КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2011р. № 64/2

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г. (доповідач по справі),

суддів: Гаврилюка О.М.,

ОСОБА_1,

за участю представників сторін:

згідно з протоколом судового засідання від 29.08.2011 року

розглянувши апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» на рішення господарського суду міста Києва від 26.04.2011 року

по справі № 64/2 (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом відкритого акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія»

до публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 ОСОБА_1»

про стягнення 4 048,40 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.04.2011 року по справі №64/2 відмовлено в позові відкритого акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» до публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 ОСОБА_1» про стягнення 4 048,40 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, відкрите акціонерне товариство «Страхове товариство «Гарантія» звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення суду, яким позов задовольнити. В своїх доводах позивач посилався на те, що при прийнятті рішення судом першої інстанції мало місце невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.06.2011 року по справі № 64/2 прийнято до провадження апеляційну скаргу ВАТ «Страхове товариство «Гарантія» і призначено розгляд справи у судовому засіданні.

ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_1» на підставі ст. 96 ГПК України надано суду відзив на апеляційну скаргу в якому просить у задоволенні апеляційної скарги позивача на рішення господарського суду міста Києва від 26.04.2011 року по справі №64/2 відмовити, рішення суду залишити без змін.

Представник відповідача приймав участь у судовому засіданні, надав свої пояснення і заперечив проти доводів, які викладені позивачем в апеляційній скарзі та просив рішення господарського суду міста Києва від 26.04.2011 року по справі №64/2 залишити без змін, а апеляційну скаргу ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_1» - без задоволення.

В дане судове засідання представники позивача не зявились, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення про вручення поштового відправлення, які знаходиться в матеріалах справи. Однак, вказана обставина не перешкоджає розгляду справи, оскільки учасники судового процесу, які не зявилися в судове засідання, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, а явка сторін в судове засідання обовязковою не визнавалась. За таких обставин колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути справу без участі представників позивача.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення і доводи представника відповідача, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.07.2007 року між відкритим акціонерним товариством «Страхове товариство «Гарантія» (орендар) та відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_2 ОСОБА_1» (орендодавець) було укладено договір № 10/10-1002 оренди нежитлового приміщення, відповідно до умов якого орендодавець передав орендарю для розташування страхового агента з метою здійснення страхової діяльності, в строкове платне користування частину нежитлового приміщення загальною площею 5,0 м2 за адресою: Харківська область, м. Лозова, вул. Комінтерна, 4 (а.с. 10-11).

З наявного в матеріалах справи акта приймання-передачі приміщення від 01.07.2007 року вбачається, що на виконання умов договору оренди, відповідач, як орендодавець, передав у тимчасове платне користування (оренду) позивачеві, як орендарю, нежитлове приміщення, загальною площею 5,0 м2, що знаходиться за адресою: Харківська область, м. Лозова, вул. Комінтерна, 4 (а.с. 12).

За умовами п. 3.2 договору оренди плата за один кв.м. визначається у розмірі 160,00 грн. за місяць в т.ч. ПДВ 26,66 грн. Загальна сума орендної плати за місяць становить 800,00 грн. у т.ч. ПДВ 133,33 грн. Орендна плата за кожний поточний місяць підлягає коригуванню з врахуванням офіційно опублікованого індексу інфляції за попередній місяць.

Згідно з розрахунком орендної плати за період липень 2007 року по травень 2009 року, який було здійснено відповідачем, загальний розмір орендних платежів становить 22 747,20 грн.

31.10.2009 року сторонами було підписано угоду про припинення дії договору оренди нежитлового приміщення № 10/10-1002 від 01.07.2009 року (а.с. 15).

У лютому 2011 року ВАТ «Страхове товариство «Гарантія» звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_1» про стягнення 4 048,40 грн. безпідставно перерахованих коштів за договором оренди № 10/10-1002 від 01.07.2007 року.

Згідно з твердженнями позивача, відповідачем орендна плата була нарахована в більшому розмірі ніж визначено умовами договору, тоді, як додаткової угоди про зміну умов договору сторонами не укладалось.

Позивач вважає, що ним було безпідставно перераховано на рахунок відповідача кошти в сумі 4 048,40 грн. (22 754, 00 грн. 18 705,60 грн.).

