ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.08.11 Справа № 5015/2001/11

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Гриців В.М., суддів Якімець Г.Г., Юрченко Я.О.

при секретарі судового засідання Бохонок В.З.

за участю прокурора Макогона Ю.І., представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державного територіального-галузевого обєднання «Львівська залізниця»та заступника прокурора Львівської області на рішення господарського суду Львівської області від 15 червня 2011 року по справі №5015/2001/11 за позовом державного територіального-галузевого обєднання «Львівська залізниця»до дочірнього підприємства «Львівський облавтодор»відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2005 року позивач звернувся до господарського суду Львівської області з позовом до відповідача про стягнення 9700000,00 грн., отриманих відповідачем від позивача на підставі укладеного сторонам договору № Л/НФ-04952/НЮ про надання поворотної фінансової допомоги від 16 серпня 2004 року.

Окрім договору № Л/НФ-04952/НЮ про надання поворотної фінансової допомоги від 16 серпня 2004 року, позовні вимоги обґрунтовані платіжним дорученням №1337 від 16 серпня 2004 року, листом №02-1/1316 від 13 серпня 2004 року. Позивач стверджує, що стягувана сума це сума наданої позивачу поворотної фінансової допомоги.

Нормативною підставою позовних вимог позивач зазначив статтю 193 Господарського кодексу України, статті 11, 610, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Надалі 06 грудня 2006 року позивач подав суду першої інстанції доповнення до позовної заяви в порядку ст. 22 ГПК України, в яких на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, окрім 9 700 00,00 грн. боргу, просив стягнути з відповідача ще 1 173 700,00 грн. інфляційних нарахувань за період прострочення виконання грошового зобовязання з 17 вересня 2005 року до 22 листопада 2006 року та 3% річних в сумі 343619,00 грн. (т. 1, а.с. 122 124).

Рішенням господарського суду Львівської області від 15 червня 2011 року (суддя Довга О.І.) в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із наступного.

Спірні кошти були перераховані відповідачу до моменту підписання Договору №Л/НФ-04952/НЮ, що підтверджується постановою Вищого господарського суду України від 09.02.2011 року. Враховуючи те, що умови, передбачені ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України, сторонами у Договір не включено, суд не знаходить правових підстав для висновку про те, що кошти згідно з платіжним дорученням № 1337, могли бути перераховані на підставі Договору від 16.08.2004 року № Л/НФ-04952/НЮ. За таких умов, господарський суд Львівської області фактичну підставу позову зводить до листа від 13.08.2004 року №02-1/1316 та платіжного доручення від 16.08.2004 року № 1337. Згідно листа ДП Львівський облавтодор просить надати йому поворотну фінансову допомогу у розмірі 9,7 млн. грн. Проте, даний лист підписаний іншою особою від імені ОСОБА_2 і печаткою Дочірнього підприємства Львівський облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України не скріплений. Таким чином, господарський суду Львівської області дійшов до висновку, що ані лист від 13.08.2004 року № 02-1/1316, ані платіжне доручення від 16.08.2004 року № 1337 не можуть у своїй сукупності слугувати належними та допустимими доказами укладення між позивачем та відповідачем договору про надання поворотної фінансової допомоги. Щодо заявлених позивачем доповнень до позовної заяви про стягнення з відповідача 1 517 319,00 грн. інфляційних втрат та 3% річних, то суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні зазначив, що клопотання про вихід за межі позовних вимог Львівською державної залізницею не заявлено, а факт перерахування 9700000,00 грн. на підставі Договору від 16.08.2004 року № Л/НФ-04952/НЮ не підтверджується належними та допустимими доказами по справі.

Не погоджуючись із названим рішенням суду, державне територіального-галузеве обєднання «Львівська залізниця»(позивач) та заступник прокурора Львівської області звернулися до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційними скаргами, в яких просять скасувати рішення господарського суду Львівської області від 15 червня 2011 року по справі №5015/2001/11 та прийняти нове, яким позовні вимоги державного територіального-галузевого обєднання «Львівська залізниця»задовольнити в повному обсязі.

