КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2011 № 57/106

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Федорчука Р.В.

ОСОБА_1

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 14.09.2011 року,

розглядаючи апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Основа» на рішення господарського суду міста Києва від 07.06.2011 року,

у справі № 57/106 (суддя Гулевець О.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг»

до товариства з обмеженою відповідальністю «Основа»

про стягнення 304278,42 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 07.06.2011 року позов ТОВ «УніКредит Лізинг» до ТОВ «Основа» про стягнення 304278,42 грн. задоволено частково.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 07.06.2011 року відповідач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить зазначене рішення господарського суду міста Києва скасувати в частині стягнення збитків від інфляції та 3 % річних та прийняти нове рішення, яким у задоволенні вимог щодо стягнення збитків від інфляції, 3 % річних відмовити повністю.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 15.07.2011 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «УніКредит Лізинг» вважає апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

У судовому засіданні 14.09.2011 року представник ТОВ «Основа» надав суду свої пояснення по справі в яких просив апеляційний господарський суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник ТОВ «УніКредит Лізинг» також надав суду свої пояснення по справі та заперечив проти задоволення апеляційної скарги на підставі доводів викладених у відзиві на скаргу. Просив апеляційний господарський суд залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 07.06.2011 року.

У відповідності до ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

28.01.2008 року між ТОВ «УніКредит Лізинг» (лізингодавець) та ТОВ «Основа» (лізингоодержувач) був укладений договір фінансового лізингу № 369-LD (далі договір).

Згідно п. 1.1 договору, лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність від подавця (відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, передбачених у цьому договорі, зокрема, у додатку № 1 цього договору) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та умовах, визначених цим договором, з урахуванням того, що продавець був обраний лізингоодержувачем. Ціна предмету лізингу становить еквівалент 147000 доларів США у т.ч. ПДВ.

Як вбачається з матеріалів справи на виконання умов договору 13.02.2008 року ТОВ «УніКредит Лізинг» передало, а ТОВ «Основа» отримало наступне обладнання, яке становить предмет лізингу: «Гусеничний гідравлічний екскаватор Hitachi, моделі Zaxis 160LC, серійний номер НСМ1F100Р00006960», що підтверджується актом прийому-передачі від 13.02.2008р., копія якого знаходиться в матеріалах справи.

Відповідно до п. 7.1 договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів визначені в графіку лізингових платежів у додатку № 2 до цього договору, який є його невідємною частиною. 28.01.2008 року сторонами було підписано графік лізингових платежів у вигляді додатку № 2 до договору.

Згідно з п. 7.4 договору «Повідомлення про лізингові платежі» лізингодавець письмово повідомляє лізингоодержувача про суму лізингового платежу, що належить до сплати, згідно з цим договором, за 3 (три) робочі дні до кожної чергової дати платежу. Сума лізингового платежу, що зазначається в повідомленні про лізинговий платіж, визначається за офіційним курсом обміну гривні до долару США Національного банку України на дату повідомлення. У разі якщо офіційний курс обміну валюти Національного банку України, який діє на дату повідомлення не співпадає з офіційним курсом обміну Національного банку України на дату платежу лізингодавець здійснює перерахунок лізингового платежу і враховує таку різницю в окремому повідомленні. Якщо лізингоодержувач не отримав з будь-яких причин зазначене в цьому пункті повідомлення лізингоодержувач не звільняється від зобовязання та відповідальності щодо повноти та своєчасної сплати лізингових платежів.

Відповідно до умов п. 7.5 договору лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця лізингові платежі у гривнях на дати платежів, вказані в додатку № 2 до цього договору на рахунок, зазначений в розділі 16 цього договору, в сумі, яка визначена в повідомленні про лізинговий платіж.

Як вбачається з матеріалів справи, в порушення умов договору та прийнятих на себе зобовязань відповідач сплачує лізингові платежі несвоєчасно та не в повному обсязі у звязку з чим у нього за період з 15.04.2010 року по 15.03.2011 року утворилась заборгованість в сумі 273256,43 грн.

За таких обставин у квітні 2011 року ТОВ «УніКредит Лізинг» звернулося до господарського суду міста Києва з вимогою про стягнення з ТОВ «Основа» заборгованості в розмірі 304278,42 грн. з яких 273256,43 грн. основного богу, 16123,71 грн. неустойки, 4061,27 грн. 3% річних, 10837,01 грн. збитків від інфляції. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань по сплаті лізингових платежів відповідно до договору фінансового лізингу № 369-LD від 28.01.2008 року. Як зазначалося вище, рішенням господарського суду позов ТОВ «УніКредит Лізинг» задоволено частково.

