донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

20.07.2011 р. справа №29/73/2011

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді (доповідача): Будко Н.В.

Суддів: Акулової Н.В., Гези Т.Д.

При секретарі: Братченко Т.А.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 по дов.;

від відповідача: не зявився.

Розглянув у судовому засіданні апеляційні скарги Дочірньої компанії «Газ України»Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»м. Київ та Комунального спеціалізованого теплозабезпечуючого підприємства «Рубіжнетеплокомуненерго»Рубіжанської міської ради м. Рубіжне Луганської області

на рішення господарського суду Луганської області від 06.06.2011р. (повний текст від 10.06.2011р.) у справі №29/73/2011 (суддя Р.Є. Якушенко)

за позовом Дочірньої компанії «Газ України»Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»м. Київ

до Комунального спеціалізованого теплозабезпечуючого підприємства «Рубіжнетеплокомуненерго»Рубіжанської міської ради м. Рубіжне Луганської області

про стягнення 12 671 664,41грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Дочірня компанія «Газ України»Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»м. Київ, звернувся до господарського суду Луганської області з позовом до відповідача, Комунального спеціалізованого теплозабезпечуючого підприємства «Рубіжнетеплокомуненерго»Рубіжанської міської ради м. Рубіжне Луганської області, про стягнення боргу в сумі 10 486 893,63грн., пені в сумі 804 806,16грн., інфляційних в сумі 1 002 196,51грн. та 3% річних в сумі 377 768,11грн.

Рішенням від 06.06.2011р. господарський суд Луганської області позовні вимоги задовольнив частково, стягнув з відповідача, Комунального спеціалізованого теплозабезпечуючого підприємства «Рубіжнетеплокомуненерго»Рубіжанської міської ради, на користь позивача, ДК «Газ України»Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», борг в сумі 10 486 893,63грн., пеню в розмірі 804 806,16грн., інфляційні нарахування в сумі 736 258,31грн. та 3% річних в сумі 313 271,07грн. В решті позову відмовив.

Свій висновок щодо часткового задоволення позовних вимог суд першої інстанції обґрунтував посилаючись на те, що позивачем доведено належними доказами ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Між тим, мотивуючи підстави для часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних, місцевий господарський суд послався на те, що між сторонами було укладено без зауважень спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ за рахунок коштів спеціального фонду державного бюджету, які є домовленістю сторін про зміну строків розрахунків. Місцевий господарський суд в цій частині погодився з контррозрахунком відповідача та позовні вимоги задовольнив частково.

Не погодившись з винесеним рішенням, позивач звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ДК «Газ України»задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог заявник посилається на те, що спільними протокольними рішеннями не було внесено зміни або доповнення щодо строків здійснення розрахунків за договором постачання природного газу №06/09-723 ТЕ-20 від 23.09.09р., не встановлено та не змінено для сторін жодних прав та обовязків, а вказані рішення є лише одним із способів погашення заборгованості за спожитий природний газ за рахунок бюджетних коштів.

Крім того, за твердженням скаржника, місцевий господарський суд в порушення вимог ст. 84 ГПК України не зазначив в оскаржуваному рішенні, в чому саме полягає невірність розрахунку інфляційних та 3% річних, здійсненого позивачем.

У запереченнях на апеляційну скаргу відповідач вважає безпідставними вимоги, викладені в апеляційній скарзі, та наполягає на тому, що зміни до умов договору щодо термінів розрахунку відбулись, сторони визначились з новим строком погашення заборгованості за спожитий газ, та виклали це у письмовому вигляді.

Між тим відповідач, в свою чергу, з рішенням місцевого господарського суду також не погодився, у звязку з чим звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення 736258,31грн. збитків від інфляції, та в цій частині постановити нове рішення, яким у задоволенні цієї частини позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач посилається на те, що оскільки сторонами в договорі не визначено можливості стягнення збитків у повній сумі понад штрафних санкцій, приписами ч.1.ст. 232 ГК України встановлено, що при таких обставинах збитки повинні відшкодовуватись лише в частині, не покритій штрафними санкціями.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач з наведеним мотивуванням не погодився, у звязку з чим вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та просить апеляційний господарський суд залишити її без задоволення.