Вважають, що рішення суду є необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки, викладені в ньому не відповідають дійсним обставинам справи, тому рішення підлягає скасуванню повністю. Позовні вимоги вважають доведеними і законними, тому просять позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційні скарги позивач та прокурор обґрунтовують, зокрема, наступним.

Постановляючи рішення господарський суд Львівської області не прийняв до уваги, що платіжне доручення №1337 у графі «призначення платежу»містить запис «Поворотна фінансова допомога згд. дог. №Л/НФ-04952/НЮ від 16.08.2004 року», зобовязання за цим договором повернути позику повинні бути виконані. Також суд першої інстанції не врахував, що Вищий господарський суд України у постанові від 09 лютого 2011 року по даній справі підтвердив факт укладання сторонами 16 серпня 2004 року договору позики, надання позивачем відповідачу 9 700 000,00 грн. позики. Скаржники наголошують, що господарський суд Львівської області не звернув увагу та те, що відповідачу відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним договору №Л/НФ-04952/НЮ від 16 серпня 2004 року. Факт укладення сторонами договору №Л/НФ-04952/НЮ від 16 серпня 2004 року підтверджено й іншими судовими рішеннями у справах між тими ж сторонами, які набрали законної сили. Доказів припинення договірних відносин по даному договору немає, отримані кошти 9 700 000,00 грн. відповідач не повернув.

Про дату, час і місце розгляду апеляційних скарг прокурор, сторони повідомлені належним чином, про що є докази у матеріалах справи.

В судове засідання зявилися представник позивача та прокурор, апеляційні скарги підтримали повністю з підстав, викладених в апеляційній скарзі та у позові. Представник позивача додатково пояснив, що станом на дату розгляду апеляційних скарг відповідач не повернув позивачу 9 700 000,00 грн. отриманої позики.

Відповідач у судове засідання не зявилось, про причини суд не повідомив. 10 серпня 2011 року представник відповідача надав суду відзив, просить у задоволенні апеляційних скарг відмовити, рішення господарського суду Львівської області від 15 червня 2011 року у справі №5015/2001/11 залишити без змін з підстав заявлених у ньому.

Заслухав пояснення представника позивача та прокурора, розглянув матеріали справи, суд вважає, що рішення господарського суду Львівської області від 15 червня 2011 року по справі №5015/2001/11 слід скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю, з наступних підстав.

Справа розглядалась судами неодноразово.

У вересні 2005 року позивач звернувся до господарського суду Львівської області з позовом до відповідача про стягнення 970000,00 грн., отриманих відповідачем від позивача на підставі укладеного сторонам договору № Л/НФ-04952/НЮ про надання поворотної фінансової допомоги від 16 серпня 2004 року. Надалі 06 грудня 2006 року позивач подав суду першої інстанції доповнення до позовної заяви в порядку ст.22 ГПК України, в яких на підставі ст.625 Цивільного кодексу України, окрім 9 700 00,00 грн. боргу, просив стягнути з відповідача ще 1173700,00 грн. інфляційних нарахувань за період прострочення з 17 вересня 2005 року до 22 листопада 2006 року та 3% річних в сумі 343619,00 грн.

У липні 2007 року відповідач подав зустрічний позов, в якому просив суд визнати недійсним договір № Л/НФ-04952/НЮ про надання поворотної фінансової допомоги від 16 серпня 2004 року.

Рішенням господарського суду Львівської області №4/2369-5/145 від 27 серпня 2010 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30 листопада 2010 року, в задоволенні первісного і зустрічного позовів відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 09 лютого 2011 року постанову Львівського апеляційного господарського суду від 30 листопада 2010 року та рішення господарського суду Львівської області від 27 серпня 2010 року по справі №4/2369-5/145 в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" до дочірнього підприємства «Львівський облавтодор»відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»скасовано та передано справу у цій частині на новий розгляд до господарського суду Львівської області. В іншій частині вказані рішення та постанову залишено без змін.

