ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
15.11.11 Справа № 11/33/5022-726/2011
Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого-судді Мельник Г.І.
суддів: Давид Л.Л.
розглянувши апеляційні скарги Приватного підприємства «Ірна-Агро», м. Тернопіль б/н від 15.08.2011 року
та Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс», с. Дубівці Тернопільської області за вих. № 96 від 15.08.2011 року
на рішення господарського суду Тернопільської області від 02.08.2011 року
у справі № 11/33/5022-726/2011
за позовом: Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс», с. Дубівці Тернопільської області
до відповідача: Приватного підприємства «Ірна-Агро», м. Тернопіль
про стягнення заборгованості в сумі 203 641 грн. 23 коп.,
за участю представників сторін:
від позивача: ОСОБА_2 (довіреність № 076 від 10.10.2011 року);
від відповідача: не зявився;
Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 29.08.2011 року у складі колегії: головуючого-судді Мельник Г.І., суддів: Новосад Д.Ф. та Михалюк О.В. відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду. У звязку із направленням судді Новосад Д.Ф. для надання методичної допомоги у господарський суд Львівської області, розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 15.11.2011 року в склад колегії по розгляду даної справи замість судді Новосад Д.Ф. введено суддю Давид Л.Л.
Рішенням господарського суду Тернопільської області (суддя Сидорук А.М.) від 02.08.2011 року у справі № 11/33/5022-726/2011 позов задоволено частково: стягнуто з Приватного підприємства «Ірна-Агро», м. Тернопіль на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс», с. Дубівці Тернопільського району Тернопільської області 144000,00 грн. заборгованості за поставлений товар, 2388,16 грн. 3% річних, 3914,22 грн. інфляційних втрат, 1503,02 грн. державного мита та 174,18 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу; в решті позову відмовлено.

Позивач Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс», не погодившись з винесеним рішенням, подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 12338,85 грн. пені та 41000,00 втраченої вигоди і прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задоволити, оскільки вважає дане рішення таким, що прийняте за неповного зясування та дослідження обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права. В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається, зокрема на те, що поставка товару, вказаного у наданих позивачем видаткових накладних, здійснювалась за умовами укладеного між сторонами договору поставки № 1003/1 від 10.03.2011 року, жодних інших договорів, в тому числі договору № АК-0000016 від 12.03.2011 року, сторони не укладали, а зазначення цього договору у накладних є не що інше як помилкою. Покликається також на те, що причинно-наслідковим звязком між невиконанням відповідачем своїх договірних зобовязань щодо оплати отриманого товару в повному обсязі та понесенням позивачем збитків у вигляді втраченої вигоди є те, що останній був змушений взяти у банку кредит зі сплатою 18,5% річних для закупівлі паливно-мастильних матеріалів, насіння, засобів захисту рослин в період весняно-польових робіт.

Відповідач Приватне підприємство «Ірна-Агро»з винесеним у даній справі рішенням також не погодилося і подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, оскільки вважає дане рішення таким, що прийняте за неповного зясування обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права. При цьому, скаржник посилається на те, що позивач не здійснював жодних поставок товару по договору № 1003/1 від 10.03.2011 року, а тому звернення до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у зв'язку з невиконанням умов даного договору, останній вважає безпідставним. Окрім того, вказує на те, що сума заборгованості, стягнута з відповідача місцевим господарським судом, є завищеною і такою, що не відповідає дійсності.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу відповідача, заперечуючи її доводи, посилається на необґрунтованість тверджень останнього про невідповідність розміру заборгованості, яку заявив позивач до стягнення, дійсним обставинам справи, і зазначає, що така заборгованість була визнана самим відповідачем, про що свідчить підписаний обома сторонами акт звірки взаєморозрахунків за 01.01.2011 року 17.05.2011 року та гарантійний лист ПП «Ірна-Агро» № 24-06/1 від 24.05.2011 року.

Розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалах Львівського апеляційного господарського суду від 11.10.2011 року та 01.11.2011 року.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання повторно не забезпечив, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення № 05603610, тому колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду апеляційних скарг у відсутності його представника за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши апеляційні скарги та відзив на апеляційну скаргу відповідача, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що у задоволенні апеляційних скарг слід відмовити, а рішення господарського суду Тернопільської області від 02.08.2011 року у справі № 11/33/5022-726/2011 залишити без змін, виходячи з наступного.

Аналізом матеріалів справи колегією суддів встановлено, що позивач згідно видаткових накладних № АК-0000043 від 10.03.2011 року, № АК-0000044 від 11.03.2011 року, № АК-0000045 від 15.03.2011 року та № АК-0000046 від 21.03.2011 року поставив, а відповідач через свого представника, який діяв на підставі довіреностей № 45 від 10.03.2011 року, № 46 від 11.03.2011 року, № 50 від 15.03.2011 року та № 54 від 21.03.2011 року, отримав товар (цукор в мішкотарі) загальною вартістю 1169000,00 грн. Відповідач факт отримання товару по вказаних накладних не заперечив і жодних претензій чи зауважень щодо його кількості чи якості позивачу не предявив.

Зважаючи на те, що жодна із вищенаведених накладних не містить посилання на договір поставки № 1003/1 від 10.03.2011 року, який було укладено між сторонами і на який посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, і беручи до уваги відсутність в матеріалах справи належного документального підтвердження поставки цукру саме на підставі вказаного договору, відносини, які виникли між сторонами щодо поставки товару по вищенаведених накладних, слід вважати позадоговірними.

За загальними положеннями цивільного законодавства зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав і обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 року, видаткова накладна є первинним документом, що фіксує факт здійснення господарських операцій з поставки товару.

Враховуючи наведене, в даному випадку підставою виникнення зобовязань відповідача щодо оплати поставленого позивачем товару є вищевказані видаткові накладні.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач вартість отриманого товару оплатив лише частково в сумі 1025000,00 грн., внаслідок чого у нього утворилась заборгованість в сумі 144000,00 грн. Визнання відповідачем вказаної заборгованості підтверджується актом звірки взаєморозрахунків за 01.01.2011 року 17.05.2011 року, який підписаний представниками та скріплений печатками обох сторін, а також гарантійним листом ПП «Ірна-Агро»№ 24-06/1 від 24.05.2011 року.

Претензія позивача за № 113 від 26.04.2011 року, адресована відповідачу з вимогою погасити існуючу заборгованість за поставлений цукор в трьохденний термін, залишена останнім без задоволення, що стало підставою звернення позивача до місцевого господарського суду з даним позовом.

Згідно ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Враховуючи те, що приписами ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України встановлено строк виконання зобовязання щодо оплати товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, тому відповідно до ч. 1 ст. 530 цього ж Кодексу, дане зобовязання підлягає виконанню у цей строк.

Таким чином, колегія суддів вважає, що строк оплати відповідачем повної ціни поставленого позивачем товару згідно ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України настав з моменту отримання відповідачем цього товару.

З вищенаведених обставин справи вбачається, що відповідач всупереч вимогам ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, ст. ст. 526 та 530 Цивільного кодексу України оплату товару, отриманого по видаткових накладних, в повному обсязі у строк, встановлений чинним законодавством, не провів, чим порушив взяті на себе зобовязання.

Заборгованість відповідача перед позивачем в сумі 144000,00 грн. є документально підтвердженою, відповідає дійсним обставинам справи та не спростована відповідачем в установленому законом порядку, оскільки докази, що підтверджують виконання останнім своїх зобовязань щодо оплати вартості отриманого товару в добровільному порядку і відновлення тим самим порушених майнових прав позивача як кредитора на момент постановлення оскаржуваного рішення в матеріалах справи відсутні і скаржником колегії суддів такі також не надано. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість та законність позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 144000,00 грн. заборгованості за поставлений товар і вважає, що позов в цій частині задоволено правомірно.