Крім того, 20.07.2011р. на адресу апеляційного господарського суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи у звязку з неможливістю особистої участі представника підприємства в цьому судовому засіданні. Судова колегія відмовляє відповідачу у задоволенні вказаного клопотання, оскільки останнім не подано будь-яких доказів в підтвердження неможливості явки представника підприємства до апеляційного господарського суду, або доказів неможливості направлення до суду іншого представника. Крім того, ухвалами про порушення апеляційного провадження від 06.07.2011р. Донецький апеляційний господарський суд не визнавав явку представників сторін у судове засідання за обовязкову.

Судовий процес в апеляційній інстанції фіксувався за допомогою технічних засобів фіксації в порядку, передбаченому ст. 81-1 ГПК України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі розгляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши юридичну оцінку обставин справи, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга КСТП «Рубіжнетеплокомуненерго»задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ДК «Газ України»НАК «Найфтогаз України»підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.09.2009р. між Дочірньою компанією «Газ України»Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України»(постачальником) та Комунальним спеціалізованим теплозабезпечуючим підприємством «Рубіжнетеплокомуненерго» (покупцем) було укладено договір №06/09-723 ТЕ-20 поставки природного газу для надання населенню послуг з опалення та гарячого водопостачання.

В подальшому, 21.12.2009р., сторонами було укладено додаткову угоду №1 до даного договору, якою доповнено пункт 2.1 договору підпунктом 2.1.1., а також викладено п. 11.1 у новій редакції.

За умовами вказаного договору постачальник зобовязався передати у власність покупцю природний газ, за наявності його обсягів, а покупець - прийняти від постачальника та оплатити природний газ в обсязі, зазначеному у статті 2 договору.

Кількість та якість газу, яку постачальник зобовязався передати покупцю, визначено у п. 2.1 договору ( з урахуванням додаткової угоди №1).

Пунктом 4.4 договору сторони встановили, що приймання-передача газу, поставленого постачальником покупцеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги спожитого газу, його ціна та вартість. Акт приймання-передачі газу складається за встановленою формою на підставі технічних актів приймання-передачі газу між газотранспортним підприємством та споживачами, з урахуванням планового обсягу поставки, наданого постачальником.

Не пізніше 5 числі місяця, наступного за місяцем поставки, покупець зобов'язується надати постачальнику для підпису два примірники акта приймання-передачі газу, підписані та скріплені печаткою покупця та погоджені газотранспортним підприємством, копію технічних актів приймання-передачі та реєстр обсягів реалізації газу.

На виконання умов зазначеного договору позивач протягом жовтня 2009р. квітня 2010р. передав у власність покупця природний газ на загальну суму 15 161 674,60грн., що підтверджується актами передачі-приймання природного газу від 31.10.2009р. на суму 872 277,78грн., від 30.11.2009р. на суму 2 346 319,19грн., від 31.12.2009р. на суму 2 830 524,05грн., від 31.01.2010р. на суму 3 692 263,84грн., від 28.02.2010р. на суму 3 069 726,20грн., від 31.03.2010р. на суму 2 348 887,80грн., від 30.04.2010р. на суму 1 675,74грн., підписаними сторонами без зауважень та заперечень та скріпленими печатками обох підприємств.

Тобто, позивач свої зобовязання за договором виконав належним чином, що підтверджено матеріалами справи.

Згідно пункту 5.1 договору вартість до сплати за 1000,0 кубічних метрів природного газу складає 872,78 грн. з ПДВ.

