донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

10.08.2011 р. справа №11/5009/3161/11

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді (доповідача): Будко Н.В.

Суддів: Бойко І.А., Зубченко І.В.

При секретарі: Братченко Т.А.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 по дов.;

від відповідача: ОСОБА_2 по дов.

Розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гармонія»м. Запоріжжя

на рішення господарського суду Запорізької області від 23.06.2011р. (повний текст від 24.06.2011р.) у справі №11/5009/3161/11 (суддя Гончаренко С.А.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 м. Запоріжжя

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гармонія»м. Запоріжжя

про стягнення 21 596,19грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 м. Запоріжжя, звернувся до господарського суду Запорізької області з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Гармонія»м. Запоріжжя, про стягнення основного боргу в сумі 11 306,90грн., пені в сумі 6 282,19грн., інфляційних в розмірі 3 188,55грн. та 3% річних в сумі 818,74грн.

Рішенням від 23.06.2011р. господарський суд Запорізької області позовні вимоги задовольнив частково, обґрунтувавши свій висновок тим, що матеріалами справи підтверджена заборгованість відповідача в сумі 11 306,90грн. та на неї правомірно нараховані 3% річних і інфляційні. Проте, оскільки договором не передбачена відповідальність відповідача за порушення зобовязання з оплати товару у вигляді пені, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Не погодившись з винесеним рішенням, відповідач звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду частково скасувати та прийняти нове рішення, застосувавши позовну давність згідно ч.3 ст. 267 ЦК України.

Заявник в апеляційній скарзі посилається на те, що відповідач був позбавлений можливості подати до суду свої заперечення, оскільки ухвалу про порушення провадження у справі було отримано представником іншої організації та вчасно не надано підприємству відповідача. У звязку з викладеним, скаржник звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що товар поставлявся в рамках договірних відносин ще у 2008р. та наказом по товариству №01 від 20.05.2011р. «Про списання кредиторської заборгованості» заборгованість по накладним 2008 року в сумі 4 263,03грн. списана відповідачем у звязку зі спливом строку позовної давності та віднесена на рахунок 717 дохід від списання кредиторської заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважає викладені в ній доводи необґрунтованими, у звязку з чим просить суд залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі розгляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.01.2008р. між ПП ОСОБА_3 (продавцем) та ТОВ «Гармонія»(покупцем) було підписано договір №11, за умовами якого продавець зобовязався передати у власність покупця визначений цим договором товар, а покупець, в свою чергу, зобовязався прийняти цей товар та своєчасно його оплатити.

Згідно п. 1.2 договору, предметом даного договору є товари медичного призначення.

Пунктом 2.1 договору сторони передбачили, що продавець передає, а покупець приймає та оплачує товар за цим договором окремими партіями.

Кількість товару у кожній партії товару визначається виходячи з усної чи письмової заявки покупця та наявності товару у продавця на момент отримання заявки, і вказується в первинних документах, які підтверджують передачу товару (накладні та/або акти прийому-передачі).

Згідно п. 2.3 договору, передача товару здійснюється на складі продавця або в іншому місці, щодо якого досягнуто домовленості між сторонами, і оформлюється накладною та/або актом прийому-передачі.

З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобовязання за договором виконував належним чином, поставив відповідачу товару на загальну суму 16 889,11грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних №ВН-0000463 від 17.03.2008р. на суму 644,76грн., №ВН-0000361 від 03.03.2008р. на суму 168,00грн., №ВН-0000306 від 25.02.2008р. на суму 1280,71грн., №ВН-0000307 від 25.02.2008р. на суму 483,51грн., №ВН-0000308 від 25.02.2008р. на суму 304,50грн., №ВН-0000311 від 25.02.2008р. на суму 281,20грн., №ВН-0000158 від 11.02.2008р. на суму 978,68грн., №ВН-0001180 від 24.06.2008р. на суму 931,45грн., №ВН-0001188 від 25.06.2008р. на суму 1372,09грн., №ВН-0000889 від 13.05.2008р. на суму 559,33грн., №ВН-0000910 від 15.05.2008р. на суму 221,21грн., №ВН-0000932 від 19.05.2008р. на суму 108,63грн., №ВН-0000941 від 19.05.2008р. на суму 325,89грн., №ВН-0000908 від 14.05.2008р. на суму 423,81грн., №ВН-0000949 від 20.05.2008р. на суму 325,89грн., №ВН-0001052 від 03.06.2008р. на суму 97,72грн., №ВН-0000733 від 21.04.2008р. на суму 1394,80грн., №ВН-0000789 від 24.04.2008р. на суму 1945,34грн., №ВН-0000597 від 02.04.2008р. на суму 2745,54грн., №ВН-0000942 від 19.05.2008р. на суму 1739,81грн. та №ВН-0000676 від 14.04.2008р. на суму 556,24грн.