У постанові від 09 лютого 2011 року Вищий господарський суд констатував наступне:

- місцевим господарським судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що Залізниця платіжним дорученням № 1337 від 16 серпня 2004 року, у графі "Призначення платежу" якого зазначено "Поворотна фінансова допомога згд. дог. № Л/НФ-04952/НЮ від 16 серпня 2004 року і листа № 02-1/1316 від 13 серпня 2004 року " перерахувала Підприємству 9 700 000,00 грн.;

- необґрунтованим є твердження господарських судів попередніх інстанцій про те, що підставою позову Залізниці є лише Договір № Л/НФ-04952/НЮ;

- про перерахування Підприємству на підставі платіжного доручення № 1337 від 16 серпня 2004 року 9 700 000,00 грн. поворотної фінансової допомоги Залізниця зазначала і у позовній заяві, посилаючись на цю обставину як на одну з підстав позовних вимог;

- господарські суди першої та другої інстанцій передчасно відмовили Залізниці у задоволенні позовних вимог про стягнення вказаної суми грошових коштів (з урахуванням 3% річних та втрат від інфляції), помилково зазначивши, що єдиною підставою позовних вимог Залізниці є Договір № Л/НФ-04952/НЮ.

Вищий господарський суд України вказав місцевому господарському суду на необхідність при новому розгляді справи врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, і, в залежності від встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Отже, при новому розгляді місцевий господарський суд розглядав позовні вимоги державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" до дочірнього підприємства «Львівський облавтодор»відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», якими є вимоги про стягнення 970000,00 грн. отриманої фінансової допомоги, 1173700,00 грн. інфляційних нарахувань за період прострочення з 17 вересня 2005 року до 22 листопада 2006 року та 3% річних в сумі 343619,00 грн.

Фактичні обставини справи такі:

Дочірнє підприємство «Львівський облавтодор»відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»надіслало начальнику Львівської залізниці ОСОБА_3 лист №02-1/1316 від 13 серпня 2004 року, підписаний директором ОСОБА_2. Відповідно до відбитка штампу вхідної кореспонденції Секретаріату начальника Львівської залізниці за вх. №292 лист отримано позивачем 16 серпня 2004 року. У листі Дочірнє підприємство «Львівський облавтодор»ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України»просить Львівську залізницю надати поворотну фінансову допомогу в сумі 9,7 млн. грн. для виконання робіт по аерофотозйомці та ортофотографічної карти території Львівської області з складним рельєфом з метою прогнозування виникнення зсувів, селевих потоків, розмивів земляних насипів, руйнації інженерних споруд, автодоріг загального користування (т.1, а.с.79).

16 серпня 2004 року Львівська державна залізниця (правонаступником якої є Державне територіально-галузеве обєднання Львівська залізниця) та ДП «Львівський облавтодор»відкритого акціонерного товариства «ДАК «АДУ»уклали договір про надання поворотної фінансової допомоги №Л/НФ-04952/НЮ (т.1, а.с. 7-9, 80-82).

Відповідно до п.п. 1.1., 2.1. зазначеного договору, позивач (залізниця) надає відповідачу (підприємству) безпроцентну поворотну фінансову допомогу в сумі 9700000,00 грн., а останній зобовязується повернути суму поворотної фінансової допомоги у визначений договором строк.

Строк поворотної фінансової допомоги визначається з моменту набуття чинності цим договором і становить один рік (п.4.1. договору).

Як визначено п.п. 3.1., 3.2., 3.3. договору, залізниця надає суму поворотної фінансової допомоги підприємству в день підписання сторонами цього договору в безготівковому порядку платіжним дорученням шляхом переказу залізницею грошових коштів на рахунок підприємства. Поворотна фінансова допомога вважається наданою з моменту зарахування грошових коштів на банківський рахунок підприємства.

Згідно з п. 5.1. договору, після закінчення строку, визначеного в п.4.1. цього договору, підприємство (відповідач у справі) зобовязується протягом 30 календарних днів повернути залізниці (позивач у справі) суму поворотної фінансової допомоги.

Поворотна фінансова допомога вважається повернутою з моменту зарахування коштів на банківський рахунок залізниці ( п.5.4. договору).

Згідно з п.10.1., цей договір набуває чинності з моменту передачі коштів у сумі, визначеній у п.2.1. цього договору позичальникові і діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань за цим договором.