Пунктом 6.1 договору сторони визначили, що оплата за газ згідно пункту 5.1 проводиться грошовими коштами у такому порядку: перша оплата у розмірі 34% від вартості запланованих місячних обсягів газу проводиться не пізніше 10 числа поточного місяця; подальші оплати проводяться плановими платежами по 33 % від вартості запланованих місячних обсягів газу до 20 та 30 (31) числа поточного місяця.

Остаточний розрахунок за фактично спожитий газ та послуги з його транспортування здійснюється на підставі рахунку та акту приймання-передачі газу до 10 числа, наступного за місяцем поставки газу.

Проте, відповідач взяті на себе зобовязання за договором виконав частково, оплативши отриманий природний газ в сумі 4 674 780,97грн., у звязку з чим за ним виникла заборгованість в сумі 10 486 893,63грн. Наявність зазначеної заборгованості спричинила звернення позивача до суду з відповідними вимогами.

Так, відповідно до частини 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають зокрема з договору або іншого правочину.

Ст.ст. 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні положення містить ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приймаючи до уваги, що відповідачем не надано до матеріалів справи доказів сплати існуючої заборгованості, судова колегія дійшла висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за отриманий природний газ в сумі 10 486 893,63грн. є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, п.6 ст. 231 ГК України, ст.ст. 258, 549-551 ЦК України та п. 7.2 договору встановлено, що за несвоєчасну оплату спожитого газу відповідач зобовязаний сплатити на користь позивача пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до п. 7.10 договору, пеня нараховується постачальником протягом 6 місяців, що передують моменту звернення з позовом.

На підставі викладеного, позивачем заявлено до стягнення 804 806,16грн. пені.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, судова колегія дійшла висновку, що він є арифметично вірним та таким, що не суперечить приписам чинного законодавства, у звязку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Також, згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі викладеного, позивачем були нараховані до стягнення 1 002 196,51грн. інфляційних та 3% річних в сумі 377 768,11грн.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується із запереченнями відповідача в частині того, що спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків за природний газ за рахунок коштів спеціального фонду державного бюджету було внесено зміни та доповнення щодо строків здійснення розрахунків за договором постачання природного газу №06/09-723 ТЕ-20 від 23.09.09р., у звязку з чим частковим задоволенням судом першої інстанції позовних вимог в частині стягнення інфляційних та 3% річних, з огляду на наступне.

Як вбачаться з п. 10.3 договору, всі зміни і доповнення до нього повинні бути викладені в письмовій формі, підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств.

Спільні протокольні рішення, на які посилається відповідач та місцевий господарський суд, є лише одним зі способів погашення заборгованості за спожитий природний газ за рахунок бюджетних коштів, а не єдиним можливим. Надання або ненадання субвенцій з державного бюджету для погашення заборгованості за спожитий природний газ, підписання спільних договорів про організацію розрахунків, спільних протокольних рішень, не змінюють умови постачання та оплати природного газу, не звільняють сторін від виконання своїх обовязків за договором, та, відповідно, від обовязку сплати інфляційних та 3% річних за весь час прострочення.

Оскільки матеріалами справи підтверджене неналежне виконання відповідачем своїх обовязків за договором, то обовязок боржника сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми визначений ст. 625 ЦК України без будь-яких зауважень і застережень.

Перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних та 3% річних, судова колегія вважає їх арифметично вірними та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства, у звязку з чим позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, а рішення місцевого господарського суду таким, що підлягає частковому скасуванню.

Разом з цим, судова колегія не приймає до уваги заперечення відповідача в апеляційній скарзі стосовно того, що оскільки сторонами в договорі не визначено можливості стягнення збитків у повній сумі понад штрафних санкцій, приписами ч.1.ст. 232 ГК України встановлено, що при таких обставинах збитки повинні відшкодовуватись лише в частині, не покритій штрафними санкціями.

