донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

27.04.2011 р. справа №18/5009/93/11

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді (доповідача): Будко Н.В.

Суддів: Акулової Н.В., Зубченко І.В.

При секретарі: Братченко Т.А.

За участю представників сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача: не зявився.

Розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 м. Запоріжжя

на рішення господарського суду Запорізької області від 10.03.2011р. (повний текст від 18.03.2011р.) у справі №18/5009/93/11 (суддя Носівець В.В.)

за позовом Відритого акціонерного товариства «Запорізький асфальтобетонний завод» м. Запоріжжя

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 м. Запоріжжя

про стягнення суми 5 099,92грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Відрите акціонерне товариство «Запорізький асфальтобетонний завод» м. Запоріжжя, звернувся до господарського суду Запорізької області з позовом до відповідача, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 м. Запоріжжя, про стягнення 4086,96грн. індексації та 738,00грн. 3% річних.

Заявою від 10.03.2011р. позивач в порядку ст. 22 ГПК України збільшив позовні вимоги та просив місцевий господарський суд стягнути з відповідача 3% річних в сумі 778,44грн. та 4 321,48грн. індексації, всього 5 099,92грн.

Рішенням від 10.03.2011р. господарський суд Запорізької області позовні вимоги задовольнив частково та стягнув з відповідача на користь позивача 777,78грн. 3% річних та 4 321,48грн. втрат від інфляції.

Такий висновок суд першої інстанції обґрунтував посилаючись на доведеність позовних вимог в силу ст. 625 ЦК України, проте неправильний розрахунок 3% річних.

Не погодившись з винесеним рішенням, відповідач звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду скасувати та відмовити у задоволенні позову.

Заявник в обґрунтування вимог про скасування судового рішення посилається на те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних вже були предметом розгляду у справі №7/226/07-6/389/07 і в задоволенні цих вимог позивачу було відмовлено.

Крім того, скаржник зазначає, що в розумінні ст. 625 ЦК України, стягнення 3% річних та втрат від інфляції можливе виключно разом з сумою боргу.

Представник позивача у судове засідання не зявився, відзиву на апеляційну скаргу не надав, хоча про дату та час проведення судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №01163783.

Представник відповідача у судове засідання також не зявився, проте направив на адресу апеляційного господарського суду телеграму з проханням відкласти розгляд справи. Судова колегія відмовляє відповідачу у задоволенні вказаного клопотання, оскільки ухвалою про порушення апеляційного провадження від 07.04.2011р. явка представників сторін не визнавалась обовязковою, у звязку з чим колегія суддів апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за наявними у справі матеріалами.

Судовий процес в апеляційній інстанції за відсутності сторін не фіксувався за допомогою технічних засобів фіксації в порядку, передбаченому ст. 81-1 ГПК України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі розгляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Запорізької області від 16.06.2010р. у справі №7/266/07-6/389/07 (залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 03.11.2010р. та постановою Вищого господарського суду України від 21.02.2011р.) встановлено, що ФОП ОСОБА_1 має перед ВАТ Запорізький асфальто-бетонний завод заборгованість з оплати робіт за договором підряду в сумі 8 200,00грн., у звязку з чим стягнуто з відповідача на користь позивача 8200,00грн. основного боргу та 1640,00грн. штрафу. В частині вимог про стягнення з ФОП ОСОБА_1 пені та 3 % річних було відмовлено у звязку з недоведеністю ВАТ Запорізький асфальтобетонний завод, з якої суми боргу вони нараховувалися.

Вказаним рішенням господарського суду Запорізької області встановлено, що 23.03.2007р. ВАТ Запорізький асфальтобетонний завод та ФОП ОСОБА_1 уклали договір підряду № 17 із локальним кошторисом з розрахунком договірної ціни.

Позивач зі свого боку виконав роботи у повному обсязі, проте, ФОП ОСОБА_1 свої зобовязання за договором виконав частково, оплатив роботи в сумі 12 300,00грн., що підтверджується реєстром банківських документів від 02.04.2007р., в результаті чого за ним виникла заборгованість в сумі 8200,00грн.

