ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16.05.11 р. Справа № 22/92пд

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Морщагіної Н.С.

при секретарі судового засідання Староконь Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Фізичної особи підприємця ОСОБА_1, м. Донецьк

до відповідача: Фізичної особи підприємця ОСОБА_2, м. Донецьк

про: зобовязати укласти договір купівлі-продажу

За участю представників сторін

від позивача ОСОБА_3 та В.В. за довіреністю;

від відповідача ОСОБА_2 - особисто;

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фізична особа підприємець ОСОБА_1, м. Донецьк, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Фізичної особи підприємця ОСОБА_2, м. Донецьк, про зобовязати укласти договір купівлі-продажу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на договір купівлі-продажу квартири від 10.02.2011 р., витяг з державного реєстру правочинів № 9578911 від 10.02.2011 р., витяг про державну реєстрацію прав № 29053511 від 18.02.2011 р., технічний паспорт КП „Бюро технічної інвентаризації м. Донецька, заяву ОСОБА_4 від 25.02.2011 р., заяву ОСОБА_5 від 10.02.2011 р.

11.05.2011 р. позивачем через канцелярію суду подано заяву про зміну предмету позовних вимог, згідно якої останній в порядку ст. 22 ГПК України, змінив предмет позову та просив суд визнати за ним право власності на нежиле приміщення, загальною площею 77,4 кв.м., що розташоване за адресою: 83100, м. Донецьк, вул. Куйбишева, б. 256. кв. 1.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача в судове засідання зявився, проти позову не заперечував, просив розглянути справу за наявними в ній матеріалам

Дослідивши матеріали справи та подані докази, господарський суд встановив.

10.02.2011 р. позивач в порядку ст.ст. 655-697 ЦК України за договором купівлі-продажу квартири, укладеного з громадянином ОСОБА_5 придбав у власність квартиру за номером 1, що знаходиться в будинку за номером 256, що розташований по вулиці Куйбишева в місті Донецьку Донецької області.

Площа придбаної позивачем у відповідності з наведеним договором купівлі-продажу квартири, згідно з п. 1 Договору, складає 77,4 кв.м., житлова площа 43,6 кв.м.

Договір купівлі-продажу укладено в письмовій формі та відповідно до вимог ст. 657 ЦК України посвідчено нотаріально Приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_6, з внесенням в порядку передбаченому ст. 210 ЦК України, п. 6 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, запису до державного реєстру правочинів за № 4329786, що підтверджується долученим до матеріалів справи витягом з державного реєстру правочинів № 9578911 від 10.02.2011 р.

Означений договір за свої змістом та правовою природою є договором купівлі-продажу майна та підпадає під правове регулювання норм статей 655-697 ЦК України.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 29053511 від 18.02.2011 р. КП Бюро технічної інвентаризації м. Донецька в порядку, передбаченому Законом України Про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно та їх обмежень на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10.02.2011 р., здійснено державну реєстрацію права власності позивача на спірну нерухомість.

Право власності, згідно положень ст. 328 ЦК України набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно положень ч. 2 наведеної статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, позивач, в силу норм ст.ст. 115, 328, 655-697 ЦК України є добросовісним набувачем та власником означеного майна квартири № 1, що знаходиться в будинку за номером 256, розташованого по вулиці Куйбишева в місті Донецьку Донецької області

Частина 1 ст. 316 ЦК України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як зазначає позивач, технічний стан приміщення не дозволяє використовувати його за функціональним призначенням в якості жилої квартири, оскільки, вказане приміщення знаходяться у незадовільному технічному стані, і є непридатними для нормальної експлуатації в якості житлового та не відповідає вимогам будівельних норм які застосовуються до житлових приміщень.

Житловий фонд це сукупність житлових приміщень незалежно від форм власності: житлових та спеціальних будинків (гуртожитків, будинків-інтернатів для громадян похилого віку та інвалідів, дитячих будинків, інтернатів при школах і шкіл-інтернатів), квартир (у т. ч. у багатоквартирних житлових будинках), садибних житлових будинків, службових житлових приміщень та інших житлових приміщень у будівлях, придатних для проживання.

Стаття 150 ЖК України передбачає право громадян, які мають у приватній власності квартиру, розпоряджатися нею на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Ці норми цілком збігаються з ЦК України, згідно зі статтями 319 і 320 якого власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо нього будь-які дії, зокрема, використовувати його і для здійснення підприємницької діяльності, якщо це не суперечить закону. Конституція України (част. перша ст. 41) також декларує право власника володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності особи є право особи на певну річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В матеріалах справи мітиться висновок експертного будівельно-технічного дослідження № 2-0411 від 26.04.2011 р. судового експерта ОСОБА_7 квартира АДРЕСА_1 не відповідає вимогам пп.. 2.9, 2.27, 5.18, 5.40 ДБН В.2.-15-2005 „Житлові будівлі. Основні положення, фактичний стан більшості конструктивних елементів досліджуваної квартири АДРЕСА_2 не дозволяє її експлуатувати у якості житлової.

Таким чином, спірна квартира не може у встановленому законом порядку віднесена до житлового фонду.

10 лютого 2011 року ОСОБА_1 було погоджено з сусідами будинку № 256 питання про переведення квартири з жилого в нежиле для подальшого переобладнання з будь-якими прибудовами та обладнанням окремого входу. В підтвердження чого, власник квартири № 2- ОСОБА_5 та власниця квартири 5 - ОСОБА_4 у будинку № 256 по вулиці Куйбишева у місті Донецьку оформили заяви та нотаріально їх завірили.

Право власності, згідно положень ст. 328 ЦК України набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності позивача на спірну нерухомість підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 29053511 від 18.02.2011 р.

Позивач може вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. За нормами статті 392 ЦК України, власник наділений правом захисту права власності в суді у разі невизнання або оспорювання іншими особами такого права власності. Оскільки згідно правової позиції, висловленої у поточному спорі, відповідач не визнає право власності позивача на приміщення перукарні, тому суд доходить висновку, що позивач мав право звертатися до суду за захистом свого права власності.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено право особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За приписом ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

За своїм загальноправовим змістом, вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на нежитлове приміщення загальною площею 77,4 кв.м., що розташоване за адресою: 83100, м. Донецьк, вул. Куйбишева, б. 256. кв. 1 є засобом захисту цивільного права у вигляді визнання права, передбаченого ст.ст. 16, 392 ЦК України, 20 ГК України.

Оскільки згідно змісту позовних вимог та наданих матеріалів, відповідач не вважає спірне приміщення таким, що правомірно належить позивачеві, суд доходить висновку, що позивач мав право звертатися до суду за захистом свого права власності.

Враховуючи викладені вище обставини, позов Фізичної особи підприємця ОСОБА_1, м. Донецьк є таким, що підлягає задоволенню.

Судові витрати, повязані з розглядом справи, за клопотанням позивача, підлягають віднесенню на нього.

На підставі означених норм матеріального права, ст.ст.1, 2, 22, 30, 33, 34, 36, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Фізичної особи підприємця ОСОБА_1, м. Донецьк задовольнити.

Визнати за Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1, м. Донецьк право власності на нежитлове приміщення загальною площею 77,4 кв.м., що розташоване за адресою: 83100, м. Донецьк, вул. Куйбишева, б. 256. кв. 1.

В судовому засіданні оголошено повний текст рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення.

Суддя Морщагіна Н.С.