Так, індекс інфляції є показником, який характеризує інфляційні процеси в економіці країни і використовується для вирішення багатьох питань державної політики, аналізу і прогнозу цінових процесів в економіці, перегляду розмірів грошових доходів та мінімальних соціальних гарантій населення, рішення правових спорів тощо. Інфляційні збитки є збитками, завданими процесом знецінення грошових коштів та зниженням їх купівельної спроможності, а тому не є штрафною санкцією, а є лише додатковим зобовязанням, направленим на отримання реальної вартості грошей, не отриманих внаслідок невиконання грошового зобовязання.

За таких обставин, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що до даних правовідносин слід застосовувати приписи ст. 625 ЦК України, а посилання відповідача на ч.1 ст. 232 ГК України є безпідставними та необґрунтованими.

Крім того, необґрунтованим є посилання скаржника на те, що предметом даного спору є стягнення з відповідача основного боргу, штрафних санкцій та збитків, завданих неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за договором, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. Збитки, завдані стороні в результаті порушення її цивільного права, мають відшкодовуватись у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено інше, та заявлятись до стягнення в порядку ст. 22 ЦК України, ст.ст. 224, 225 ГК України.

З огляду на наведене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що всупереч вимогам ст. 43 ГПК України, рішення господарського суду Луганської області від 06.06.2011р. у справі №29/73/2011 не повністю ґрунтується на всебічному та обєктивному розгляді обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, не відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу позивача, ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України», слід задовольнити, а рішення місцевого господарського суду частково скасувати. Разом з цим, апеляційна скарга відповідача, КСТП «Рубіжнетеплокомуненерго»РМР, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Судові витрати зі сплати державного мита за подання первісного позову та апеляційної скарги відповідно до ст.49 ГПК України підлягають віднесенню на відповідача.

Приймаючи до уваги викладене, керуючись ст. 49, ст. 99, ст.101, ст.102, ст.103, ст. 104, ст.105 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального спеціалізованого теплозабезпечуючого підприємства «Рубіжнетеплокомуненерго»Рубіжанської міської ради м. Рубіжне Луганської області на рішення господарського суду Луганської області від 06.06.2011р. (повний текст від 10.06.2011р.) у справі №29/73/2011 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Дочірньої компанії «Газ України»Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»м. Київ на рішення господарського суду Луганської області від 06.06.2011р. (повний текст від 10.06.2011р.) у справі №29/73/2011 задовольнити.

Рішення господарського суду Луганської області від 06.06.2011р. (повний текст від 10.06.2011р.) у справі №29/73/2011 скасувати частково.

Резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції:

Позовні вимоги Дочірньої компанії «Газ України»Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»м. Київ до Комунального спеціалізованого теплозабезпечуючого підприємства «Рубіжнетеплокомуненерго»Рубіжанської міської ради м. Рубіжне Луганської області задовольнити.

Стягнути з Комунального спеціалізованого теплозабезпечуючого підприємства «Рубіжнетеплокомуненерго»Рубіжанської міської ради м. Рубіжне Луганської області на користь Дочірньої компанії «Газ України»Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» м. Київ заборгованість за поставлений природний газ в сумі 10 486 893,63грн., пеню у розмірі 804 806,16грн., інфляційні нарахування в сумі 1 002 196,51грн. та 3 % річних в сумі 377 768,11грн.

Стягнути з Комунального спеціалізованого теплозабезпечуючого підприємства «Рубіжнетеплокомуненерго»Рубіжанської міської ради м. Рубіжне Луганської області на користь Дочірньої компанії «Газ України»Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» м. Київ 25 500,00грн. витрат зі сплати держмита за подання первісного позову, 1 653,00грн. витрат зі сплати держмита за подання апеляційної скарги та 236,00грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Господарському суду Луганської області видати відповідні накази.

Головуючий суддя (доповідач): Н.В. Будко

Судді: Н.В. Акулова

ОСОБА_2

Надруковано примірників 5

1-у справу

1-позивачу

1-відповідачу

1-господарському суду

1-ДАГС