 559 Цивільного кодексу України припинення договору поруки пов'язується із зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Зокрема в договорі іпотеки від 03.07.2008року передбачена можливість внесення змін та укладання додаткових угод до кредитного договору, що забезпечуються спірним нерухомим майном (зміни розміру процентів та строків їх виплати), а ця умова стала результатом домовленості сторін, отже, поручитель дав згоду на зміну розміру процентів (постанова від 17.01.2011 р. N 3-62г10).

Аналогічну правову позицію про те, що підстави для припинення поруки відсутні, оскільки закон пов'язує припинення договору поруки не із зміною будь-яких умов основного зобов'язання, забезпеченого порукою, а із зміною основного зобов'язання, за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу його відповідальності викладено у постанові Вищого господарського суду України від 29.11.2007 року у справі N 22/455-26/287, в перегляді якої ухвалою Верховного Суду України від 31.01.2008 року відмовлено, постанові Верховного Суду України № 3-62г10 від 17.01.2011р.

Якщо в договорі не передбачено субсидіарну відповідальність поручителя, кредитор має право, керуючись ст. 543 ЦКУ, звернутися як до боржника за основним зобов'язанням, так і до поручителя; як разом, так і окремо; як повністю, так і в частині боргу. Таким чином, при солідарній поруці кредитор наділяється правом самостійно вирішувати питання про те, до кого з них - боржника чи поручителя - чи до обох разом, в якій частині і в якій послідовності пред'являти свої вимоги.

Як випливає із ч. 2 ст. 554 ЦКУ чинне цивільне законодавство виходить із презумпції повної відповідальності поручителя. Це означає, що якщо сторони не визначили в договорі, в якому обсязі буде відповідати поручитель, останній вважається зобов'язаним в тому ж обсязі, що і боржник за основним договором.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, а рішення господарського суду є обґрунтованим і таким, що відповідає чинному законодавству.

Керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ТОВ «Уманьпромжитлобуд 2» залишити без задоволення, рішення господарського суду Черкаської області від 16.02.2011 року у справі № 02/2551 - без змін.

2. Матеріали справи повернути, доручити господарському суду Черкаської області видати відповідний наказ.

Головуючий суддя Рєпіна Л.О.

Судді Корсакова Г.В.

Сулім В.В.

26.12.11 (відправлено)