Пунктом 5.1 договору встановлено, що ціна за кожне найменування за цим договором визначається виходячи з відпускних цін, встановлених продавцем на момент отримання заявки покупця та вважається остаточно узгодженою в розмірі, вказаному у документах, що підтверджують передачу товару (накладні та/або акти прийому-передачі).

Розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються в безготівковому порядку шляхом перерахування покупцем грошових коштів на поточний рахунок продавця (п.5.2 договору).

Згідно п. 5.4 договору, покупець оплачує 100% вартості кожної партії товару на протязі 30 календарних днів з дня його отримання.

Проте, в порушення умов договору, відповідач повної та своєчасної оплати отриманого товару не здійснив, в результаті чого за ним утворилась заборгованість в розмірі 11 306,90грн., яку останній підтвердив наявними в матеріалах справи листом ТОВ «Гармонія»№9 від 01.03.2011р. та актами звірки взаєморозрахунків станом на 23.02.2011р. і 25.05.2011р.

Посилаючись на те, що відповідачем існуюча заборгованість на теперішній час не сплачена, позивач звернувся до господарського суду з вимогами про стягнення 11 306,90грн. заборгованості, 3 188,55грн.інфляційних, 818,74грн. 3% річних та 6 282,00грн. пені.

Оцінивши матеріали та обставини справи, перевіривши наявні в них докази, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Згідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають зокрема з договору або іншого правочину.

Ст.ст. 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні положення містить ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем свого обовязку за договором з повної та своєчасної оплати отриманого товару.

Судова колегія не приймає до уваги посилання відповідача в апеляційній скарзі на сплив строку позовної давності з огляду на наступне.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Відповідно до приписів ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Вищий господарський суд України в інформаційному листі №01-8/211 від 07.04.2008р. зазначив, що такими діями можуть бути будь-які дії боржника, які свідчать, що боржник визнав себе зобовязаною особою по відношенню до кредитора. Зокрема, до дій які свідчать про визнання боргу можуть відноситися: повне або часткове визнання претензії, часткове погашення самим боржником чи за його згодою іншою особою основного боргу і (або) неустойки, сплата процентів по основному боргу; прохання про відстрочку виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.02.2011р. та 25.05.2011р. між сторонами підписано та скріплено печатками акти звірки взаємних розрахунків, якими відповідач підтвердив наявність заборгованості перед позивачем в сумі 11 306,90грн.

Судова колегія вважає за необхідне відмітити, що акт звірки - це документ, за яким бухгалтери підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій, а наявність чи відсутність будь-яких зобов'язань сторін підтверджується первинними документами - договором, розрахунками, тощо. Цей документ не являється первинним, а є внутрішнім бухгалтерським документом, що складається з метою уникнення розбіжностей у здійсненні розрахунків з контрагентами, який є лише відображенням руху коштів в бухгалтерському обліку підприємства.

Проте, у сукупності з іншими доказами, акт звірки взаєморозрахунків є непрямим доказом факту поставки та визнання відповідачем боргу.

Крім того, листом №9 від 01.03.2011р., ТОВ «Гармонія»повідомило позивача, що підтверджує кредиторську заборгованість згідно акту звірки від 23.02.2011р. в сумі 11 306,90грн. та зобовязалось погасити заборгованість до 01.08.2011р. щомісячно шістьма рівними частками.