Вимоги позивача, які викладені в позовній заяві та апеляційній скарзі, обґрунтовані тим, що безпідставність нарахування відповідачем суми орендної плати підтверджується наданими останнім платіжних доручень з зазначенням суми до сплати, відмінної від реальної, і рішенням господарського суду міста Києва № 3/108 від 23.03.2010 року, яким було встановлено, що сума грошових коштів орендної плати, яка була нарахована ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_1» за період з червня 2009 року по жовтень 2009 року в більшому розмірі ніж визначено умовами договору.

При прийнятті оскаржуваного рішення про відмову у позові місцевий господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість тверджень позивача щодо безпідставно перерахованих грошових коштів за договором № 10/10-1002 від 01.07.2007 року.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, в силу зобовязання одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобовязання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Місцевим господарським судом достовірно встановлено, що зі змісту укладеного 01.07.2007 року договору вбачається, що за своєю правовою природою вказаний договір є договором оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

У відповідності до норм статті 180 ГК України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобовязань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обовязкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобовязані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 284 ГК України істотними умовами договору оренди є: обєкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

При цьому судом першої інстанції вірно встановлено, що при укладанні договору оренди сторони домовились, що орендна плата за кожний поточний місяць оренди сплачується орендарем у скоригованому (проіндексованому) розмірі.

Так, у п. 3.2 договору оренди сторони визначили, що орендна плата за кожний поточний місяць підлягає коригуванню з врахуванням офіційно опублікованого індексу інфляції за попередній місяць.

У відповідності до ч. 3 ст. 762 Цивільного кодексу України договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.

Відповідно до постанови Національного Банка України «Про затвердження Інструкції про порядок складання та оприлюднення фінансової звітності банків України» від 27.12.2007 року №480 визначено, що індекс інфляції - це індекс споживчих цін, оприлюднений Державним комітетом статистики України.

З матеріалів справ вбачається, що відповідач на виконання умов договору оренди щомісяця здійснював нарахування орендної плати з врахуванням індексу інфляції, а орендар щомісячно сплачував орендну плату у розмірі, визначеному відповідачем.

Фактичний розмір орендної плати, яка підлягає щомісячній сплаті за договором, узгоджувався сторонами щомісяця шляхом підписання актів виконаних робіт, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Одночасно, судова колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції, що наданий позивачем розрахунок індексів інфляції за період з січня 2009 року по травень 2009 рік є необґрунтований, оскільки здійснений без дотримання пункту 3.2 договору №10/10-1002 від 01.07.2007 року, яким встановлено, що орендна плата за кожний поточний місяць підлягає коригуванню з врахуванням офіційно опублікованого індексу інфляції за попередній місяць.

Разом з цим, судова колегія погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо задоволення клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення суми за період липня 2007 року по грудень 2008 року, оскільки позивач не довів, що він не мав можливості довідатися про порушення свого права раніше. При цьому судом вірно зазначено, що позивач з 2007 року оплачував виставлені відповідачем рахунки на оплату орендних платежів і не був обєктивно позбавлений можливості перевірити суми, які виставлялися на оплату.

Крім того, помилковими є посилання скаржника на рішення господарського суду міста Києва від 23.03.2010 року по справі №3/108, як на підставу своїх доводів, оскільки зазначеним вище рішення суду були встановлені факти невірного нарахування відповідачем орендної плати за період з червня 2009 року по жовтень 2009 року, тоді як позовні вимоги у даній справі №64/2 стосуються нарахування орендної плати за інший період оренди, а саме: з липня 2007 року по травень 2009 року.

Відповідно до ст. 33 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами статті 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, чинне законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими, недоведеними належними доказами та такими, що не підлягають задоволенню.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 26.04.2011 року по справі № 64/2 прийнято після повного зясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, а також у звязку із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, і є таким що відповідає нормам закону.

Зважаючи на те, що доводи позивача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення господарського суду міста Києва від 26.04.2011 року по справі № 64/2 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» без задоволення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105, Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» на рішення господарського суду міста Києва від 26.04.2011 року по справі № 64/2 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 26.04.2011 року по справі № 64/2 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 64/2 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя Майданевич А.Г.

Судді Гаврилюк О.М.

ОСОБА_1