РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

09.02.11 Справа № 9/40-10

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Сініцина Л.М. ,

судді Олексюк Г.Є.

за участю представників сторін: ОСОБА_1

позивача - не з"явився

відповідача - не з"явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача на рішення господарського суду Вінницької області від 09.04.10 р.

у справі № 9/40-10 (суддя Балтак О.О. )

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземною інвестицією "Тетра ПАК"

до відповідача ОСОБА_2 акціонерне товариство "Вінніфрут"

про стягнення 156 132 грн. 33 коп.

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду Вінницької області від 09.04.10 по справі № 9/40-10 задоволено частково позов Товасриства з обмеженою відповідальністю з іноземною інвестицією "Тетра ПАК" до ОСОБА_3 акціонерного товариства "Вінніфрут" про стягнення заборгованості в сумі 156132,33 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 акціонерного товариства "Вінніфрут", (вул. Фрунзе, 45, м. Калинівка, Калинівський район, Вінницька область) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземною інвестицією "Тетра ПАК ", , вул. Межигірська, 82, м. Київ (п/р 1500 в ПАТ "ІНГ Банк Україна" МФО 300539) 133044,12 грн. - основного боргу, 10204,77 грн. - пені, 1753,55 грн. - 3% річних. В стягненні 2034,35 грн. пені відмовлено.

Відповідач - ВАТ "Віннфрут" не погодившись з рішенням суду, звернувся з апеляційною скаргою , в якій просить рішення суду скасувати, оскільки пункти 5.2 та 5.3 договору оперативної оренди № 51-07-74ОД від 03.10.07 щодо порядку розрахунку орендної плати не відповідають законодавству.

У відповідності до п.1.ч.1 ст.83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи в певній частині пов"язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству. Суд мав можливість оцінити законність п.5.2 та п.5.3 вказаного договору оперативної оренди, які на думку апелянта можуть бути визнані недійсними, оскільки відповідно до ч.1 ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов"язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Частина 2 цієї статті передбачає, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до п.1 Постанови Кабінету Міністрів України № 1898 від 18.12.1998 року "Про удосконалення порядку формування цін" встановлено, що формування та застосування суб"єктами підприємництва вільних цін на териорії України здійснюється виключно у національній грошовій одиниці.Вважати під час формування цін обгрунтуваним врахування витрат у доларовому еквіваленті лише в частині імпортної складової структури ціни. Дія зазначеної постанови поширюється на всіх суб"єктів підприємницької діяльності. Формування ціни на базі євро та застосування єврового еквіваленту для розрахунків між підприємствами на території України є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Отже, формування ціни орендної плати у євро не може застосовуватися сторонами у договорі, так як такий розрахунок суперечить чинному законодвству. Апелянт ( відповідач) вважає, що окремі пункти угоди суперечать чинному законодавству та потребують їх приведення у відповідність нормам, втановленим законами України.Відповідно до ст.217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної угоди.

Такии чином, визнання недійсності пунктів 5.2, 5.3 та 5.4 договору оперативної оренди не тягне визнання договору недійсним в цілому, але ВАТ "Віннфрут" вважає вказані пункти договору недійсними за підставами ч.3 ст.215 ЦК України, так як вказані пункти договору суперечать пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.1998 року № 1998, оскільки в цьому випадку фактично здійснюється форсування певної частини ціни в євровому, а не доларовому еквіваленті іноземної валюти.

Апелянт заначає в апеляційній скарзі, що однією із істотних умов договору найму відаповідно до статтей 759,762 ЦК України є плата за використання майном, яка повинна бути встановлена як абсолютна величина і може бути змінена виключно додатковою до договору угодою сторін. ВАТ "Вінніфрут" ввжає, що зміна істотної умови договору перерахунком за вказаною вище формулою не відповідає чинному законодавству, оскільки встановлена ціна ( а вона повинна бути зазначена в точній абсолютній величині) змінюється згідно з наведеною формулою ( п.5.2 та 5.3 договору) без двостороннньої угоди сторін про конкретний розмір збільшення плати.

Таким чином, враховуючи норми Постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.1998 року № 1998 є достатні підстави вважати, що євро одиниця курсу визначення валют не може застосовуватись у договірних відносинах суб"єктів підприємницької діяльності, що є однією з підстав ввжати п.5.2 та п.5.3 договору оперативної оренди недійсними.

Враховуючи вищевикладне апелянт ( відповідач) - ВАТ "Вінніфрут" просить рішення господарського суду Віннцької області від 09.04.10 по справі № 9/40-10 скасувати. Визнати недійсними п.5.2. та п.5.3 договору оперативної оренди № 51-07-74 ОД від 03.10.07, укладеного між ТзОВ з іноземною інвестицією "Тетра Пак" та ВАТ "Вінніфрут". Винести нове рішення, яким в позові ТзОВ з іноземною інвестицією "Тетра ПАК" відмовити.

