донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

17.08.2011 р. справа №24/5009/1157/11

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:ОСОБА_1
суддівОСОБА_2, ОСОБА_3

за участю представників сторін:
від позивача:ОСОБА_4, паспорт серія АЕ 506168 виданий Ленінським РВ УМВС України в Дніпропетровській області
від відповідача:не зявився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 підприємства «Фабрика делікатесних сирів», м. Запоріжжя
на рішення господарського суду Запорізької області
від20.05.2011р. (повний текст підписано 27.05.2011р.)
у справі№24/5009/1157/11 (суддя Азізбекян Т.А.)
за позовомФізичної особи - підприємця ОСОБА_4, м. Дніпропетровськ
доОСОБА_5 підприємства «Фабрика делікатесних сирів», м. Запоріжжя
простягнення 20286,41грн., з яких: 11232грн. - основного боргу, 49,49грн. вартості автобусних квитків, 6278,68грн. пені, 726,24грн. штрафних санкцій та 2000грн. - моральної шкоди
В С Т А Н О В И В:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4, м. Дніпропетровськ, позивач, звернувся до господарського суду Запорізької області з позовом до відповідача ОСОБА_5 підприємства «Фабрика делікатесних сирів», м. Запоріжжя про стягнення 20286,41грн., з яких: 11232грн. - основного боргу, 49,49грн. вартості автобусних квитків, 6278,68грн. пені, 726,24грн. штрафних санкцій та 2000грн. - моральної шкоди.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 20.05.2011р. (повний текст підписано 27.05.2011р.) у справі №24/5009/1157/11 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь відповідача 11232грн. основного боргу, в решті позову відмовлено, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що на виконання укладених між сторонами договорів-заявок №108 від 30.07.2009р. №114 від 08.08.2009р., №117 від 11.08.2009р., №120 від 15.08.2009р. позивачем надано автотранспортні послуги на загальну суму 12532грн., про що свідчать акти здачі-приймання виконаних робіт та рахунку на оплату, копії яких наявні в матеріалах справи; у звязку із невиконанням відповідачем своїх зобовязань з оплати отриманих послуг, за ним утворилась заборгованість у сумі 11232грн.; за висновком суду вказані договори-заявки за своїм змістом та правовою природою є договорами транспортного експедирування до яких застосовуються загальні правила про позовну давність, тому позивачем не пропущений трирічний строк позовної давності; в позовних вимогах про стягнення пені судом відмовлено, оскільки розмір неустойки не був погоджений сторонами у договорах-заявках; в позовних вимогах про стягнення моральної шкоди судом відмовлено, оскільки позивач не довів факту заподіяння йому моральної шкоди винною особою, не надав суду доказів порушення його законних немайнових прав відповідачем; в позовних вимогах про стягнення вартості автобусних квитків відмовлено, оскільки стягнення даних витрат з відповідача є необґрунтованим.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ПП «Фабрика делікатесних сирів»подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 20.05.2011р. у справі №24/5009/1157/11 та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення 20286,41грн.

В обґрунтування своїх вимог посилається на неправильне застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права. Так, скаржник зазначив, що ст.925 Цивільного кодексу України передбачає, що до вимог, які випливають із договорів перевезення вантажу, застосовується позовна давність в один рік. Оскільки, право на захист позивач набув ще в серпні 2009 року, то на момент подання позовної заяви 03.03.2011р. строк позовної давності за грошовим зобовязанням за договорами-заявками на перевезення вантажу автомобільним транспортом сплив. За приписами ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Втім, господарським судом Запорізької області при прийнятті рішення не були взяті до уваги вимоги відповідача про обовязкове застосування строку позовної давності.

Ухвалами Донецького апеляційного господарського суду від 11.07.2011р. відновлено строк на подання апеляційної скарги та порушене апеляційне провадження у справі №24/5009/1157/11.

29 липня 2011 року на адресу Донецького апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_4, який залишений апеляційним судом без розгляду, оскільки підписаний ОСОБА_6 Так, останній не є уповноваженим представником позивача, оскільки довіреність на його імя б/н від 05.01.2010р. (арк. справи 47) не відповідає положенням ч.5 ст.28 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 03.08.2011р. судовий розгляд відкладався.

У судовому засіданні 17.08.2011р. позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи.

Враховуючи ті обставини, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана обовязковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу без участі представника скаржника за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до ст.101 ГПК України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, заслухавши позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила.

Між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 (виконавець) та ОСОБА_5 підприємством «Фабрика делікатесних сирів»(замовник, вантажовідправник, вантажоодержувач) були укладені договори-заявки на перевозку вантажів автомобільним транспортом №108 від 30.07.2009р. №114 від 08.08.2009р., №117 від 11.08.2009р., №120 від 15.08.2009р.

