ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
26.10.11 Справа № 5010/1414/2011-28/60
Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:
Головуючого - судді Кордюк Г.Т.
суддів: Давид Л.Л.
розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства «Лідер VTM»від 29.09.2011 року
на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 12.09.2011 року
у справі № 5010/1414/2011-28/60
за позовом: Товариство з обмеженою відповідальністю «Телко Україна», м. Київ
до відповідача: Приватного підприємства «Лідер VTM», м. Снятин Івано-Франківської області
про стягнення заборгованості в сумі 228 434,80 грн.
За участю представників сторін:
від позивача ОСОБА_2 представник
від відповідача не зявився
Права та обовязки сторін, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України розяснено, заяви про відвід суддів не поступали, клопотання про технічну фіксацію судового процесу не надходило, тому протокол судового засідання ведеться з дотриманням вимог ст. 81-1 ГПК України без забезпечення повного фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 12.09.2011 року у справі № 5010/1414/2011-28/60 (суддя Кавлак І.П.) позовні вимоги ТзОВ «Телко Україна»задоволено: стягнуто з ПП «Лідер VТМ»на користь ТзОВ «Телко Україна» 177 404,80 грн. основного боргу, 14 200,66 грн. пені, 37 480,96 грн. штрафу, 2 290,86 грн. витрат по сплаті державного мита та 236 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення судового процесу.

При винесенні рішення, суд першої інстанції виходив із того, що заборгованість відповідача перед позивачем в сумі 177 404,80 грн. за поставлений позивачем товар, на час прийняття рішення не сплачена, розмір вказаної заборгованості відповідає фактичним обставинам справи, що підтверджується документально; часткова оплата відповідачем заборгованості за поставлений товар в сумі 50 000 грн. свідчить про визнання ним боргу, що підтверджується реєстром кредитових платежів.

Також, місцевий господарський суд у рішенні прийшов до висновку про правильність нарахування позивачем штрафу в сумі 37480,96 грн. і пені в сумі 14 200,66 грн. за період з 16.11.2010 року по 16.05.2011 року, яка розрахована з додержанням норм ч. 6 ст. 232 ГПК України.

ПП «Лідер VTM»подано апеляційну скаргу від 29.09.2011 року, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки судом першої інстанції порушено і неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права та висновки господарського суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Зокрема, скаржник вважає, що документом що підтверджує здійснення поставки товару є товарно-транспортна накладна, проте позивач такої не надав. Отже при відсутності документів що підтверджують факт відвантаження та/чи отримання товарів, не можна стверджувати про здійснення позивачем поставки. А тому, висновок місцевого господарського суду про те, що факт виконання позивачем зобовязань по поставці товару підтверджується видатковою накладною № РН-0002886 від 02.11.2010 року, рахунком-фактурою № СФ-0003032 від 02.11.2010 року є помилковим.

Також, скаржник вважає, що документом який підтверджує право фізичної особи отримати товар на користь юридичної особи є довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей, що видається юридичною особою, проте позивачем такої до матеріалів справи не додано.

Окрім цього, апелянт зазначає, що оскаржуване рішення суду прийняте без участі представника відповідача, чим порушене право останнього на судовий захист та визначене ст. 22 ГПК України право брати участь в судових засіданнях, а стягнення судом одночасно штрафу та пені є порушенням ст. 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Представник позивача в судовому засіданні та у відзиві на апеляційну скаргу від 24.10.2011 року, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду першої інстанції у даній справі без змін з підстав необґрунтованості доводів апеляційної скарги. А саме, позивач зазначає, що згідно з п. 4.2 договору № 298-14/0810, укладеного між сторонами, позивач зобов'язувався оформити всі товаросупроводжувальні документи на відвантажений товар і передати їх представнику відповідача. Визначення «всі»повинне тлумачитися як те, що наведений далі перелік документів є вичерпним, відповідно до умов договору та включає: рахунок-фактуру; видаткову накладну; податкову накладну; сертифікат якості. Із вказаних документів, а саме видаткову накладну з підписом і печаткою представника відповідача, що підтверджує отримання ним товару, позивачем пред'явлено для огляду в судовому засіданні.

Також в матеріалах справи міститься копія з реєстру кредитових (отриманих) платежів, де міститься інформація про оплату відповідачем 02.11.2010 року 40 000,00 грн. та 29.03.2011 року 10 000,00 грн. як оплату по рахунку № СФ-0003032.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, про причини неявки не повідомив, хоча належним чином відповідач та його представник, який подав апеляційну скаргу, були повідомлені про час та місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення.

Судом апеляційної інстанції встановлено наступне:

Між ТзОВ «Телко Україна»(продавець) та ПП «Лідер VTM»(покупець) укладено договір № 298-14/0810 від 05.08.2009 року.