Колегія суддів апеляційного господарського суду з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення вказаного позову погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пункт 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ГК України лізинг це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Згідно ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Частина 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачає, що за договором фінансового лізингу, лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно положень п. 3 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобовязаний своєчасно сплачувати лізингові платежі. Відповідно до ч. 1 ст. 16 вказаного Закону, сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач не сплатив лізингові платежі по договору в розмірі 273256,43 грн. згідно графіку внесення платежів за період з 15.04.2010 року, по 15.03.2011 року.

Відповідно до ст. 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст. ст. 525, 526 ЦК України відповідно до яких зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Частиною 2 ст. 193 ГК України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

У відповідності до п. 8.2. договору у випадку несплати лізингоодержувачем в належний термін будь-якої суми, яка має бути сплачена за цим договором, лізингоодержувач сплачує лізингодавцю неустойку з простроченої суми за період з дати настання терміну платежу до дати фактичної оплати у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, нараховану на суму еквівалента ціни предмета лізингу за період такого прострочення.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Частина 6 ст. 232 ГК України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Таким чином, перевіривши правильність нарахованої позивачем неустойки в сумі 16123,71 грн., судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що позовна вимога в цій частині є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неправомірно було відмовлено у клопотанні відповідача про зменшення розміру неустойки, судова колегія вважає за необхідне вказати наступне.

Як під час розгляду справи у суді першої інстанції так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції відповідачем не було надано суду доказів на підтвердження зазначених у клопотанні обставин. Крім того, як вірно вказав суд першої інстанції, у відповідності до ст. 83 ГПК України, зменшувати розмір штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобовязання це право господарського суду, а не обовязок. За таких обставин, судова колегія вважає що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання про зменшення розміру неустойки.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, зокрема з позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, враховуючи вищевикладене та наявну заборгованість у відповідача перед позивачем у розмірі 237256,43 грн., колегія суддів апеляційного господарського суду перевіривши розрахунок трьох відсотків річних, нарахованих позивачем, погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 4061,27 грн. Судова колегія вважає, що позовна вимога в цій частині є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Однак, що стосується позовної вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в сумі 10837,01грн. судова колегія погодитися не може, в частині правильності розрахованої суми.

Так, здійснивши перевірку правильності нарахування інфляційних втрат за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій «ЛІГА:Еліт 8.2.3», колегія суддів Київського апеляційного господарського суду встановила що з відповідача слід стягнути 10808,76 грн. інфляційних втрат.

За таких обставин судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає що місцевим господарським судом було вірно зроблено перерахунок нарахованих позивачем інфляційних втрат та стягнуто з відповідача 10808,76 грн.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що договір між сторонами був укладений з порушення норм чинного законодавства, зокрема в звязку з тим, що позивач здійснював нарахування лізингових платежів з урахуванням зміни курсу НБУ, та за таких обставин скаржник заперечує проти стягнення інфляційних втрат, посилаючись на те, що середній індекс інфляції визначає рівень знецінення гривні, а не долара США, в еквіваленті якого визначене грошове зобовязання відповідача в договорі, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Частина 1 ст. 533 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Між тим, диспозиція норми частини 3 цієї статті дозволяє використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно із ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами пунктом 7.5 договору відступлено від загального правила визначення розміру зобовязання в гривні та погоджено сплату лізингових платежів у гривнях на дати платежів, вказаних у додатках № 2 до договору. В графі «Дата платежу» додатку № 2 сторонами наведені конкретні дати, за курсом Національного банку України станом на які, позивачем здійснено перерахунок розміру зобовязання у гривні.

У відповідності до ч. 2 ст. 198 ГК України грошові зобовязання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях; грошові зобовязання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо субєкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобовязань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено апеляційним господарським судом, фінансові розрахунки по договору проводилися сторонами у національній валюті гривні. Таким чином, доводи скаржника про те, що вказаний договір було укладено з порушенням чинного законодавства у звязку з чим він є нечинним у розумінні ч.1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, судова колегія вважає безпідставними та необґрунтованими.

Крім того, судова колегія зазначає, що рішенням господарського суду міста Києва від 30.06.2011 року у справі № 40/200 відмовлено ТОВ «Основа у позові до ТОВ «УніКредит Лізинг» про визнання частково недійсним договору фінансового лізингу № 369-LD від 28.01.2008 року укладеного між ТОВ «УніКредит Лізинг» та ТОВ «Основа».

За таких обставин судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення заявленого позову ТОВ «УніКредит Лізинг» про стягнення заборгованості по договору фінансового лізингу № 369-LD від 28.01.2008 року.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції ТОВ «Основа» не було подано належних та переконливих доказів в заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі ТОВ «Основа» на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 07.06.2011 року, прийняте після повного зясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у звязку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги ТОВ «Основа» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 07.06.2011 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, господарський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Основа» на рішення господарського суду міста Києва від 07.06.2011 року у справі № 57/106 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 07.06.2011 року у справі № 57/106 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 57/106 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя Лобань О.І.

Судді Федорчук Р.В.

ОСОБА_1