донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

17.08.2011 р. справа №14/63пн-к/2011

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді (доповідача): Будко Н.В.

Суддів: Акулової Н.В., Бойко І.А.

При секретарі: Бабечко А.Д.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 по дов.;

від відповідачів: не зявились.

Розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, м. Луганськ

на рішення господарського суду Луганської області від 06.06.2011р. (повний текст від 09.06.2011р.) у справі №14/63пн-к/2011 (суддя Лісовицький Є.А.)

за позовом ОСОБА_2 м. Луганськ

до відповідачів: 1) Відкритого акціонерного товариства «Запорізький територіальний паливний концерн»м. Луганськ; 2) Закритого акціонерного товариства «Пансіонат «Кастрополь»смт. Берегове, м. Ялта

про визнання угоди про розірвання договору оренди недійсною

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_2 м. Луганськ, звернувся до господарського суду Луганської області з позовом до відповідача, Відкритого акціонерного товариства «Запорізький територіальний паливний концерн»м. Луганськ, про визнання недійсною угоди від 31.01.2001р. про дострокове розірвання договору оренди від 01.07.1997р., укладену Відкритим акціонерним товариством «Запорізький територіальний паливний концерн»та ОСОБА_3 акціонерним товариством «Пансіонат «Кастрополь».

Ухвалою від 05.05.2011р. господарський суд Луганської області в порядку ст. 24 ГПК України залучив до участі у справі у якості другого відповідача ОСОБА_3 акціонерне товариство «Пансіонат «Кастрополь»АРК, смт. Берегове, м. Ялта.

Рішенням від 06.06.2011р. у справі №14/63пн-к/2011 господарський суд Луганської області у задоволенні позову відмовив, обґрунтувавши свій висновок тим, що позивач не довів порушень свого корпоративного права, оскільки за договором оренди саме ВАТ «Запорізький територіальний паливний концерн»мав сплачувати ЗАТ «Пансіонат «Кастрополь»орендну плату, тобто нести додаткові збитки. Збільшення дивідендів позивача не може залежати від наявності даного договору. Крім того, місцевий господарський суд послався на те, що законодавством не передбачено право акціонера звертатись до суду за захистом прав акціонерного товариства крім випадків, коли він уповноважений на це відповідним акціонерним товариством, або якщо таке право надається йому статутом акціонерного товариства. Оскільки позивачем не було надано суду доказів наділення його повноваженнями звертатись за захистом прав ВАТ «Запорізький територіальний паливний концерн», суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Луганської області від 06.06.2011р. у справі №14/63пн-к/2011 скасувати і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування заявлених вимог скаржник посилається на те, що спірну угоду з боку відповідача-1 було укладено без згоди загальних зборів товариства, тобто з порушенням корпоративних прав позивача в частині затвердження спірної угоди, прийняття рішення про ліквідацію створеної на базі предмету оренди філії відповідача-1. Крім того, заявник апеляційної скарги не погоджується із висновком місцевого господарського суду стосовно того, що дострокове розірвання договору оренди майже за 2 роки до закінчення строку його дії не могло вплинути на право позивача отримати частку прибутку ВАТ «Запорізький територіальний паливний концерн», оскільки за договором оренди існує тільки обовязок сплачувати орендну плату, зважаючи на те, що витрати, які відповідач-1 зазнав у звязку із проведенням проектно-будівельних та інших робіт з поліпшення предмету оренди, та доходи, які міг би реально одержати за повний строк користування предметом оренди, є збитками, які призвели до зменшення фінансових активів відповідача-1 та порушення майнових прав позивача як власника переважного пакета акцій.

Також, на думку заявника апеляційної скарги, оскільки позов було визнано відповідачем-1, відповідач-2 не заперечив по суті позовних вимог, судом першої інстанції було порушено норми ч.5 ст. 78 ГПК України, згідно якої у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач-1 підтримує викладені в ній вимоги, у звязку з чим просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення місцевого господарського суду скасувати.

Відповідачі не скористались своїм правом на участь у судовому засіданні, хоча про час та місце його проведення були повідомлені належним чином. Враховуючи, що ухвалами про порушення апеляційного провадження та відкладення розгляду справи явка представників сторін не визнавалась обовязковою, судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників відповідачів за наявними у справі матеріалами.

Судовий процес в апеляційній інстанції фіксувався за допомогою технічних засобів фіксації в порядку, передбаченому ст. 81-1 ГПК України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі розгляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що згідно виписки про стан рахунку у цінних паперах №003196 від 06.01.2011р. станом на 31.12.2010р. ОСОБА_2 є акціонером Відкритого акціонерного товариства «Запорізький територіальний паливний концерн»(6), якому на праві власності належать 69,15% акцій.

