ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.11 Справа № 18/5009/101/11

Суддя Носівець В.В.

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю ВІП Укртехенерго (71504, АДРЕСА_1)

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (71503, АДРЕСА_2)

про стягнення 44 409,52 грн.

Суддя Носівець В.В.

Представники сторін:

від позивача: у судове засідання 14.03.2011 р. не прибув (у судовому засіданні 03.02.2011 р. ОСОБА_2, директор, протокол № 2 від 31.05.2005 р.; 17.02.2011 р. та 02.03.2011 р. ОСОБА_3, довіреність № 1 від 01.02.2011 р.);

від відповідача: не зявився;

СУТНІСТЬ СПОРУ:

До господарського суду Запорізької області 12.01.2011 року звернувся позивач товариство з обмеженою відповідальністю ВІП Укртехенерго з позовною заявою до відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 30000 грн. основного боргу, 5024,34 грн. втрат від інфляції, 5517,73 грн. процентів від простроченої суми та 9450,00 грн. штрафу, на підставі договору № 23/02 про надання поворотної фінансової допомоги від 23.02.2009 р., ст.ст. 509, 526, 530, 610, 611, 612, 623 ЦК України, ст.ст. 2, 3, 173, 174, 193, 218, 224 ГК України.

Ухвалою суду від 13.01.2011 року порушено провадження у справі № 18/5009/101/11, судове засідання призначено на 03.02.2011 р. Розгляд справи відкладався до 17.02.2011 р., до 02.03.2011 р. та до 14.03.2011 р. Представник позивача надавав суду пояснення по суті спору, які були прийняті судом до уваги, а також заяви про уточнення позовних вимог, які були судом відхилені, як такі, що не відповідали вимогам ст. 22 ГПК України.

На адресу суду від позивача 10.03.2011 р. надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника ТОВ ВІП Укртехенерго та за наявними у справі матеріалами, яка прийнята судом до уваги. Крім того, до суду 10.03.2011 р. від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог (зменшення розміру), у якій ТОВ ВІП Укртехенерго просило суд стягнути із відповідача 30 00,00 грн. основного боргу, 2299,80 грн. втрат від інфляції, 919,72 грн. процентів від простроченої суми та 11 190,00 грн. штрафу. Надана заява про уточнення позовних вимог (зменшення розміру) відповідала приписам ст. 22 ГПК України, не суперечила чинному законодавству України, не порушувала будь-чиїх прав та охоронюваних законом інтересів, була прийнята судом до розгляду. Судом розглядаються зменшені позовні вимоги.

Представник відповідача у судові засідання не зявлявся, про причини неявки суд не повідомляв, повноважного представника не направляв, про час і місце судового засідання був попереджений належним чином. Статтею 64 ГПК України передбачено, що ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам спору за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Згідно п. 3.6 Розяснення президії Вищого арбітражного суду України від 18.09.1997 р. № 02-5/289 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України з наступними змінами та доповненнями, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві.

Ухвали суду у справі № 18/5009/101/11 направлені адресу відповідача, яка зазначена у позові і у витязі із ЄДРПОУ станом на 07.02.2011 р. Таким чином, відповідач є повідомленим належним чином, про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до розяснення президії Вищого арбітражного суду України від 18.09.1997р. № 02-5/289 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України з наступними змінами та доповненнями, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Неявка представників сторін не перешкоджала вирішенню спору, розгляд справи був закінчений 14.03.2011 р., судом винесено рішення. Справа розглянута за наявними в ній матеріалами та без застосування засобів технічної фіксації судового процесу.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши пояснення представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю ВІП Укртехенерго (надалі позивач, позикодавець) та приватний підприємець ОСОБА_1 (надалі відповідач, позичальник) 23.02.2009 р. уклали договір № 23/02 про надання поворотної фінансової допомоги (надалі договір). Згідно з п. 1.1 договору, позикодавець надає позичальнику безвідсоткову поворотну фінансову допомогу у сумі 30 000 грн., а позичальник зобовязується повернути вказану суму у строк до 23.02.2010 р. Відповідно до п.п. 2.1., 2.2. договору, позикодавець зобовязаний перерахувати позикодавцю на його банківський рахунок 30 000 грн. у строк до 25.02.2009 р. Повернення вказаної у даному договорі, суми може відбуватися за бажанням позичальника по частинам (в розстрочку), але не пізніше 23.02.2010 р. Вказана сума може бути повернута позичальником достроково.