За таких обставин, судова колегія вважає, що відповідач вчинив дії, які свідчать про визнання ним боргу, а отже не може посилатись на пропуск позивачем строку позовної давності зі зверненням до суду з відповідними позовними вимогами.

До того ж, ч.3 ст. 267 ЦК України закріплено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, що виключає можливість апеляційного господарського суду прийняти вищевказані заперечення відповідача в ході апеляційного перегляду справи.

Враховуючи викладене, оскільки в матеріалах справи відсутні докази повної оплати отриманого відповідачем товару у встановлені договором строки, судова колегія вважає позовні вимоги про стягнення заборгованості в розмірі 11 306,90грн. обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, як вбачається з позовної заяви, позивачем також заявлено до стягнення пеню в сумі 6 282,00грн. за період з 01.01.2009р. по 31.05.2011р. Судова колегія вважає позовні вимоги в цій частині необґрунтованими, з огляду на таке.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. За змістом вказаної статті, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Враховуючи встановлений судовою колегією факт поставки товару за спірною накладною в межах договору поставки, судова колегія вважає необґрунтованими посилання скаржника на відсутність підстав для нарахування відповідачу неустойки у вигляді пені.

У відповідності до ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань»(зі змінами та доповненнями) та п.2 ст. 343 ГК України, розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який вона сплачується.

Крім того, п.6 ст. 232 ГК України передбачає припинення нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

До того ж, п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України встановлено спеціальну позовну давність в один рік для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Враховуючи, що пеня нарахована позивачем за період з 01.01.2009р. по 31.05.2011р. (тобто більше, ніж передбачений п.6 ст. 232 ГК України шестимісячний строк), а також те, що для її нарахування сплив встановлений ст. 258 ЦК України однорічний строк позовної давності, наданий позивачем розрахунок пені судова колегія вважає арифметично невірним, необгрунтованим та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, у звязку з чим відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 6 282,00грн.

Судова колегія погоджується також і з висновком місцевого господарського суду стосовно того, що умовами договору №11 від 28.01.2008р. не передбачено відповідальності покупця за порушення зобовязання оплатити товар у вигляді сплати пені.

Також, згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі викладеного, позивачем були нараховані до стягнення 3 188,55грн. інфляційних та 818,74грн. 3% річних.

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних, судова колегія вважає їх арифметично вірними та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства, у звязку з чим позовні вимоги в цій частині вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Апеляційний господарський суд не приймає до уваги посилання відповідача в апеляційній скарзі на поважність причин неможливості забезпечити явку свого представника у судове засідання та надати відповідні заперечення на заявлений позов, оскільки згідно матеріалів справи відповідач був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, а отримання відповідної ухвали не уповноваженою на то особою не є поважною причиною в розумінні чинного ГПК України для обґрунтування несвоєчасного надання заперечень на позовну заяву. Крім того, до позовної заяви надано докази її направлення відповідачу, а отже останній не міг бути необізнаним про наявність спору та бажання позивача вирішувати його в судовому порядку.

З огляду на наведене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що відповідно до вимог ст. 43 ГПК України, рішення господарського суду Запорізької області від 23.06.2011р. у справі №11/5009/3161/11 ґрунтується на всебічному та обєктивному розгляді обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому рішення господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати зі сплати державного мита за подання апеляційної скарги відповідно до ст.49 ГПК України підлягають віднесенню на відповідача.

Приймаючи до уваги викладене, керуючись ст. 99, ст.101, ст.102, ст.103, ст.105 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Рішення господарського суду Запорізької області від 23.06.2011р. (повний текст від 24.06.2011р.) у справі №11/5009/3161/11 залишити без зміни.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гармонія»м. Запоріжжя на рішення господарського суду Запорізької області від 23.06.2011р. (повний текст від 24.06.2011р.) у справі №11/5009/3161/11залишити без задоволення.

Головуючий суддя (доповідач): Н.В. Будко

Судді: І.А. Бойко

ОСОБА_4

Надруковано примірників 7

1-у справу

2-позивачу

2-відповідачу

1-господарському суду

1-ДАГС