Пунктом 1.1 договору передбачено, що продавець зобовязується поставити, а покупець прийняти й оплатити відповідно до рахунків-фактур, що являють собою невідємну частину даного договору, компоненти для поліуретанових систем, номенклатура, якість, кількість, строки поставки й ціна яких визначені даним договором та товаросупроводжувальними документами.

Як встановлено судом першої інстанції, у відповідності до умов договору, постачальник поставив, а покупець отримав товар на загальну суму 227 404,80 грн. Виконання позивачем договірних зобовязань підтверджується наявними в матеріалах справи документами, а саме, копіями: видаткової накладної № РН-0002886 від 02.11.2010 року (а.с. 13), рахунку-фактури № СФ-0003032 від 02.11.2010 року (а.с. 14); податкової накладної від 02.11.2010 року № 3003 (а.с. 42); копією довіреності № 55066 від 02.11.2010 року виданої ОСОБА_3 (а.с. 43-44).

Пунктом 6.1 договору сторони погодили, що розрахунок за товар, що поставляється по даному договору, покупець проводить у гривнях, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця відповідно до виставлених рахунків-фактур.

Пунктом 6.3 сторони встановили, що умови оплати: 20% передплата, 40% сплата через 7 календарних днів, решта через 14 календарних днів з дати видаткової накладної. Сума заборгованості не повинна перевищувати 200 000,00 грн. з урахуванням ПДВ.

Однак, всупереч умов договору, відповідач прийняті на себе договірні зобовязання належним чином не виконав та суму заборгованості оплатив частково в розмірі 50 000 грн., оплату залишку вартості товару в сумі 177 404,80 грн. не здійснив, в звязку з чим ТзОВ «Телко Україна»звернулось до господарського суду з позовом про її стягнення.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, заслухавши доводи представника позивача, колегія суддів вважає, що рішення слід залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, виходячи з наступного:

Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є зокрема договори та інші правочини.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Так, відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами ст. 180 Господарського кодексу України встановлено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до п. 4.2 договору сторони погодили, що продавець (позивач) повинен оформити всі необхідні товаросупроводжувальні документи на відвантажений товар та передати їх представнику покупця (відповідача), а саме: рахунок-фактуру, видаткову накладну, податкову накладну, сертифікат якості. Як вбачається з матеріалів справи, копії таких документів знаходяться в матеріалах справи, окрім сертифікату якості. Однак, відповідач ні у відзиві, ні в апеляційній скарзі не заперечує не отримання ним від продавця сертифікату якості і не обґрунтовує як підставу не отримання продукції відсутністю такого документу.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 02.11.2010 року частково здійснив передоплату в сумі 40 000,00 грн. і 29.03.2011 року оплатив 10 000,00 грн.. що підтверджується реєстром кредитових платежів (а.с. 15-16) та останнім не спростовано.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки матеріалами справи доведено виконання позивачем умов договору, вимога позивача про стягнення з відповідача 177 404,80 грн. основного боргу є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), які учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: - сплата неустойки.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч. 6 ст. 231 ГК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, що кореспондується з п. 4 ст. 231 ГК України, якщо предметом неустойки є грошова сума і її розмір законом не визначений, розмір неустойки встановлюється договором.

Пунктом 10.3 договору сторони погодили, що за необґрунтовану відмову від розрахунку за товар або за прострочення у такому розрахунку з покупця стягується на користь продавця пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від несплаченої вартості товару за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 20 (двадцяти) відсотків вартості несплаченої суми.

Відповідач в терміни обумовлені договором розрахунки не провів, а тому є таким, що порушив виконання умов зобовязання.

Нарахування позивачем пені в межах подвійної облікової ставки НБУ не суперечить та узгоджується із нормою Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР та узгоджується із практикою Верховного суду України (постанова від 28.03.2006 р. у справі № 48/229).

Таким чином, судова колегія погоджується з судом першої інстанції, що факт прострочки виконання грошового зобовязання за договором підтверджується матеріалами справи та відповідачем не спростований, а тому з урахуванням положень укладеного сторонами договору, вимоги позивача щодо стягнення штрафу в сумі 37 480,96 грн. та пені в сумі 14 200,66 грн. за період з 16.11.2010 року по 16.05.2011 року є обґрунтованими та підставно місцевим господарським судом задоволено.

