ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2011 р. Справа № 5015/3061/11

за позовом ВАТ Львівський нафто маслозавод

до відповідача 1 Львівська міська рада

відповідача 2 Шевченківська районна адміністрація

про визнання права власності

суддя Фартушок Т.Б.

секретар Сорочик В.Ю.

Представники:

від Позивача - не зявився;

від Відповідача 1 - ОСОБА_1, начальник відділу, довіреність в матеріалах справи;

від Відповідача 2 не зявився

Суть спору:

Рішенням господарського суду Львівської області від 25.11.2010 року у справі № 10/102 (суддя Довга О.І.) позов відкритого акціонерного товариства "Львівський дослідний нафтомаслозавод" (далі Позивач, Завод) до Львівської міської ради (далі Відповідач 1, Міськрада) та Шевченківської районної державної адміністрації Львівської міської ради (далі Відповідач 2, Райадміністрація) про визнання права власності задоволено: визнано за Заводом право власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають на балансі Відповідача та знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Б. Хмельницького, 207, а саме: будівля № 1 ангарного типу, будівля № 2 ангарного типу та павільйон. Судові витрати покладені на Відповідача 1.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22.02.2011 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 25.11.2010 року - без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 11.05.2011р. постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.02.2011 р. та рішення господарського суду Львівської області від 25.11.2010 р. у справі № 10/102 скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду Львівської області в іншому складі суду.

На новому розгляді справа отримала №5015/3061/11 та передана до розгляду судді Фартушку Т.Б.

Ухвалою Господарського суду Львівської області по даній справі від 08.06.2011р. призначено справу на новий розгляд в судовому засіданні на 11год. 00хв. 01.07.2011р.

Крім того, на виконання постанови Вищого господарського суду України від 11.05.2011р. ухвалою Господарського суду Львівської області по даній справі від 08.06.2011р. зобовязано Сторін:

- надати письмове обгрунтування та, за наявності таких, докази того, що спірні обєкти побудовані чи не побудовані відповідно до встановленого законодавством порядку здачі в експлуатацію;

- надати письмове обгрунтування та докази обставин надання відповідно до законодавства дозволу на спорудження обєкту містобудування, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, надання дозволу на проведення будівельних робіт, підстави відсутності відповідного дозволу чи його ненадання як і підстав неприйняття обєкта в експлуатацію у встановлено порядку;

- надати письмове обгрунтування та докази наявності чи відсутності у Позивача дозволу органу місцевого самоврядування на збереження обєкту самочинного будівництва та чи було новостворене Позивачем майно введено в експлуатацію у встановленому законом порядку;

- надати докази права володіння (користування) земельною ділянкою, на якій здійснено самочинне будівництво та цільового призначення цієї земельної ділянки.

Розгляд справи відкладався з причин та підстав, зазначених в ухвалі Господарського суду Львівської області по даній справі від 01.07.2011р.

Представнику Відповідача по явці оголошено права та обовязки, визначені ст.ст.20, 22, 28, 38 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, в ухвалах господарського суду Львівської області по даній справі, які скеровані чи оголошені Сторонам (підтвердженням чого дані реєстрів вихідної коресподенції господарського суду Львівської області, наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень та письмові заяви про оголошення ухвал), зхазначалось, що права та обовязки сторін визначені ст.ст.20, 22, 28, 38 господарського процесуального кодексу України.

Заяв про відвід судді не надійшло.

Представник Позивача в жодне з судових засідань не зявився, явка визнавалась обовязковою, про причини неявки суду не повідомив; був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судових засідань; вимог ухвал суду по даній справі від 08.06.2011р. та від 01.07.2011р. не виконав, про причини невиконання суду не повідомив.

Представник Відповідача 1 в судове засідання зявився, протии позову заперечив повністю.

Представник Відповідача 2 в жодне з судових засідань не зявився, явка визнавалась обовязковою, про причини неявки суду не повідомив; був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судових засідань; вимог ухвал суду по даній справі від 08.06.2011р. та від 01.07.2011р. не виконав, про причини невиконання суду не повідомив.

Також, суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу, в ухвалі господарського суду Львівської області про порушення провадження у справі (на необхідність виконання вимог якої зазначалось в ухвалах про відкладення розгляду справи), окрім подання відзиву на позовну заяву, сторін зобовязувалось надати всі докази в обгрунтування правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.38 (витребування доказів) Господарського процесуального кодексу України (якою, в тому числі, передбачені права сторін, про що зазначалось в кожній з ухвал господарського суду по даній справі), сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів; у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази. Зі змісту наведеної статті вбачається, що протягом розгляду справи суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, і вправі витребовувати такі виключно за клопотання сторони або прокурора. Жодних клопотань про витребування доказів не заявлялося.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам процесу щодо обгрунтування їх правової позиції по суті спору та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

В судовому засіданні суд оглянув оригінали документів, долучених до матеріалів справи.