На виконання умов договору, позивач, 23.02.2009 р. перерахував відповідачу, на його банківський рахунок, 30 000 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 76 від 23.02.2009 р.

Відповідач взяті на себе зобовязання за договором 23/02 про надання поворотної фінансової допомоги від 23.02.2009 р. не виконав, у встановлений договором строк (не пізніше 23.02.2010 р.) 30 000 грн. не повернув позивачу.

Претензією № 1, яка була направлена відповідачу 12.10.2010 р., позивач вимагав відповідача погасити свій борг, однак відповідач не повернув позивачу 30 000 грн., і товариство з обмеженою відповідальністю ВІП Укртехенерго звернулося до суду за захистом свого порушеного права із позовною заявою про стягнення із ФОП ОСОБА_1 30 000 грн. боргу із врахуванням втрат від інфляції, 3 % річних та штрафу.

Оцінивши надані докази, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача 44 409,52 грн., із яких: 30 000 грн. боргу, 2 299,80 грн. втрат від інфляції, 919,72 грн. процентів від простроченої суми та 11 190,00 грн. штрафу, згідно заяви про уточнення (зменшення) позовних вимог (№ 23/03-11 від 03.03.2011 р.), підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Приписами ст. 6 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 193 ГК України, ст. 526 ЦК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України).

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначений родовими ознаками.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Приписами ст.629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Укладаючи договір, кожна із сторін прийняла на себе певні зобовязання щодо його виконання, однак відповідач, покладений на нього обовязок щодо повернення наданих позивачем 30 000 грн., у встановлений договором строк, не виконав, факт порушення відповідачем умов, визначених договором, доведений представником позивача у судових засіданнях та підтверджується матеріалами справи. Довідкою від 03.03.2011 р. № 25/03-11, позивач підтвердив, що станом на 03.03.2011 р. грошові кошти, в рахунок погашення боргу по договору № 23/02 від 23.02.2009 р., на його розрахунковий рахунок не надходили. Таким чином, вимога позивача про стягнення із відповідача 30 000 грн. основного боргу задовольняється судом.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 919,72 грн. 3% річних за період часу з 24.02.2010 р. по 03.03.2011 р.; 2 299,80 грн. втрат від інфляції з березня 2010 р. по січень 2011 р. та 11 190,00 грн. штрафу за період часу з 23.02.2010 р. по 03.03.2011 р.

Частина 1 ст. 1050 ЦК проголошує, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 даного Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні витрати повязані з інфляційними процесами в державі та за своєю природою є компенсацією за понесені збитки, завдані знеціненням грошових коштів, а три відсотки річних є платою за користування коштами, які не були своєчасно сплачені боржником. Вказана правова позиція викладена в Інформаційному листі Верховного Суду України № 3.2-2005 від 15.07.2005 року.

Наведений позивачем розрахунок втрат від інфляції у сумі 2 299,80 грн. з березня 2010р. по січень 2011 р. є невірним, а заявлена вимога такою, що підлягає частковому задоволенню, а саме у сумі 1 866,08 грн. втрат від інфляції; в частині стягнення 433,72 грн. втрат від інфляції суд відмовляє в задоволенні позову.

Розрахунок 3 % річних у сумі 919,72 грн. за період часу з 24.02.2010 р. по 03.03.2011р. суд знаходить обґрунтованим, а вимогу такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Сторони у п. 3.1. договору обумовили, що у випадку неповернення вказаної у п. 1 суми у визначений у п. 2.2. строк, позичальник сплачує штраф у розмірі 0,1 % від суми за кожен день прострочки до дня її повернення позикодавцю.

Суд зазначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. (ст. 549 ЦК України).

