ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"27" січня 2011 р. Справа № 5019/80/11

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про про стягнення боргу, інфляційних втрат та 3% річних на загальну суму 7 237 грн. 11 коп.

Суддя Войтюк В.Р.

Представники:

Від позивача : ОСОБА_1

Від відповідача : ОСОБА_2

СУТЬ СПОРУ: ФОП ОСОБА_1 звернувся з позовом до ФОП ОСОБА_2 про стягнення боргу, інфляційних, річних на суму 7237,11 грн. з підстав зазначених у позовній заяві (а/с 2-3).

Позивач у судовому засіданні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач з позовними вимогами Позивача не погодився та вважає, що такі вимоги пред'явлені безпідставно, що пояснюється наступним.

Між ним та Позивачем договір позики не укладався, що підтверджується відсутністю відповідної форми такого договору, встановленої законом. Такий факт випливає і зі змісту самої позовної заяви. Відповідно, відсутня будь-яка правова підстава щодо виникнення зобов'язань перед Позивачем.

Згідно п. 1 ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

В даному випадку розмір наданих коштів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, як згідно першої, так і другої розписки.

Розписка, згідно п.2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, може бути представлена на підтвердження укладення договору позики. Проте, договір позики не укладений, а, відповідно, зобов'язань, як таких, немає.

Разом з тим, посилаючись на норму ст. 215 Цивільного кодексу України, домовленість, про яку стверджує Позивач в своїй позовній заяві, є недійсною, так як, в момент вчинення правочину сторонами не дотримані вимоги, які встановлені ст. 203 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. П. 1 ст. 1047 Цивільного кодексу України чітко передбачає випадки щодо обов'язкової письмової форми договору.

Безпідставність пред'явлених позовних вимог про стягнення боргу за договором позики виключає вимоги Позивача про стягнення інфляційних витрат та 3% річних. Відповідно, норми ст. 1050, ст. 625 Цивільного кодексу України, на які посилається Позивач не підлягають застосуванню.

Окрім того, у судовому засіданні відповідач пояснив, що грошові кошти він позичав, однак вони були використані у спільній підприємницькій діяльності.

Заслухавши пояснення представників сторін, давши оцінку доказам, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке.

Між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 досягнута домовленість щодо надання грошової позики для власних потреб і передано ОСОБА_2: згідно договору-розписки від 24 листопада 2009 року 3870 гривень та 316 євро, які підлягали поверненню 24.04.2010 року, та згідно договору-розписки від 02 грудня 2009 року 292 євро, які підлягали поверненню 02.04.2010 року.

Відповідачем на день вирішення цього спору повернуто за першою розпискою 2487 гривень, а за другою розпискою - 94 євро.

Таким чином, за відповідачем рахується заборгованість: по першій розписці - 1383 гривні та 316 євро, що за офіційним курсом НБУ (10,47 за 1 євро станом на 27.12.2010 року) дорівнює 3308,52 гривні, (316 євро х 10,47), а всього на суму 4691 грн.52 коп., а по другій розписці - 198 євро, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ 2073 грн. 06 коп. (198x10,47).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальнику грошові кошти, які позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві у встановлений строк.

Договір позики є укладений з моменту передання грошей позикодавцем. Факт отримання коштів відповідачем засвідчений його підписом у вказаних розписках, а також його підписами, що засвідчують часткове повернення ним боргу.

Відповідно до частини 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Статтею 1049 ЦК України визначений обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику у такій самій кількості, що була ним отримана, у строк та в порядку, що встановлені Договором.

За першою розпискою, як зазначено вище, відповідач заборгував 4691,52 гривень, починаючи з 25.04.2010 року і станом на 27.12.2010 року прострочка погашення заборгованості складає 247 днів, за другою розпискою - 2073,06 грн., починаючи з 03.04.2010 року і станом на 27.12.2010 року прострочка погашення заборгованості складає 269 днів.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту.

За вимогами статті 1050 ЦК України у разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики, він зобов'язаний сплатити позикодавцеві грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України: тобто компенсувати інфляційні втрати позикодавця (в період травень-листопад 2010 року інфляція склала 4,9%) та сплатити за неправомірне користування коштами 3% річних, що згідно розрахунку, який додається, складає за першою розпискою 325,12 гривень, за другою - 147,41 гривень.

Таким чином, загальна сума коштів, що підлягає стягненню з-відповідача на мою користь складає: за першою розпискою 5016,64 гривень, за другою розпискою - 2220,47 гривень,а всього 7237,11 гривень.

Пояснення відповідача про те, що відсутня письмова форма договору позики, а також що кошти потрачені для спільної підприємницької діяльності не заслуговують на увагу.

Згідно ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами:

письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів;

поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Статтею ст.ЗЗ ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Судові витрати по справі слід покласти на відповідача згідно ст.49 ГПК України.

Докази оплати праці адвоката відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 49, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Позов задоволити.

2.Стягнути з підприємця ОСОБА_2 на користь підприємця ОСОБА_1 суму основної заборгованості по позиках - 6764,58 грн. (4691,52+2073,06), інфляційні втрати - 331,46 грн. (229,88+101,58), 3% річних - 141,07 грн. (95,24+45,83), а також судові витрати - 102 грн. держмита та 236 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення оформлено та підписано 31 січня 2011 року

Суддя Войтюк В.Р.