Відповідно до ст.34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу в порядку ст.75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Постановою господарського суду Львівської області від 27.03.2009 року у справі № 8/8 ВАТ Львівський дослідний нафтомаслозавод(Позивач) визнано банкрутом та розпочато процедуру ліквідації підприємства.

Відповідно до ч.14 п.1 ст. 25 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом на ліквідатора покладено обовязок здійснювати, зокрема, повноваження по реалізації майна.

Як встановлено в судовому засіданні в ході здійснення покладених на ліквідатора функцій по формуванню ліквідаційної маси, реалізації майна банкрута, та погашення вимог кредиторів в процедурі банкрутства ВАТ ЛДНМЗ, виявлено, що підприємство є балансоутримувачем нерухомого майна, що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Б. Хмельницького, 207, а саме: - будівля № 1 ангарного типу; - будівля № 2 ангарного типу; - павільйон.

Вказані обєкти нерухомого майна побудовані відкритим акціонерним товариством ЛДНМЗ, складають інфраструктуру цілісного майнового комплексу підприємства і відображені на балансі ВАТ ЛДНМЗ.

Однак, в процедурі банкрутства ВАТ ЛДНМЗ, та вчинення арбітражним керуючим повноважень, передбачених Законом України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом не виявлено сертифікатів відповідності вищезгаданих приміщень державним будівельним нормам, стандартам та правилам. Також згідно наявних даних не збереглися рішення про надання дозволу на будівництво, акти державних комісій про прийняття об'єктів у експлуатацію та рішення про затвердження таких актів тощо.

До матеріалів справи Позивачем долучено технічні паспорти на вказані обєкти нерухомості, виготовлені Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінкиза зверненням ВАТ ЛДНМЗ, однак із застереженням - документів на будівництво не подано.

Окрім наведеного, Позивачем долучено Технічні звіти обстеження будівельних конструкцій будівлі , оцінка технічного їх стану, та відновлення технічної документації архітектурно будівельної частини проекту будівлі № 1 ангарного типу, будівлі № 2 ангарного типу, будівлі павільйону ВАТ Львівський дослідний нафтомаслозавод.

Позивачем доведено, що спірні об'єкти нерухомого майна перебувають на земельній ділянці площею 12,0628 га по вул. Б. Хмельницького, 207 у м. Львові, наданій Позивачу на праві постійного користування для виробничих потреб відповідно до державного акту серії І-ЛВ №001527 від 08.09.1998р.

Отже, в ході ліквідаційної процедури Заводу ліквідатором було виявлено три об'єкти нерухомого майна на земельній ділянці, що оформлена за Позивачем у постійне користування, однак, враховуючи, що документи на виявлені будівлі відсутні та виходячи з положень ст. 376 Цивільного кодексу України у Позивача виникла необхідність в здійсненні державної реєстрації виявленого нерухомого майна.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Пунктом 1 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із способів захисту цивільного права є визнання права, в тому числі права власності.

Статтею 5 Закону України Про основи містобудуванняпередбачено основні вимоги до містобудівної діяльності. Зокрема, при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об'єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил, регіональних і місцевих правил забудови; розміщення і будівництво об'єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об'єктів; урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій, тощо.

Згідно ст. 14 цього Закону, до компетенції виконавчих органів місцевих ради належить зокрема, забезпечення в установленому законом порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації під час планування та забудови відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації та проектів окремих об'єктів, а також може заподіяти шкоду навколишньому природному середовищу; здійснення контролю за забезпеченням надійності та безпечності експлуатації будинків і споруд незалежно від форми власності в районах, що зазнають впливу небезпечних природних і техногенних явищ та процесів.

Згідно ст. 23 Закону України Про планування та забудову територій, забудова територій полягає в розміщенні та здійсненні будівництва нових об'єктів, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, впорядкування існуючих об'єктів містобудування, розширення та технічного переоснащення підприємств (далі - будівництво). Суб'єкти містобудування зобов'язані додержуватися містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки при проектуванні і здійсненні будівництва об'єкта містобудування. Місцеві органи виконавчої влади або виконавчі органи місцевого самоврядування вживають заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог статті 25 цього Закону. Будівництво об'єктів містобудування здійснюється згідно з вимогами законодавства та відповідно до затвердженої проектної документації.

