ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
14.11.11 Справа № 5015/2740/11
Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії
головуючого-судді Михалюк О.В.
суддів Новосад Д.Ф.
розглянув апеляційну скаргу ТзОВ «Торгова мережа «Барвінок»
на рішення господарського суду Львівської області від 20.07.2011р.
у справі № 5015/2740/11
за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Червоноград
до товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова мережа «Барвінок», м.Львів
про стягнення заборгованості в сумі 18 280,56 грн.,
з участю представників :
від скаржника ОСОБА_3 представник; ОСОБА_4 - представник
від позивача ОСОБА_2; ОСОБА_5 - представник
В ході судового засідання сторонам права і обовязки, передбачені ст.22 ГПК України розяснені, заперечень щодо складу суду не поступало.
Рішенням господарського суду Львівської області від 20.07.2011р. у справі № 5015/2740/11 (суддя Фартушок Т.Б.) частково задоволено позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Червоноград та стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова мережа «Барвінок», м.Львів на користь позивача 16547,50 грн. основного боргу, 195,24 грн. 3% річних, 1008,79 грн. пені та судові витрати, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «Барвінок»подав до Львівського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати згадане рішення, посилаючись, зокрема, на те, що воно є незаконне, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, оскільки при дослідженні питання моменту оплати за поставлений товар суд першої інстанції не дослідив положень договору, укладеного між сторонами, та дійшов помилкового висновку стосовно моменту оплати. На думку скаржника, згідно умов договору відповідач зобов»язаний був платити лише за реалізований товар, тобто, за той товар, що був переданий відповідачем кінцевому споживачеві у власність.

Наводить скаржник і інші доводи, що є на його думку підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

16.12.2010р. між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю «Торгова мережа «Барвінок»укладено договір № ТП-323 відповідно до п.1.1 якого постачальник зобов»язується передавати у власність покупця визначений цим договором товар, а покупець зобов»язується приймати товар та оплачувати його.

Відповідно до п.п.1.2, 1,3 договору предметом поставки за цим договором є товар: сувенірна продукція; покупець складає замовлення постачальнику на підставі специфікації (додаток № 1 до договору).

Згідно п.1.4 договору право власності на товар переходить до покупця з моменту передавання товару та підписання сторонами товаросупровідних документів.

Відповідно до п.3.1 договору постачальник зобов»язується поставляти (передавати у власність покупця) товари за цінами, зазначеними у специфікації, затвердженій сторонами; ціна товару включає вартість упаковки.

Згідно п.3.3 договору розрахунки за реалізований товар здійснюються в безготівковому порядку один раз в 45 днів (з правом повернення та обміну) з моменту отримання покупцем товару від постачальника за умови своєчасного надання постачальником всіх передбачених цим договором та чинним законодавством України належно оформлених документів на поставлений товар.

Як з»ясовано судом першої інстанції, відповідно до накладної № 1 від 24.12.2010р. позивачем поставлено відповідачу згідно умов договору товар на загальну суму 18362,50 грн., згідно накладної № 2 від 21.01.2011р. на суму 13615,00 грн., накладної № 3 від 31.01.2011р. на суму 19697,50 грн. Всього, згідно вищенаведених накладних, за період дії договору позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 51675,00 грн.

Відповідачем здійснено часткові оплати за отриманий товар згідно договору. Так, відповідно до виписок з банківського рахунку позивача 18.02.2011р. відповідачем оплачено 23300,00 грн., 07.04.2011р. 10900,00 грн. та за час розгляду справи 16.06.2011р 927,50 грн. Всього відповідачем оплачено позивачу згідно договору 35 127,50 грн.

Факти здійснення позивачем поставки товару та оплати відповідачем за отриманий товар підтверджуються, в тому числі, визнанням таких сторонами та даними проведених між сторонами звірок, які оформлені відповідними актами та додані до матеріалів справи.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

У відповідності із ст.193 ГК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За умовами ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За договором поставки одна сторона-постачальник зобов»язується передати (поставити) в обумовлені строки другій стороні-покупцеві товар, а покупець зобов»язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до п.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлі-продаж, якщо інше не встановлене договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з п.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов»язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З вищенаведеного, випливає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 16 547,50 грн. є обгрунтованими.

Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. При цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондуються із приписами, встановленими Господарським кодексом України.

Так у відповідності із ст.230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п.6 ст.231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, які визначаються обліковою ставкою НБУ за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Відповідно до п.6.1 договору за несвоєчасну оплату за поставлений товар покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня за кожний протермінований день від несвоєчасно сплаченої, несплаченої чи сплаченої не в повному обсязі суми.

Відтак з відповідача, згідно розрахунку, проденого судом першої інстанції, правомірно стягнуто пеню в розмірі 1008,79 грн.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, з відповідача на користь позивача правомірно підлягає до стягнення 195,24 грн. 3% річних, згідно розрахунку, проведеного судом першої інстанції.

Щодо доводів скаржника про те, що розрахунки за отриманий згідно договору товар повинні проводитись після його реалізації відповідачем, слід зазначити наступне:

Відповідно до п.3.3 договору розрахунки за реалізований товар здійснюються в безготівковому порядку один раз в 45 днів (з право повернення та обміну) з моменту отримання покупцем товару від постачальника.

За умовами договору позивачем передано товар у власність на умовах оплати відповідачу і положення укладеного між сторонами договору не містять вказівок про передання позивачем відповідачу товару на реалізацію.

Крім того, в договорі відсутні положення чи вказівки і про обов»язкову реалізацію відповідачем отриманого від позивача товару чи строки такої реалізації.

Відтак, п.3.3 договору містить норми щодо проведення оплати відповідачем за реалізований товар незалежно від його подальшої реалізації відповідачем.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

На підставі наведеного та відповідно до вимог ст.ст.91,101-105 ГПК України,-

Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні апеляційної скарги відмовити.

2. Рішення господарського суду Львівської області від 20.07.2011 року у справі № 5015/2740/11 залишити без змін.

3. Судові витрати покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

5. Матеріали справи повернути господарському суду Львівської області.

Головуючий суддя Михалюк О.В.

суддя Новосад Д.Ф.

суддя Мельник Г.І.