ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
26.10.11 Справа № 5015/4131/11
Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:
Головуючого - судді Кордюк Г.Т.
суддів: Давид Л.Л.
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мадук-Львів»за № 28/09/11-1 від 28.09.2011 року
на рішення господарського суду Львівської області від 06.09.2011 року
у справі № 5015/4131/11
за позовом: Товариство з обмеженою відповідальністю «Мадук-Львів», м. Львів
до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», м. Київ в особі Львівського відділення ПАТ «Сведбанк», м. Львів
про визнання недійсним кредитного договору та договору застави
За участю представників сторін:
від позивача не зявився
від відповідача ОСОБА_2 представник
Права та обовязки сторін, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України розяснено, заяви про відвід суддів не поступали, клопотання про технічну фіксацію судового процесу не надходило, тому протокол судового засідання ведеться з дотриманням вимог ст. 81-1 ГПК України без забезпечення повного фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 25.10.2011 року змінено склад колегії, а саме замість судді Гриців В.М. в склад колегії введено суддю Давид Л.Л.
Рішенням господарського суду Львівської області від 06.09.2011 року у справі № 5015/4131/11 (суддя Деркач Ю.Б.) у задоволенні позовних вимог ТзОВ «Мадук-Львів»до ПАТ «Сведбанк»в особі Львівського відділення ПАТ «Сведбанк»про визнання недійсним кредитного договору № 130-Е/Л від 07.08.2008 року та договору застави № 133 від 07.08.2008 року відмовлено.

При винесенні рішення, суд першої інстанції виходив із того, що посилання позивача на обмеження використання іноземної валюти на території України та посилання у звязку з цим на ст. 99 Конституції України, безпідставні, оскільки Конституція України визначає основні засади суспільного ладу, державного устрою та ознаки держави, до яких зокрема належить і грошова одиниця держави гривня, однак, Конституція України, як і будь-який інший нормативний акт України, не забороняє використання грошової одиниці іноземної держави на території України у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Також, місцевий господарський суд у рішенні прийшов до висновку, що посилання позивача на необхідність наявності у сторін оспорюваного кредитного договору індивідуальної ліцензії для здійснення кредитування у валюті конкретного позичальника є безпідставні, оскільки відповідачем була отримана банківська ліцензія Національного банку України № 38 від 07.12.2007 року на право здійснення банківських операцій та письмовий дозвіл Національного банку України № 38-2 від 07.12.2007 року, відповідно до якого відповідач має право на здійснення операцій з валютними цінностями (п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Так як, отримувачем за валютними операціями (зокрема, операціями щодо сплати позивачем процентів за користування кредитом та інших платежів) виступав відповідач, що має банківську ліцензію та дозвіл на право здійснення операцій з валютними цінностями, то індивідуальна ліцензія на використання іноземної валюти як засобу платежу не потрібна.

Також, у рішенні господарський суд зазначив, що згідно п. 1 Глави ІІІ Розділу ІІ Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 10.08.2005 року № 281 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.08.2005 року за № 950/11230 резиденти мають право купувати, обмінювати іноземну валюту з метою виконання зобов'язань за кредитними операціями та платежами за цими операціями (проценти, комісійні винагороди, неустойки тощо) в іноземній валюті на підставі таких документів, а саме за кредитними договорами (договорами позик) заяви про купівлю іноземної валюти; - оригіналу кредитного договору (договору позики), що підтверджує потребу виконання резидентом зобов'язань в іноземній валюті (включаючи проценти, комісійні винагороди, неустойки тощо), та його копії. Інших документів, що необхідні клієнту для здійснення операції з купівлі іноземної валюти з метою виконання зобов'язань за кредитними операціями Положенням не вимагається (в тому числі індивідуальної ліцензії НБУ). А тому, оскільки позивачем здійснювалася оплата процентів та інших платежів за кредитним договором шляхом купівлі іноземної валюти долару США на міжбанківському валютному ринку України, то для здійснення валютної операції (погашення процентів та інших платежів за кредитом) індивідуальна ліцензія Національного банку України не вимагається.

Крім цього, у рішенні господарський суд зазначив, що у відповідності до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Оскільки, з метою належного виконання зобовязань по кредитному договору № 130-Е/Л від 07.08.2008 року між сторонами було укладено Договір застави № 133 від 07.08.2008 року, який було укладено в письмовій формі, то відповідно відсутні підстави для визнання недійсним договору застави № 133 від 07.08.2008 р.

ТзОВ «Мадук-Львів»подано апеляційну скаргу за № 28/09/11-1 від 28.09.2011 року, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити, оскільки судом першої інстанції порушено і неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права та висновки господарського суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Зокрема, скаржник вважає, що згідно із п.п. «в», «г»ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Відповідно до Закону України «Про тимчасове делегування Кабінету Міністрів України повноважень видавати декрети в сфері законодавчого регулювання»від 18.11.1992р. за № 2796-ХІІ, Кабінету Міністрів України було делеговано повноваження видавати декрети, які мають силу закону, а тому позивач вважає, що вказаний вище декрет Кабінету міністрів України має вищу юридичну чинність ніж Постанова Національного Банку України «Про затвердження Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу»від 14 жовтня 2004 року за № 483, якою керувався місцевий господарський суд при винесенні оскаржуваного рішення.