Окрім того, у звязку з простроченням відповідачем виконання зобовязань по оплаті отриманого товару позивач згідно вимог ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахував відповідачу 3 % річних в сумі 2388,16 грн. та інфляційні втрати в сумі 3914,22 грн. за період, вказаний позивачем у розрахунку позовних вимог. Підстава нарахування і розмір 3 % річних та інфляційних втрат відповідають вимогам чинного законодавства, матеріалам та обставинам справи.

По суті позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені в сумі 12338,85 грн., нарахованої позивачем, виходячи з подвійної облікової ставки НБУ, колегія суддів вважає за доцільне зазначити наступне.

Частиною 1 ст. 547 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Відповідно до ч. 2 ст. 551 цього ж Кодексу, якщо предметом неустойки (штрафу, пені) є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Частиною 4 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Зважаючи на те, що поставка позивачем цукру відбувалась не на підставі укладеного між сторонами договору, правові підстави для стягнення з відповідача 12338,85 грн. пені за прострочення оплати цього товару відсутні, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині господарським судом першої інстанції відмовлено підставно.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача неодержаного прибутку (втраченої вигоди) в розмірі 41000,00 грн., то колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у її задоволенні з огляду на наступне.

Згідно розрахунку позивача, наявного в матеріалах справи, вказані збитки складаються з суми неодержаного прибутку в розмірі 41000,00 грн., який би позивач міг отримати, якби продав цукор у червні поточного року в розмірі, що становить 1530000,00 грн. В обґрунтування понесення збитків у вигляді втраченої вигоди позивач надав суду довідку Тернопільської торгово-промислової палати № 314/01-11 від 20.06.2011 року про результати цінового моніторингу вартості цукру, з якої вбачається, що станом на 30.05.2011 року мінімальна роздрібна ціна на цукор становила 9,00 грн. за 1 кг, максимальна 11,50 грн. за 1 кг та середня 9,60 грн. за 1 кг.

За змістом ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової (господарсько-правової) відповідальності.

Водночас, обов'язковою передумовою задоволення позовних вимог щодо відшкодування збитків є встановлення в діях відповідача складу цивільного правопорушення (правопорушення у сфері господарювання), складовими елементами якого є: наявність збитків, причинний зв'язок між діями відповідача та заподіянням збитків позивачеві, протиправність поведінки відповідача як заподіювача збитків та вина відповідача. Відсутність будь-якого з цих елементів виключає настання цивільно-правової (господарсько-правової) відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків.

Згідно ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Статтею 623 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

При обрахуванні розміру збитків у вигляді упущеної вигоди враховуються тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або ж інших цінностей, якби зобовязання було виконано боржником належним чином.

За таких обставин, наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання прибутку через неповернення відповідачем коштів за поставлений позивачем товар не є підставою для його стягнення з відповідача.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, що сума неодержаного прибутку, яку позивач просить стягнути у заяві про збільшення позовних вимог, ґрунтується лише на умовному припущенні щодо можливості отримання ним прибутку без належного документального підтвердження наявності причинно-наслідкового звязку із простроченням відповідачем оплати повної вартості отриманого товару, тобто позивачем всупереч вимогам ст. ст. 33, 34 ГПК України не доведено понесення збитків у вигляді упущеної вигоди.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Тернопільської області від 02.08.2011 року відповідає матеріалам та дійсним обставинам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає. Інші доводи апелянтів, зазначені в апеляційних скаргах, не відповідають матеріалам справи, не базуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та не розцінюються колегією суддів як такі, що мають суттєве значення для вирішення даного спору, а тому до уваги не приймаються.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення господарського суду Тернопільської області від 02.08.2011 року у справі № 11/33/5022-726/2011 залишити без змін, апеляційні скарги Приватного підприємства «Ірна-Агро», м. Тернопіль б/н від 15.08.2011 року та Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс», с. Дубівці Тернопільської області за вих. № 96 від 15.08.2011 року без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи повернути господарському суду Тернопільської області.

Головуючий суддя Мельник Г.І.

Суддя Давид Л.Л.

Суддя Михалюк О.В.