Той факт, що договір про надання поворотної фінансової допомоги №Л/НФ-04952/НЮ від 16 серпня 2004 року укладено сторонами у справі, що відсутні підстави для визнання його недійсним встановлено судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді даної справи в частині зустрічного позову про визнання договору недійсним і в цій частині судові рішення набрали законної сили за результатами перегляду їх Вищим господарським судом України і в силу ст.35 ГПК України не підлягає доведенню.

Платіжним дорученням №1337 від 16 серпня 2004 року у графі "Призначення платежу" якого зазначено "Поворотна фінансова допомога згд. дог. № Л/НФ-04952/НЮ від 16.08.2004 р. і листа № 02-1/1316 від 13.08.2004 р." позивач перерахував відповідачу 9 700 000,00 грн. Кошти проведено банком 16 серпня 2004 року. (т.1, а.с. 10, 83).

Також в матеріалах справи (т.1., а.с.114) наявна ОСОБА_4, видана Львівською філією АБ «Експрес-Банк»за №01-04/160 від 19 квітня 2006 року, підписана заступником керуючого філії та головним бухгалтером. ОСОБА_4 видана позивачу в підтвердження того, що дійсно 16 серпня 2004 року з рахунку у гривнях позивача платіжним дорученням №1337 була оплачена відповідачу на поточний рахунок «Поворотна фінансова допомога згідно договору №Л/НФ-04952/НЮ від 16.08.2004 року і листа №02-1/1316 від 13.08.2004 року»в сумі 9700000,00 грн.

При цьому названа у договорі про надання поворотної фінансової допомоги №Л/НФ-04952/НЮ від 16 серпня 2004 року сума поворотної фінансової допомоги і сума, перерахована відповідачу платіжним дорученням №1337 від 16 серпня 2004 року є однакова - 9700000,00 грн.

Той факт, що заборгованість відповідача позивачу за договором №Л/НФ-04952/НЮ від 16 серпня 2004 року становить 9700000,00 грн. підтверджено й актом звірки розрахунків станом на 01 липня 2009 року. При цьому зі сторони відповідача названий акт підписав директор ОСОБА_2 та головний бухгалтер ОСОБА_5

Отже, зазначені вище докази в їх сукупності доводять той факт, що позивач 16 серпня 2004 року надав відповідачу поворотну фінансову допомогу в сумі 9700000,00 грн. Поворотна фінансова допомога надана на підставі листа № 02-1/1316 від 13 серпня 2004 року, договору про надання поворотної фінансової допомоги №Л/НФ-04952/НЮ від 16 серпня 2004 року, платіжного доручення №1337 від 16 серпня 2004 року.

Відповідач у встановлений договором строк не повернув позичальнику отриманої суми. Відтак договір про надання поворотної фінансової допомоги №Л/НФ-04952/НЮ від 16 серпня 2004 року діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань за цим договором, як це передбачено п.10.1. договору.

Відповідно до вимог ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як визначено ст.1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

У ст. 526 Цивільного кодексу України зазначено що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Подібні приписи містить і Господарський кодекс України. Так, відповідно до ст. 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Статтею 180 ГК України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

За приписами ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За приписами ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з фактичних обставин справи та приписів закону, колегія суддів констатує, що укладений сторонами 16 серпня 2004 року договір про надання поворотної фінансової допомоги №Л/НФ-04952/НЮ є договором позики на суму 9700000,00 грн., укладеним на підставі листа № 02-1/1316 від 13 серпня 2004 року. Позика надана платіжним дорученням №1337 від 16 серпня 2004 року.

Про підтвердження матеріалами справи факту укладення сторонами договору позики на суму 9700000,00 грн. та його виконання вказав Вищий господарський суд у постанові від 09 лютого 2011 року, переглядаючи попередньо прийняті судові рішення по цій справі.