Також, апелянт вважає, що судом першої інстанції не враховано, що відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Статтею 524 Цивільного кодексу України, а також Господарським кодексом України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Отже, на думку скаржника, укладення кредитного договору в валюті, відмінній від гривні України, та використання іноземної валюти за спірним кредитним договором як засобу платежу без отримання індивідуальної ліцензії, суперечить вимогам законодавства та ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України і є підставою для його недійсності.

Представник відповідача в судовому засіданні та у відзиві на апеляційну скаргу № 935 від 21.10.2011 року, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду першої інстанції у даній справі без змін з підстав необґрунтованості доводів апеляційної скарги. А саме, відповідач зазначає, що на момент укладення кредитного договору у позичальника заперечень щодо умов цього договору не виникало, про що свідчить відсутність протоколу розбіжностей та існуючих застережень щодо окремих умов договору.

Також, відповідач зазначає, що операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмово дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями, відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Так, відповідно до пп. «в», «г»ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перепитують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Однак, відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяються, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, па здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

При цьому, на виконання вищевказаних вимог законодавства ПАТ «Сведбанк»(на той час ВАТ «Сведбанк») отримало банківську ліцензію № 38 від 07.12.2007р., яка була чинною на момент укладення спірного кредитного договору, а також користувалось дозволом Національного банку України № 38-2 від 07.12.2008р., згідно якого банк мав право здійснювати операції, визначені пп.1-4 частини другої та частиною четвертою ст. 4 Закону України «Про банки і банківську діяльність»

Окрім цього, відповідач вважає, що відповідно до приписів ч. 2 ст. 548 ЦК України та ст. 546 ЦК України, в даному випадку з метою належного виконання зобов'язань по кредитному договору, між сторонами було укладено договір застави №133 від 07.08.2008 року, який було укладено в письмовій формі, а тому, відповідно відсутні підстави для визнання недійсним такого договору застави.

Позивач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, про причини неявки не повідомив, хоча належним чином бува повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення (долучене до матеріалів справи).

Судом апеляційної інстанції встановлено наступне:

07.07.2008 року між ТзОВ «Мадук Львів»та ВАТ «Сведбанк»(змінено назву відповідно до статуту на ПАТ «Сведбанк»), було укладено кредитний договір № 130-Е/Л, згідно якого відповідач надає позивачу кредит у розмірі 110 000,00 Євро для поповнення обігових коштів позивача. Відсотки за користування кредитом встановлюються у розмірі 13% річних або 16% річних залежно від обсягу кредитового обороту за попередній місяць.

З метою забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору, 07.08.2008 року між позивачем та відповідачем було укладено договір застави № 133, згідно умов якого предметом застави виступає виробниче обладнання, яке є власністю позивача.

За клопотанням позивача від 08.08.2008 року б/н про видачу кредитних коштів у сумі 110 000,00 Євро, згідно з умовами Кредитного договору № 130/Е від 07.08.2008 року шляхом перерахування їх на поточний валютний рахунок позивача кошти в сумі у сумі 110 000,00 Євро були перераховані банком на поточний рахунок позичальника (позивача).

Однак, у звязку з наявністю у кредитному договорі положень щодо вираження грошових зобовязань між сторонами договору в Євро та вказуючи на відсутність у сторін індивідуальної ліцензії на надання позивачу кредиту в іноземній валюті, позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання кредитного договору недійсним, та оскільки недійсність основного зобовязання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення позивач просить визнати недійсним і договір застави.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, заслухавши заперечення представника відповідача, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Львівської області слід залишити без змін, апеляційну скаргу ТзОВ «Мадук Львів»без задоволення, виходячи з наступного:

Із матеріалів справи вбачається, позивач вважає, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, а також сплата відсотків за користування кредитом згідно кредитного договору в іноземній валюті, можливо лише при дотриманні субєктами господарських відносин імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. А тому, на думку позивача видача банком кредиту та сплата процентів за їх користування у валюті відмінній від української гривні без наявності індивідуальної ліцензії Національного банку України є порушенням валютного законодавства, що у свою чергу є підставою для визнання недійсним кредитного договору, у якому зобовязання між сторонами виражене в іноземній валюті.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як правомірно встановлено судом першої інстанції, що при укладенні кредитного договору відповідачем дотримано всіх передбачених ст. 203 ЦК України вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Окрім цього, судова колегія зазначає, що факт волевиявлення з боку позивача на прийняття умов договору, його укладення та отримання коштів, свідчать матеріали справи, а саме протокол зборів учасників ТзОВ «Мадук-Львів»№ 29 від 09.07.2008 року (а.с. 26), клопотання ТзОВ «Мадук-Львів»від 31.07.2008 року про надання кредиту (а.с. 24), кредитний договір № 130-Е/Л від 07.08.2008 року з додатками до нього (а.с. 10-13), договір застави № 133 від 07.08.2008 року (а.с. 14-15) та клопотання ТзОВ «Мадук-Львів»про надання кредитних коштів згідно з умов кредитного договору (а.с. 25).