Відповідно до ст.24 цього Закону, право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та відповідно до містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки, встановлених згідно з вимогами цього Закону. Орган місцевого самоврядування визначає відповідність намірів забудови земельної ділянки місцевим правилам забудови населеного пункту, містобудівній документації.

Нормами ст. 29 Закону України "Про планування і забудову територій" передбачено, що здійснення будівельних робіт на об'єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і передбачає відповідальність згідно із законодавством.

Нормами ст. 31 Закону України "Про місцеве самоврядування" встановлені повноваження виконавчих органів місцевих рад в галузі будівництва, до яких віднесено: надання відповідно до законодавства дозволу на спорудження обєктів містобудування незалежно від форм власності, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, здійснення державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій, зупинення будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих обєктів, здійснення контролю за забезпеченням надійності та безпечності будинків і споруд незалежно від форм власності, видача забудовникам архітектурно-планувальних завдань та технічних умов на проектування, будівництво, реконструкцію будинків і споруд, благоустрій територій та надання дозволу на проведення цих робіт.

Вимоги абз. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 331 ЦК України, відповідно до яких право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту його прийняття до експлуатації, якщо прийняття цього майна до експлуатації передбачено договором або законом. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Необхідність прийняття закінчених будівництвом об'єктів в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, передбачена, зокрема, нормами ч. 3 ст. 18 Закону України "Про основи містобудування".

Згідно п.п. 1, 4 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2008 № 923, норми якої були чинні на момент прийняття оскаржуваних судових рішень) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснюється на підставі сертифіката відповідності, що видається Держархбудінспекцією та її територіальними органами (далі - інспекція) за формою згідно з додатком 1. Сертифікат відповідності - документ, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам. Для одержання сертифіката відповідності замовник або уповноважена ним особа подає відповідну письмову заяву, до якої, поряд з іншим, додається акт готовності об'єкта до експлуатації, підписаний генпроектувальною та генпідрядною організаціями, субпідрядними організаціями, що здійснювали будівництво, замовником, страховою компанією (у разі, коли об'єкт застрахований) за формою згідно з додатком 3. Прийняття в експлуатацію приватних житлових будинків садибного типу, дачних і садових будинків, господарських споруд, прибудов, будівництво яких здійснено без залучення підрядних організацій, проводиться за результатами технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж таких об'єктів. Акт готовності об'єкта до експлуатації підлягає за письмовим зверненням замовника погодженню протягом 10 робочих днів виконавчим комітетом сільської, селищної або міської ради, або місцевою державною адміністрацією та органами, до повноважень яких згідно із законом належить участь у прийнятті закінчених будівництвом об'єктів в експлуатацію.

І в силу приписів п. 6 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" (із змінами та доповненнями) згадані сертифікат відповідності та акт готовності об'єкта до експлуатації відносяться до інших документів, які підтверджують виникнення прав на нерухоме майно і є підставою для реєстрації права власності.

В матеріалах справи відсутні, Позивачем не наведені доводи та не подані докази виконання зазначених вимог законодавства.

Позивачем і не надано суду доказів, що побудовані спірні об'єкти відповідно встановленого законодавством порядку здачі в експлуатацію (ст. 331 ЦК України).

Крім того суд зазначає, що в усіх технічних паспортах на приміщення складів на вул.Б.Хмельницького, 207 міститься застереження Бюро технічної інвентаризації, яке позначене приміткою на поверховому плані технічного паспорта, у якому зазначено, що документів на будівництво даного обєкта не подано.

Крім того суд зазначає, що відповідно до вимог ч.5 ст.376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки право власності на самочинне будівництво може бути визнано в судовому порядку лише в тому випадку, якщо особа, яка здійснила таке будівництво, отримає в установленому порядку земельну ділянку розташовану під збудованим нерухомим обєктом такого цільового призначення, яке передбачає можливість будівництва на ній відповідного обєкту.

Згідно державного акта на право постійного користування земельною ділянкою на вул. Б. Хмельницького, 207, дана земельна ділянка надана позивачу для виробничих потреб, а не для будівництва.

Позивачем не наведено доводів та не надано доказів того, що надана у постійне користування земельна ділянка, на якій розташовані спірні об'єкти, цільовому призначенню, яке передбачає можливість будівництва на ній відповідного обєкту.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку про відсутність правових підстав до задоволення позову за недоведеністю позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.4.-7 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

26.07.2011року у відповідності до вимог ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення, про що зазначено в протоколі судового засідання. Повний текст рішення виготовлений та підписаний 29.07.2011року.

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі слід залишити за Позивачем.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України, ст.ст. 4, 4-5, 4-7, 33, 34, 38, 43, 49, 62, 82-87, 115-116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному та касаційному порядку.

Суддя Фартушок Т.Б.