Крім того, обставини і факт укладення сторонами 16 серпня 2004 року договору про надання поворотної фінансової допомоги №Л/НФ-04952/НЮ та перерахування позивачем 9700000,00 грн. відповідачу доведено судовими рішеннями, що набрали законної сили рішенням господарського суду міста Києва від 15 квітня 2005 року у справі № 27/11 (т.1., а.с. 37-39); рішенням господарського суду Львівської області від 21 грудня 2005 року у справі № 4/2686-29/324 та постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30 березня 2006 року по цій справі (т.1., а.с. 89-91); рішенням господарського суду Львівської області від 01 серпня 2006 року у справі № 4/754-6/98 та постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12 лютого 2007 року по цій справі (т.1., а.с.133-134); ухвалою господарського суду Львівської області від 07 червня 2007 року у справі № 4/790-15/39 та постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21 листопада 2007 року по цій справі (т.1., а.с.153, 158-159); ухвалою господарського суду Львівської області від 22 січня 2008 року у справі № 24/293 та постановою Львівського апеляційного господарського суду від 07 травня 2008 року по цій справі (т.1., а.с.172-175).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

В силу ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки строк договору про надання поворотної фінансової допомоги №Л/НФ-04952/НЮ від 16 серпня 2004 року закінчився 16 серпня 2005 року, відповідач повинен був впродовж 30 календарних днів після закінчення строку цього договору повернути позивачу 9700000,00 грн. позики, як це передбачено п.п. 1.1., 2.1., 4.1., 5.1. договору. Строк повернення відповідачем означеної суми закінчився 16 вересня 2005 року, проте відповідач не повернув отриману ним суму позики.

В матеріалах справи відсутні, суду не надані і не названі докази повернення відповідачем отриманої ним позики в сумі 9700000,00 грн. Відтак означену суму слід стягнути з відповідача.

З 17 вересня 2005 року відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобовязання за договором №Л/НФ-04952/НЮ від 16 серпня 2004 року в сумі 9700000,00 грн.

В силу ст.ст. 625, 1050 Цивільного кодексу України відповідач зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Як зазначено вище, окрім 97000 00,00 грн. боргу, позивач просить суд стягнути з відповідача ще й 1173700,00 грн. інфляційних нарахувань за період прострочення з 17 вересня 2005 року до 22 листопада 2006 року та 3% річних в сумі 343619,00 грн.

В цій частині вимоги позивача теж ґрунтуються на законі та фактичних обставинах справи.

Таким чином, означені суми боргу, інфляційних нарахувань та 3% річних підлягають до стягнення з відповідача.

Викладене спростовує висновки місцевого господарського суду, зазначені в оскаржуваному рішенні.

Зокрема, господарський суд Львівської області безпідставно зазначив про підтвердження постановою Вищого господарського суду України від 09 лютого 2011 року у справі №4/2369-5/145 того, що спірні кошти були перераховані відповідачу до моменту підписання договору №Л/НФ-04952/НЮ. Таке твердження місцевого господарського суду не відповідає тексту постанови Вищого господарського суду України та спростовується фактичними обставинами справи, підтвердженими належними і допустимими доказами.

Буквально Вищий господарський суд України зазначив, що «…господарські суди першої та другої інстанцій, встановивши, що Залізниця надала Підприємству поворотну фінансову допомогу у розмірі 9 700 000,00 грн. не на підставі Договору № Л/НФ-04952/НЮ, а до моменту його підписання, не врахували викладеного вище та передчасно відмовили Залізниці у задоволенні позовних вимог про стягнення вказаної суми грошових коштів (з урахуванням 3% річних та втрат від інфляції), помилково зазначивши, що єдиною підставою позовних вимог Залізниці є Договір № Л/НФ-04952/НЮ.».

А викладеним вище у постанові є висновок Вищого господарського суду про підтвердження матеріалами справи, що Залізниця платіжним дорученням № 1337 від 16.08.2004 р., у графі "Призначення платежу" якого зазначено "Поворотна фінансова допомога згд. дог. № Л/НФ-04952/НЮ від 16.08.2004 р. і листа № 02-1/1316 від 13.08.2004 р." перерахувала Підприємству 9 700 000,00 грн.; що зазначене, виходячи з положень ст. 1046 Цивільного кодексу України свідчить, що між Залізницею та Підприємством було укладено договір позики на суму у розмірі 9 700 000,00 грн.; що про перерахування Підприємству на підставі платіжного доручення № 1337 від 16.08.2004 р. 9 700 000,00 грн. поворотної фінансової допомоги Залізниця зазначала і у позовній заяві, посилаючись на цю обставину як на одну з підстав позовних вимог; що необґрунтованим є твердження господарських судів попередніх інстанцій про те, що підставою позову Залізниці є лише Договір № Л/НФ-04952/НЮ.