У вказаних договорах-заявках сторони, зокрема, визначили вантажовідправника ПП «ФДС»(пункт 2); адресу навантаження м. Запоріжжя, вул. Димитрова, 50 (пункт 3); найменування вантажу сир плавлений (пункт 5).

Оплата здійснюється після доставки товару вантажопід`ємністю, підтвердженою накладною, СМR або іншими документами, засвідченими штампами або печатками та підписом вантажоодержувачу протягом 5 днів з моменту отримання повного пакету документів, оформлених згідно вимог діючого законодавства України, а саме: копії свідоцтва про державну реєстрацію, копії свідоцтва платника єдиного податку або ПДВ, копії ліцензії, 2 актів виконаних робіт, рахунку на оплату автотранспортних послуг, товарно-транспортної накладної, підписаного договору-заявки з печаткою (пункт 11 договорів).

Остаточна сума до сплати визначається шляхом коригування суми визначеної в рахунку/акті на суми нарахованих штрафів та матеріальної шкоди згідно п.14, п.15 протягом 3-х днів з дати отримання документів. У разі, якщо виконавець у вказані строки не підтвердить суму коригування, замовник залишає за собою право розрахувати суму до сплати з урахуванням нарахованих штрафів та матеріальної шкоди самостійно та надати документи даного розрахунку за вимогою (пункт 12 договорів).

У пункті 13 договорів визначено, що виконавець приймає на себе повну відповідальність за збереження в дорозі вантажу, що перевозиться, з моменту його прийняття для перевезення до моменту видачі вантажоодержувачу (замовнику).

Відповідно до пункту 16 договорів, факсокопія договору має юридичну силу оригінального договору.

З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що сторонами у договорах-заявках не визначено строк дії цих договорів.

На виконання умов вказаних договорів позивач надав відповідачу транспортні послуги з перевезення вантажів власним автотранспортом.

Факт надання позивачем автопослуг на загальну 12532грн., відповідачем не заперечується і підтверджений актами здачі-прийомки виконаних робіт №199 від 30.07.2009р. у сумі 1755грн., №210 від 14.08.2011р. у сумі 1395грн., №214 від 14.08.2009р. у сумі 6422грн., №218 від 18.08.2009р. у сумі 2960грн.

Оплата наданих послуг відповідачем у строк встановлений пунктом 11 договору до цього часу не здійснена і цей факт не оспорюється ним. Згідно платіжного доручення №798 від 12.11.2009р. відповідачем лише частково сплачено надані автопослуги у сумі 1300грн.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобовязань, крім випадків, передбачених законом. За приписами ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно д ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оплата послуг з перевезення вантажів, наданих позивачем відповідачеві, у сумі 12532грн. згідно матеріалів справи повинна бути здійснена не пізніше 24.08.2009р., однак до цього часу послуги залишаються неоплаченими у сумі 11232грн.

На час звернення позивача з позовом до суду (11.03.2011р.) минуло 2,7 роки.

Згідно з ч.1 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною.

До вимог перевізника до вантажовідправників та вантажоодержувачів, що випливають з перевезення вантажу, ч.5 ст.315 ГК України встановлений 6-ти місячний строк позовної давності.

Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною спору, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ст.267 ЦК України).

Відповідач з огляду на приписи ст.ст.267, 925 ЦК України звернувся до господарського суду із письмовою заявою про застосування позовної давності (арк. справи 31).

Частину 3 ст.925 ЦК України, якою визначено, що до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік.

Втім, до спірних правовідносин положення ч.3 ст.925 ЦК України не застосовуються, оскільки Господарський кодекс є спеціальним нормативним актом по відношенню до Цивільного кодексу, а Цивільний кодекс загальним по відношенню до Господарського кодексу, а за умови розбіжності між загальними i спеціальними правовими нормами перевага надається спеціальним. Частиною 2 ст.9 ЦК України передбачено, що законом, яким є Господарський кодекс, можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Відповідно до ч.1 ст.909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з ч.1 ст.306 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Тому з огляду на матеріали справи та приписи чинного законодавства, судова колегія дійшла висновку про те, що укладені між сторонами договори-заявки за своїм змістом і правовою природою є договорами перевезення вантажу.

Тобто, у даному випадку позивачем надані транспортні послуги з перевезення вантажу, за домовленістю з відповідачем, який виступає в якості вантажовідправника та вантажоодержувача, а не експедитора як помилково визначено судом першої інстанції.

Отже, господарський суд дійшов необґрунтованого висновку про те, що позивачем не пропущений строк позовної давності.