Згідно з положеннями ст.ст. 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно з п. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобовязань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Аналізуючи пункт 3.1. договору, суд приходить до висновку, що за своєю правовою природою штраф, як господарсько-правова санкція у вигляді неустойки за порушення відповідачем своїх зобовязань, визначена сторонами, є фактично пенею, оскільки, саме пеня, обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання, як то зазначено сторонами у договорі.

Заявлена до стягнення неустойка у розмірі 11 190,00 грн. за період часу з 23.02.2010 р. по 03.03.2011 р., підлягає частковому задоволенню, оскільки, приписами п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Відповідач повинен був повернути позивачу 30 000 грн. не пізніше 23.02.2010 р., фактично із 24.02.2010 р. почалося прострочення виконання грошового зобовязання, таким чином, обґрунтовано нарахованою є сума неустойки, враховуючи вказані вище норми права, у розмірі 2 873,01 грн. за період часу з 24.02.2010 р. (включно) по 24.08.2010 р. (включно), у задоволенні 8 316,99 грн. неустойки, суд відмовляє в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростували позицію позивача.

З огляду на вище зазначене, позов задовольняється частково.

Судові витрати (державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу) покладаються на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам, відповідно до статті 49 ГПК України.

Також позивач просив суд включити до складу судових витрат, що підлягають стягненню із відповідача, втрати на правову допомогу у розмірі 2 600 грн., на підтвердження своєї позиції надав договір № 01/07-2005 щодо надання юридичних послуг та правової допомоги від 01.07.2005 р. із додатками за 2005 р., за 2010 р. та за 2011 р.; акти здачі-приймання виконаних робіт про надання послуг юридичної консультації та правової допомоги адвоката від 01.03.2011 р. та від 15.02.2011 р., рахунок № 2 від 01.03.2011 р.; платіжне доручення № 41 від 02.03.2011 р.; технічне завдання від 05.10.2010 р.; рахунок № 1 від 15.02.2011 р.; платіжне доручення № 31 від 16.02.2011 р.

Так, згідно із преамбулою договору № 01/07-2005 від 01.07.2005 р. вбачається, що він укладений із приватним підприємцем ОСОБА_3; відповідно до додаткової угоди № 1 від 05.01.2010 р., преамбула договору викладена у іншій редакції, де виконавцем є фізична особа-підприємець адвокат ОСОБА_3, що не є на переконання суду прийнятним (доказів правонаступництва або здійснення інших юридично значимих дій тощо суду не надано); у платіжному дорученні № 41 від 02.03.2011 р. отримувачем зазначений «ФОП адвокат ОСОБА_3Г.»; а у платіжному дорученні № 31 від 16.02.2011 р. отримувачем є «ОСОБА_3, підприємець». Надані суду документи є суперечливими та фактично підтверджують факт надання різного роду юридичних послуг на підставі договору саме фізичною особою-підприємцем (приватним підприємцем) ОСОБА_3, а не адвокатом ОСОБА_3, таким чином, обґрунтовані підстави для стягнення із відповідача витрат повязаних із оплатою послуг адвоката у суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 22, 33, 44, 49, 64, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (71503, АДРЕСА_2, код ІПН НОМЕР_1, р/р № 7051 в ЗРУ ПриватБанк, МФО 313399) на користь товариства з обмеженою відповідальністю ВІП Укртехенерго (71504, АДРЕСА_1, , р/р № 4279 в ЗРУ ПриватБанк, МФО 313399) 30 000,00 (тридцять тисяч) грн. основного боргу, 1 866,08 (одну тисячу вісімсот шістдесят шість) грн. 08 коп. втрат від інфляції, 919,72 грн. (девятсот девятнадцять) грн. 72 коп. 3 % річних, 2 873,01 (дві тисячі вісімсот сімдесят три) грн. 01 коп. неустойки, 356,59 (триста пятдесят шість) грн. 59 коп. державного мита та 189,50 (сто вісімдесят девять) грн. 50 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Видати наказ.

3. В іншій частині позову відмовити.

Суддя В.В. Носівець

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підпису. Рішення оформлено і підписано, згідно із вимогами ст.84 ГПК України, 21.03.2011 р.