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

При цьому, згідно з ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»від 07.12.2000 року № 2121-III, в редакції чинній станом на 16.05.2008 року, кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»від 19 лютого 1993 року № 15-93.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність»від 07.12.2000 року № 2121-III, в редакції чинній станом на 16.05.2008 року, визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Відповідно до п. 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ від 17.07.2001 № 275 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21.08.2001 за № 730/5921, в редакції чинній станом на 01.11.2006 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати такі операції, серед яких: неторговельні операції з валютними цінностями; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції, зокрема, надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2004р. за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Отже, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Тому при розгляді спорів про визнання недійсними договорів про надання кредиту в іноземній валюті судам треба враховувати, що у випадку наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України (ОСОБА_3 палати у цивільних справах Верховного Суду України «Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009 - 2010 роки)»від 07.10.2010 року).

Як встановлено місцевим господарським судом, що відповідачем на момент укладення спірного кредитного договору, була отримана банківська ліцензія Національного банку України № 38 від 07.12.2007 року (а.с. 29) на право здійснення банківських операцій та письмовий дозвіл Національного банку України № 38-2 від 07.12.2007 року (з додатком до дозволу) (а.с. 30-31), відповідно до якого відповідач має право на здійснення операцій з валютними цінностями, визначених пунктами 1-4 частини 2 та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Отже, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки отримувачем за валютними операціями (зокрема, операціями щодо сплати позивачем процентів за користування кредитом та інших платежів) виступав відповідач, що має банківську ліцензію та дозвіл на право здійснення операцій з валютними цінностями, то індивідуальна ліцензія на використання іноземної валюти як засобу платежу не потрібна, а її відсутність у сторін не дає підстав для визнання недійсними кредитного договору, у якому містяться положення про видачу кредиту в іноземній валюті та сплату відсотків за користування цим кредитом іноземною валютою.

Також, судова колегія зазначає, що відсутність у необхідних випадках відповідних індивідуальних ліцензій може бути підставою лише для застування до учасників валютних відносин передбачених законодавством України певних заходів відповідальності.

Щодо визнання недійсним договору застави № 133 від 07.08.2008 року (а.с. 14-15), місцевий господарський суд обґрунтовано зазначив, що у відповідності до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим кодексом (ч. 2 ст. 548 ЦК України).

Враховуючи те, що судом першої інстанції встановлено, що підстави для визнання кредитного договору недійсним (основного зобов'язання) відсутні, то відповідно відсутні підстави для визнання недійсним оспореного договору застави.

Щодо посилання позивача на те, що місцевим господарським судом не взято до уваги те, що відповідно до вимог підпунктів «в», «г»п. 4 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», передбачено наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі та використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, то судова колегія зазначає, що на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Крім цього, як зазначалось вище, п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2004р. за № 1429/10028, передбачено, що використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Необґрунтованим судова колегія вважає посилання скаржника, на неврахування судом змісту ст. 99 Конституції України, а саме того факту що грошовою одиницею України є гривня та відповідно до ст. 524 ЦК України, зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. А тому на думку скаржника, відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочин не може суперечити цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства, оскільки в іншому випадку це є підставою для недійсності правочину. З приводу даного посилання, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне:

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Отже, дана стаття Цивільного кодексу України, дозволяє сторонам зобов'язання визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, тобто фактично зафіксувати ціну договору (зобов'язання) в доларах США, ЄВРО та іншій іноземній валюті.

Окрім цього, укладаючи кредитний договір, позивачу було відомо про умови договору та грошову одиницю, з яким він погодився без заперечень, про що свідчить підписання даного договору уповноваженою на це особою (генеральним директором товариства) та відсутність в матеріалах доказів зворотнього.

В силу статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Апелянт при наданих йому можливостях, ні в суді першої інстанції, на в апеляційній інстанції, підставності своїх вимог не довів. Висновки викладенні скаржником в апеляційній скарзі є безпідставними та спростовані вищенаведеним і матеріалами справи.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення господарського суду Львівської області від 06.09.2011 року залишити без змін, апеляційну скаргу ТзОВ «Мадук-Львів»без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України в порядку та строки, встановлені ст.ст. 109, 110 ГПК України.

Головуючий - суддя Кордюк Г.Т.

суддя Давид Л.Л.

суддя Мурська Х.В.