ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
21.11.11 Справа № 5010/1277/2011-20/56
Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії
головуючого-судді Михалюк О.В.
суддів Новосад Д.Ф.
розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Рогатинська нафтобаза»
на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 31.08.2011р.
у справі № 5010/1277/2011-20/56
за позовом приватного підприємства «Авантис», м.Київ
до товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Рогатинська нафтобаза»», м.Рогатин
про стягнення заборгованості в сумі 990 356,85 грн.,
з участю представників :
від скаржника не з»явився
від позивача не з»явився
Сторони належним чином були повідомлені про день та час слухання справи, однак повноважних представників в засідання не скерували, в звязку з чим колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за наявними у справі доказами.
В судове засідання 21.11.2011р. позивач подав суду клопотання від 21.11.2011р., в якому просить розгляд апеляційної скарги відкласти у звязку з відрядженням представника. Оцінюючи подане позивачем клопотання, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з Розясненням Вищого арбітражного суду України від 18.09.97 № 02-5/289 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України», господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може не брати до уваги доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у звязку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - четвертою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не повязаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК). З огляду на викладене, беручи до уваги документальну непідтвердженість клопотання відповідача, зважаючи на положення п.4 ухвали Львівського апеляційного господарського суду від 20.09.2011р., а також зважаючи на те, що відкладення розгляду справи за обставин, визначених у ч. 1 ст. 77 ГПК України, є обовязком лише за умови неможливості вирішення спору в даному судовому засіданні, колегія суддів в задоволенні клопотання відповідача відмовляє.
Клопотання скаржника про зупинення провадження у справі подане до Львівського апеляційного господарського суду 26.10.2011р. судом відхиляється, оскільки провадження у справі № 35/297, яка, на думку скаржника, є пов»язаною з даною справою, порушено 22.09.2011р., тобто після винесення оскаржуваного рішення.
Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 31.08.2011р. у справі № 5010/1277/2011-20/56 (суддя Кобецька С.) задоволено позов приватного підприємства «Авантис», м.Київ та стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Рогатинська нафтобаза»», м.Рогатин 867396,84 грн. основного боргу, 65382,41 грн. пені, 43853,54 грн. інфляційних втрат, 13724,05 грн. - 3% річних, 9903,56 грн. державного мита та 236,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись з даним рішенням відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Рогатинська нафтобаза»подав до Львівського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати згадане рішення, посилаючись, зокрема, на те, що воно є незаконне, винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, оскільки судом першої інстанції не було враховано те, що до правовідносин про стягнення штрафних санкцій застосовується шестимісячний строк позовної давності. Крім того, скаржник вважає, що при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не встановлено повноважень керівників сторін, які підписували договір.

Наводить скаржник і інші доводи, що є на його думку підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Між Приватним підприємством "Авантис" (постачальник/позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Рогатинська нафтобаза»(покупець/відповідач) укладено Договір поставки нафтопродуктів №071022-1П від 22.10.2007р. та Додаткову угоду від 29.12.2009р. до Договору поставки нафтопродуктів №071022-1П від 22.10.2007р.

Згідно п.1.1. Додаткової угоди від 29.12.2009р., постачальник зобов"язується передати у власність покупця, а покупець зобов"язується прийняти та оплатити нафтопродукти, в подальшому товар у відповідності з умовами, визначеними Договором та/або Додатками до нього, які є його невід"ємною частиною.

Асортимент, ціна, кількість та вартість партії товару узгоджуються сторонами в кожному випадку окремо при поставці товару визначається у Додатках та/або видаткових накладних (п.2.1. Додаткової угоди від 29.12.2009р.).

Пунктом 3.4. Договору передбачено, що право власності на товар переходить від постачальника покупцю з моменту передачі товару та підписання уповноваженою особою покупця відповідних документів, які засвідчують прийом - передачу товару (видаткової накладної або товаро-транспортної накладної, або прийому-передачі товару) в пункті поставки.

Товар вважається переданим покупцю, коли уповноважений представник покупця надасть представнику постачальника довіреність на отримання товару та зробить підпис на видатковій накладній постачальника (п.3.8. Договору).

Розділом 4 Договору встановлено, що покупець зобов"язаний оплатити товар шляхом перерахування безготівкових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Термін оплати: протягом одного календарного дня з моменту поставки товару. Моментом поставки товару є перехід права власності на товар до покупця. Датою здійснення оплати вважається дата зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

На виконання умов договірних відносин, позивач/постачальник поставив, а відповідач/покупець прийняв по видаткових накладних (а.с. 14-23) на підставі довіреностей (а.с. 24-28) товар на загальну суму 4 615 990,56грн.

Однак, в порушення розділу 4 Договору, відповідач не розрахувався належним чином за отриманий товар, обумовлений Договором, і як наслідок виникла заборгованість, що складає 867 396,84грн. (розрахунок міститься в матеріалах справи).

Наявність заборгованості, за отриманий товар, обумовлений Договором, визначено самим відповідачем у підписаному сторонами акті звірки взаємних розрахунків за 01.12.10р.-23.05.11р. (а.с.29).

Позивачем доведено перед судом, факт існування у відповідача боргу за отриманий товар в сумі 867 396,84грн.

Станом на 31.08.2011р., в матеріалах справи відсутні відомості, які підтвердили б сплату вище зазначеної заборгованості.

Договір поставки нафтопродуктів №071022-1П від 22.10.2007р., укладений між сторонами в межах чинного законодавства України - є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом та він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

В силу ч.1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобов"язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України).

Як вказує частина 1статті 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов"язаний виконати свій обов"язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов"язання чи звичаїв ділового обороту.

Нормою ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Більше того, як вказує ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов"язковим для виконання сторонами.

Враховуючи той факт, що відповідач неналежно виконав свої зобов"язання, які випливають з Договору та закону, отже, вимога позивача про стягнення з відповідача 867 396,84грн. - боргу за поставлений товар обгрунтовано судом задоволена.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов"язання припиняється належним чином проведеним виконанням.

Однак, якщо зобов"язання не виконано належним чином, то на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов"язки в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України.

В силу ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, позивачем, на підставі ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, правомірно нараховано відповідачу 43 853,54грн.- інфляційних втрат, 13 724,05грн.- 3% річних (розрахунок наявний в матеріалах справи).

З огляду на ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 вище вказаного Закону, вказує на те, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 5.3. Договору передбачено, що у випадку порушення покупцем строків оплати, зазначених в п.4.2. Договору покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від загальної вартості товару за кожен день прострочення.

Таким чином, враховуючи п.5.3. Договору та зазначені вище норми права, суд підставно прийшов до висновку, що правомірною є вимога позивача про стягнення з відповідача 65 382,41грн.- пені (розрахунок міститься в матеріалах справи).

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

На підставі наведеного та відповідно до вимог ст.ст.91,101-105 ГПК України,-

Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 31.08.2011р. у справі № 5010/1277/2011-20/56 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати покласти на скаржника.

Головуючий суддя Михалюк О.В.

суддя Новосад Д.Ф.

суддя Мельник Г.І.