Покликання відповідача в апеляційній скарзі, що стягнення місцевим господарським судом як неустойки так і штрафу є порушенням ст. 61 Конституції України, апеляційна інстанція вважає необґрунтованим, оскільки ст. 549 ЦК України, не встановлює заборони застосування до боржника штрафу та пені, такий вид забезпечення зобовязання, визначений в договорі, який є чинний, у встановленому законом порядку недійсним не визнаний (ст. 204 ЦК України), а встановлення ст. 61 Конституції України обмеження подвійної відповідальності, як і ст. 58 Конституції України, щодо якої Конституційним Судом України дано тлумачення є нормою розділу ІІ «Права, свободи та обовязки людини і громадянина», стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Крім того, відповідач притягнутий до одного виду відповідальності - цивільна способом сплати неустойки лише один раз і за одне правопорушення. Форма ж сплати неустойки подвійного притягнення не становить. Даний висновок суду узгоджується з практикою Вищого господарського суду України (постанова від 28.01.2010 року у справі № 15/63).

Безпідставним та необґрунтованим вважає судова колегія посилання скаржника на те, що позивачем не додано до позову відповідну довіреність на отримання товару, оскільки в матеріалах справи знаходиться копія довіреності № 55066 від 02.11.2010 року видана ОСОБА_3 ПП «Лідер VTM»на отримання матеріальних цінностей від ТзОВ «Телко Україна»згідно рахунку № СФ-0003032 від 02.11.2010 року.

В своїх поясненнях (а.с. 39, 40) позивач зазначає, що оригінал доручення № 55066 від 02.11.2010 року втрачено через службову недбалість працівника ТзОВ «Телко Україна», про що складено акт і комісією рекомендовано директору застосувати до винного працівника відповідальність.

Апеляційна інстанція не бере до уваги як доказ у справі, що підтверджує поставку продукції відповідачу примірник товарно-транспортної накладної від 02.11.2010 року (а.с. 41), оскільки така не відповідає вимогам типовій формі накладній № 1-тн., затвердженої Спільним наказом Мінтрансу України та Міністерства статистики України № 488/346 від 29.12.1995р., а саме в графі «прийняв водій-експедитор», «відпуск дозволив», «вантаж отримав», відсутні підписи посадових осіб та зазначення їх посад, прізвищ, імені, по-батькові, як того вимагає закон, а тому даний доказ не є належним та допустимим в розумінні ст. 34 ГПУ України.

Однак, відсутність належним чином оформленої товарно-транспортної накладної не спростовує факту отримання відповідачем продукції згідно видаткової накладної № РН-0002886 від 02.11.2010 року (а.с. 13) та рахунку-фактури, згідно якої здійснено оплату в сумі 50 000,00 грн. В матеріалах справи міститься податкова накладна, оформлена відповідно до наказу ДПА України від 21.12.2010 року № 969 «Про затвердження форми Податкової накладної та порядку її заповнення», яка є одним із документів, перелічених в п. 4.2 договору.

Крім того, товарно-транспортна накладна є обовязковим документом, який засвідчує укладення між сторонами договору перевезення (ч. 3 ст. 909 ЦК України), а дані правовідносини сторін підпадають під регулювання глави 54 Цивільного кодексу України «Купівля-продаж»та параграфу 1 глави 30 Господарського кодексу України «Поставка», а тому застосування до спірних правовідносин, які виникли між сторонами Спільного наказу Мінтрансу України та Міністерства статистики України № 488/346 від 29.12.1995р., як вважає відповідач, є безпідставним.

Щодо посилання скаржника на те, що оскаржуване рішення суду прийняте без участі представника відповідача, чим порушене право останнього на судовий захист та визначене ст. 22 ГПК України право брати участь в судових засіданнях, судова колегія зазначає наступне, що учасники судового процесу не позбавлені права і можливості за необхідності забезпечити участь у судовому засіданні іншого представника згідно з ч. 1-4 ст.28 ГПК України, з числа як своїх працівників, так і з числа осіб, не повязаних з ним трудовими відносинами. Крім того, ухвалою господарського суду першої інстанції від 09.08.2011 року про відкладення розгляду справи на 12.09.2011 року, суд явку сторін обовязковою не визнавав, а витребувані судом від відповідача додаткові докази, останній міг направити поштою на адресу суду. Ухвалу суду від 13.07.2011 року про призначення справи до розгляду направлена судом відповідно до вимог ст. 64 ГПК України та відповідачем отримана 19.07.2011 року, про що свідчить підпис уповноваженої особи на повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с. 2), а тому відповідно до п. 12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України», сторона вважається повідомленою належним чином про місце засідання суду, підстави для застосування п. 2 ч. 3 ст. 104 ГПК України відсутні.

В силу статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Апелянт при наданих йому можливостях, підставності своїх вимог не довів. Висновки викладенні скаржником в апеляційній скарзі є безпідставними та спростовані вищенаведеним і матеріалами справи.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 12.09.2011 року залишити без змін, апеляційну скаргу ПП «Лідер VTM»без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України в порядку та строки, встановлені ст.ст. 109, 110 ГПК України.

Головуючий - суддя Кордюк Г.Т.

суддя Давид Л.Л.

суддя Мурська Х.В.