10.12.2010р. на виконання означеного рішення господарським судом видано відповідний наказ.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог, предметом розгляду даної справи є вимога позивача про стягнення з відповідача суми 4321,48грн. нарахованих втрат від інфляції грошових коштів за період з січня 2008р. по березень 2011р. та сума 778,44грн. - 3% річних, нарахованих за період з 10.01.2008р. по 10.03.2011р. за зобовязаннями по оплаті робіт за договором підряду на суму 8 200,00грн., оскільки заборгованість у заявленому позивачем періоді відповідачем не сплачено.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 193 ГК України, господарські зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Вищий господарський суд України у листі №01-8/658 від 20.11.2008р. Про практику застосування у вирішенні спорів деяких норм законодавства (за матерілами справи, розглянутих Верховним судом України) зазначив, що згідно зі статтями 598 - 609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання. Водночас, приписи статті 625 ЦК України не заперечують звернення кредитора з вимогою про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, суми, на яку заборгованість за грошовим зобов'язанням підвищена в порядку індексації, а також процентів річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов'язання, зокрема, за період після прийняття судом відповідного рішення.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Встановлені ст. 625 ЦК відсотки річних та інфляційні витрати підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов'язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що інфляційні витрати повязані з інфляційними процесами в державі та за своєю природою є компенсацією за понесені збитки, завдані знеціненням грошових коштів, а три відсотки річних є платою за користування коштами, які не були своєчасно сплачені боржником.

У звязку з викладеним судова колегія не приймає до уваги твердження заявника в апеляційній скарзі стосовно того, що 3% річних та інфляційні в порядку ст. 625 ЦК України підлягають відшкодуванню виключно разом із сумою боргу.

Перевіривши розрахунки ВАТ «Запорізький асфальтобетонний завод» в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат, судова колегія погоджується із висновком місцевого господарського суду стосовно того, що позивачем невірно визначено суму 3% річних, оскільки не враховано високосний 2008 рік.

Таким чином, з огляду на наведене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних підлягають задоволенню частково в сумі 777,78грн.

Крім того, позивачем невірно визначений період нарахування втрат від інфляції, оскільки на момент уточнення позовних вимог індекс інфляції за березень 2011р. був відсутній. Проте перерахована сума інфляційних нарахувань з січня 2008р. по лютий 2011р. є навіть більшою (4323,23грн.), ніж заявлена позивачем до стягнення, у звязку з чим вимоги про стягнення інфляційних в сумі 4 321,48грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Посилання заявника в апеляційній скарзі на те, що позовні вимоги стосовно стягнення 3% річних вже були предметом розгляду у справі №7/266/07-6/389/07 та в задоволенні яких було відмовлено не можуть бути прийняті судовою колегією до уваги, оскільки у вказаному рішенні господарський суд Запорізької області відмовив позивачу у стягненні 3% річних у звязку з тим, що останній не довів суду, в якій сумі вони підлягають стягненню. Між тим, позовні вимоги про стягнення 3% річних у даному провадженні заявлені позивачем з підстав невиконання відповідачем зобовязань зі сплати основного боргу в сумі 8 200,00грн. за період з 10.01.2008р. по 10.03.2011р.

З огляду на наведене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що відповідно до вимог ст. 43 ГПК України, рішення господарського суду Запорізької області від 10.03.2011р. у справі №18/5009/93/11 ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому рішення господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати зі сплати державного мита за подання апеляційної скарги відповідно до ст.49 ГПК України підлягають віднесенню на відповідача.

Приймаючи до уваги викладене, керуючись ст. 99, ст.101, ст.102, ст.103, ст.105 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Рішення господарського суду Запорізької області від 10.03.2011р. (повний текст від 18.03.2011р.) у справі №18/5009/93/11 залишити без зміни.

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 м. Запоріжжя на рішення господарського суду Запорізької області від 10.03.2011р. (повний текст від 18.03.2011р.) у справі №18/5009/93/11 залишити без задоволення.

Головуючий суддя (доповідач): Н.В. Будко

Судді: Н.В. Акулова

ОСОБА_2

Надруковано примірників 5

1-у справу

1-позивачу

1-відповідачу

1-господарському суду

1-ДАГС