01.07.1997р. між ДП «Ялтакурорт»ЗАТ «Укрпрофоздоровниця»пансіонат «Кастрополь» (правонаступником якого є ЗАТ «Пансіонат «Кастрополь»)(орендодавцем) та ВАТ «Запорізький територіальний паливний концерн»(орендарем) було укладено договір оренди житлових приміщень та літнього кінотеатру, за умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду в строк до 31.12.2002р. житлові приміщення за адресою: Автономна Республіка Крим, м. Ялта, смт. Берегове, балансовою вартістю 10,6 тис. грн., а саме: 1) корпус № 1 - одноповерховий будинок, площею 162,5 кв. м.; 2) літні будинки в кількості 4 шт., загальною площею 108 кв. м.; 3) літній кінотеатр, переобладнаний під стоянку автомобілів, загальною площею 500 кв. м.

За матеріалами справи, орендар здійснював реконструкцію, технічне переобладнання, модернізацію предмету оренди, комплектацію пансіонату меблями та іншим інвентарем, для відпочинку та оздоровлення своїх працівників на базі орендованих приміщень створив власну філію «База відпочинку «Січ». Проте, 31.01.2001р. ЗАТ «Пансіонат «Кастрополь»та ВАТ «Запорізький територіальний паливний концерн»було укладено додаткову угоду про розірвання договору оренди, та в той же день орендоване майно згідно акту приймання-передачі було повернено орендодавцю.

Позивач, посилаючись на те, що після цього пансіонат одразу ж було продано третій особі без письмових пропозицій відповідачу-1 придбати предмет оренди, не було сплачено відповідачу-1 штрафних санкцій за дострокове розірвання договору оренди, не компенсовано вартість поліпшень предмету оренди, а також на те, що угоду про розірвання договору оренди не було схвалено загальними зборами акціонерів ВАТ «Запорізький територіальний паливний концерн», звернувся до господарського суду з вимогами про визнання угоди від 31.01.2001р. про дострокове розірвання договору оренди від 01.07.1997р. недійсною.

Так, за змістом ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, тобто, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до Розяснення Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, повязаних з визнанням угод недійсними»від 12.03.1999р. №02-5/111 (зі змінами та доповненнями), угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими законом; у кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угоди недійсною.

Отже, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 4 ст. 12 ГПК України передбачено, що господарському суду підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів.

Разом з цим, як вірно зазначено судом першої інстанції, законодавством не передбачено право акціонера звертатись до суду за захистом прав акціонерного товариства, крім випадків, коли він уповноважений на це відповідним акціонерним товариством, або якщо таке право надається йому статутом акціонерного товариства.

У Рішенні Конституційного Суду України 18-рп/2004 від 1 грудня 2004 року у справі 1-10/2004 щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) зазначено, що «акціонер може захищати свої безпосередні права чи охоронювані законом інтереси шляхом звернення до суду у випадку їх порушення, оспорювання чи невизнання самим акціонерним товариством, учасником якого він є, органами чи іншими акціонерами цього товариства. Порядок судового захисту порушених будь-ким, у тому числі третіми особами, прав чи охоронюваних законом інтересів акціонерного товариства, які не можуть вважатися тотожними простій сукупності індивідуальних охоронюваних законом інтересів його акціонерів, визначається законом».

В матеріалах справи відсутні докази наділення позивача повноваженнями звертатись за захистом прав ВАТ «Запорізький територіальний паливний концерн». Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, за договором оренди саме ВАТ «Запорізький територіальний паливний концерн» мав сплачувати ЗАТ «Пансіонат «Кастрополь» орендну плату, тобто нести додаткові витрати.

Так, Верховний суд України у п. 51 Постанови Пленуму №13 від 24.10.2008р. вказав, що законом не передбачено право акціонера (учасника) господарського товариства звертатись до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів товариства поза відносинами представництва. На цій підставі господарським судом належить відмовляти акціонерам (учасникам) господарського товариства у задоволенні позову про укладення, зміну чи визнання недійсними договорів та інших правочинів, вчинених господарським товариством. Спори цієї категорії є підвідомчими (підсудними) господарським судам незалежно від їх субєктного складу на підставі пункту 4 частини першої статті 12 ГПК України, якщо акціонер (учасник) господарського товариства обґрунтовує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав.

За таких обставин, судова колегія не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Отже, аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства та встановлені обставини справи, апеляційний господарський суд вважає, що зміст спірного правочину не суперечить чинному законодавству, позивач не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу позову, у звязку з чим колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що відповідно до вимог ст. 43 ГПК України, рішення господарського суду Луганської області від 06.06.2011р. у справі №14/63пн-к/2011 ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді матеріалів та обставин справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому рішення господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати по оплаті держмита за подання первісного позову та апеляційної скарги згідно ст.49 ГПК України покладаються на позивача.

Приймаючи до уваги викладене, керуючись ст. 99, ст.101, ст.102, ст.103, ст.105 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Рішення господарського суду Луганської області від 06.06.2011р. (повний текст від 09.06.2011р.) у справі №14/63пн-к/2011 залишити без зміни.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 м. Луганськ на рішення господарського суду Луганської області від 06.06.2011р. (повний текст від 09.06.2011р.) у справі №14/63пн-к/2011 залишити без задоволення.

Головуючий суддя (доповідач): Н.В. Будко

Судді: Н.В. Акулова

ОСОБА_4

Надруковано примірників-6

1-у справу

1-позивачу

2-відповідачам

1-господарському суду

1-ДАГС