Крім того, місцевий господарський суд не вказав, коли саме, за його переконанням, підписано договір про надання поворотної фінансової допомоги №Л/НФ-04952/НЮ.

Позиція місцевого суду про те, що лист №02-1/1316 від 13 серпня 2004 року підписаний іншою особою від імені ОСОБА_2 і печаткою відповідача не скріплений документально не обґрунтована, не підтверджується належними доказами та спростовується самим листом, копія якого долучена до матеріалів справи.

Відмовляючи позивачу у задоволенні вимог в частині інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 1517319,00 грн., місцевий господарський суд посилається на п. 2 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, де вказано, що господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони. Оскільки клопотання про вихід за межі позовних вимог позивачем не було заявлено, то суд їх не приймає.

Теоретично вірною є позиція місцевого господарського суду про відсутність правових підстав при прийнятті рішення виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Однак за наведеного така позиція суду в даному випадку недоречна, оскільки правові підстави заявлених вимог про стягнення інфляційних втрат і 3% річних є іншими стаття 22 ГПК України, стаття 625 Цивільного кодексу України.

Як встановлено ст. 22 ГПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи новим складом суду), позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

У постанові Вищого господарського суду України від 09 лютого 2011 року у справі №4/2369-5/145 встановлено, що у вересні 2005 року позивач звернувся до господарського суду Львівської області з позовною заявою, у якій просив стягнути на його користь з відповідача 970000,00 грн. боргу та 1517319,00 грн. інфляційних збитків і 3% річних (позовні вимоги наведені з урахуванням заяви № НЮ-927 від 27.11.2006 р., т. 1, а.с. 122 124). Тобто Вищий господарський суд України вказав про факт прийняття і розгляду господарським судом Львівської області доповнень до позовної заяви в частині інфляційних втрат та 3% річних.

Крім того, як вже зазначено, у позовній заяві однією з правових підстав позовних вимог позивач назвав статтю 625 Цивільного кодексу України, проте просив суд стягнути з відповідача лише суму основного боргу. Надалі позивач в порядку статті 22 ГПК України доповнив позов вимогою стягнути з відповідача 1173700,00 грн. інфляційних нарахувань за період прострочення з 17 вересня 2005 року до 22 листопада 2006 року та 3% річних в сумі 343619,00 грн., як це передбачено статтею 625 Цивільного кодексу України. При цьому підстава позовних вимог не була змінена.

Виходячи з викладених фактичних обставин справи та приписів закону колегія суддів вважає, що постановляючи оскаржене рішення господарський суд першої інстанції не врахував вказівок, що містяться у постанові Вищого господарського суду України від 09 лютого 2011 року, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи та дійшов невірного висновку про недоведеність і безпідставність позовних вимог. Тому рішення господарського суду Львівської області від 15 червня 2011 слід скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України судові витрати слід покласти на відповідача повністю, оскільки спір виник з його вини.

Керуючись ст.ст. 82-1, 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Державного територіального-галузевого обєднання «Львівська залізниця»та заступника прокурора Львівської області на рішення господарського суду Львівської області від 15 червня 2011 року по справі №5015/2001/11 задовольнити повністю.

Рішення господарського суду Львівської області від 15 червня 2011 року у справі №5015/2001/11 скасувати повністю та прийняти нове рішення.

Позовні вимоги державного територіального-галузевого обєднання «Львівська залізниця»задовольнити повністю.

Стягнути з дочірнього підприємства «Львівський облавтодор»відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»на користь Державного територіального-галузевого обєднання «Львівська залізниця»9700000,00 грн. боргу, 343619,00 грн. 3% річних, 1173700,00 грн. інфляційних нарахувань; 25500,00 грн. державного мита і 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу - сплачені судові витрати за розгляд справи судом першої інстанції та 25500,00 грн. державного мита, сплаченого за подання апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції від 27 серпня 2010 року та від 15 червня 2011 року, 12750,00 грн. державного мита, сплаченого за подання касаційної скарги на рішення суду першої інстанції від 27 серпня 2010 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 30 листопада 2010 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Гриців В.М.

суддя Якімець Г.Г.

суддя Юрченко Я.О.