При цьому, судова колегія відхиляє посилання позивача на те, що він був позбавлений права звернутися до суду з вимогами про стягнення вказаної заборгованості в межах строків позовної давності, оскільки здійснюючі вантажні перевезення, постійно знаходиться у дорозі. Вказані доводи не є поважною причиною пропуску строку позовної давності, оскільки зазначені обставини не виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об'єктивно не унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності.

За таких обставин строк позовної давності був пропущений позивачем. Доказів наявності поважних причин пропущення строку позовної давності позивачем суду не надано.

Враховуючи викладене, виходячи з того, що позивачем пропущено встановлений строк позовної давності, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 11232грн. підлягають залишенню без задоволення.

Крім того, з посиланням на положення ст.ст.230-232 ГК України, позивач просить стягнути з відповідача 6278,68грн. пені за несвоєчасне виконання грошових зобовязань відповідачем.

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Оскільки, ГК України не містить визначень неустойки, штрафу та пені, які сплачуються у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання, слід виходити із визначень, наведених у Цивільному кодексі України.

Згідно ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязань.

За приписами п.2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Крім того, відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Таким чином, неустойка за своєю правовою природою є забезпеченням виконання зобовязань та, одночасно, штрафною санкцією.

Згідно ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, в тому числі і неустойка, вчинюється у письмовій формі, недодержання якої тягне за собою нікчемність зазначеного правочину.

Відповідно до п.4 ст.231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

З урахуванням зазначеного, штрафні санкції (неустойка, пеня, штраф) можуть стягуватися тільки у випадку встановлення їх розміру в договорі чи в законі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, умовами договорів-заявок не передбачено сплату пені за прострочення замовником сплати наданих послуг.

З урахуванням зазначеного, пеня може стягуватися тільки у випадку встановлення її розміру та порядку стягнення в договорі чи в законі. В досліджуваних договорах не встановлено відповідальність відповідача за порушення зобовязань.

На підставі чого позовні вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 6278,68грн. обґрунтовано залишені судом першої інстанції без задоволення.

Разом з тим, позивач з посиланням на положення ст.1167 ЦК України, просить стягнути з відповідача 2000грн. моральної шкоди.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Право на компенсацію моральної шкоди передбачається ст.23 ЦК України, яка надає приблизний перелік проявів моральної шкоди.

Частиною 2 статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до положень ст.1167 ЦК України, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. (п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Позивач не довів факту заподіяння йому моральної шкоди винною стороною, не надав суду доказів порушення його законних немайнових прав відповідачем.

За таких обставин позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 2000грн. обґрунтовано залишені судом першої інстанції без задоволення.

Також місцевий господарський суд правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 49,49грн. вартості автобусних квитків, оскільки стягнення даних витрат з відповідача необґрунтовано позивачем. Так, позивач не визначив правові підстави заявлених вимог, що позбавило суд можливості дослідити до якої цивільно-правової відповідальності позивач просить притягнути відповідача з метою стягнення вартості автобусних квитків.

З урахуванням зазначеного, судова колегія вважає, що рішення господарського суду Запорізької області від 20.05.2011р. (повний текст підписано 27.05.2011р.) у справі №24/5009/1157/11 частково не відповідає фактичним обставинам справи, чинному законодавству, а саме, в частині задоволення позовних вимог про стягнення основного боргу у сумі 11232грн., в цій частині рішення господарського суду слід скасувати, у задоволенні позовних вимог слід відмовити, в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст.49 ГПК України витрати по сплаті державного мита за подання апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 підприємства «Фабрика делікатесних сирів», м. Запоріжжя на рішення господарського суду Запорізької області від 20.05.2011р. (повний текст підписано 27.05.2011р.) у справі №24/5009/1157/11 - задовольнити.

Рішення господарського суду Запорізької області від 20.05.2011р. (повний текст підписано 27.05.2011р.) у справі №24/5009/1157/11 скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення основного боргу у сумі 11232грн.

Відмовити в задоволенні позовних вимог Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, м. Дніпропетровськ до ОСОБА_5 підприємства «Фабрика делікатесних сирів», м. Запоріжжя про стягнення 11232грн. - основного боргу.

В іншій частині рішення господарського суду Запорізької області від 20.05.2011р. (повний текст підписано 27.05.2011р.) у справі №24/5009/1157/11 залишити без змін.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (49015, м. Дніпропетровськ, вул. Вахрушева, 18/2; ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_5 підприємства «Фабрика делікатесних сирів»(69600, м. Запоріжжя, вул. Димитрова, 50; ідентифікаційний код 32875438) витрати по сплаті державного мита за подачу апеляційної скарги у сумі 56,16грн.

Доручити господарському суду Запорізької області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий І.В. Зубченко

Судді: Н.В. Акулова

ОСОБА_3

Надруковано 5 примірників: 1 позивачу; 1 відповідачу; 1 до справи; 1 ДАГС; 1 ГС