На адресу Рівненського апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу за № 10 від 14.01.2011 року, з якого вбачається, що позивач просить суд рішення господарського суду Вінницької області від 09.04.10 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Окрім того, просить провести судове засідання по даній справі без участі уповноваженого представника.

Представник апеляната ( відповідача ) - ВАТ "Вінніфрут" в засідання не з"явився, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до статті 101 ГПК України апеляційний господарський суд переглядає справу за наявними у справі доказами.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши в повному обсязі законність та обгрунтованість оскаржуваного судового акту, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 03.10.2007р. між Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземною інвестицією "Тетра ПАК "- орендодавець (м. Київ) та ОСОБА_3 акціонерним товариством "Вінніфрут" - орендар (м. Калинівка, Калинівський район, Вінницька область) укладено договір оперативної оренди № 51-07-74OD ( надалі по тексту -договір) ( а.с.58-72, том 1). Предметом договору оперативної оренди ( п.3.1 договору) є надання обладнання орендарю в оперативне орендне користування і для комерційної експлуатації протягом строку оренди. Відповідно до п. 3.2. договору орендар використовуватиме і належним чином експлуатуватиме обладнання протягом строку оренди від дати підписання Акта введення обладнання в експлуатацію. При доставці обладнання сторони повинні скласти акт приймання, що наведений в додатку № 2 ( а.с.71, том 1) до договору (п. 4.2. договору).

На виконання умов договору позивач передав відповідачу в оперативне орендне користування обладнання, визначене в додатку № 1 до договору: TCAP49, серійний номер 75671/00027, відповідно до акту приймання цього обладнання.

Пунктом 5.1. договору сторони передбачили, що за використання обладнання, орендар, починаючи з місяця підписання договору виплачує орендодавцю орендну плату в розмірі 8584 грн., включаючи ПДВ., в місяць.

Пункт 5.2. договору передбачає, що орендна плата підлягає зміні у разі збільшення курсу євро за наступною формулою Со=Сі (Ко/Кп), де Со - орендна плата, яка підлягає оплаті Орендарем на дату платежу, Сі - орендна плата відповідно до п. 5.1. цього договору, Ко - офіційний курс гривні до Євро на момент оплати, Кп - офіційний курс гривні до Євро на дату даного договору. В такому випадку орендодавець виставляє додатковий рахунок (кредит ноту) на різницю, спричинену зміною курсу обміну гривні на євро. У випадку встановлення додаткового рахунку - такий рахунок має бути сплачений орендодавцем протягом 5 робочих днів з дати його виставлення. (п. 5.3. договору). Сторони погодили, що виставлення орендодавцем додаткових рахунків (кредит-нот) є підтвердженням зміни орендної плати та також є підставою для зміни заборгованості та фіксує суму зміни такої заборгованості. Якщо протягом 3 робочих днів дана сума, згідно рахунку (кредит ноти) не буде письмово оскаржена, тоді заборгованість вважається узгодженою ( пункт 5.4 договору).

Згідно п. 5.6. договору орендодавець виставлятиме орендарю рахунки-фактури на сплату орендної плати на щомісячній основі. Орендна плата нараховується щомісячно згідно акта виконаних робіт. Позивачем виставлені рафунки-фактури за січень-грудень 2008 року, та січень, лютий, грудень 2009 року ( а.с.90-а.с.103, том.1), підписані сторонами акти виконаних робіт за вказаний період (а.с104-а.с118, том.1).

Пунктом 5.7 договору передбачено, що орендар повинен здійснювати переказ платежів орендної плати протягом 5 календарних днів від дати виставлення рахунків орендодавцем, але не пізніше 5 банківських днів з початку місяця, наступного за розрахунковим.

Проте, всупереч порядку виплати орендної плати, обумовленому в роділі 5 договору, відповідач сплатив лише 164312,56 грн., що стверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками (а. с. 40-57, том1).

Станом на 01.02.2010р. відповідач не сплатив позивачу грошову суму в розмірі 133044,12 грн., що стверджується наявними в матеріалах справи та погодженими сторонами актами виконаних робіт в період з 31.03.2009р. по 31.12.2009р.

Це підтверджується також документами, доданими до супровідного листа від 08.04.10р.: підписаним сторонами актом звіряння розрахунків сторін по усім укладеним сторонами контрактам і в тому числі по договору оперативної оренди № 51-07-74 OD від 03.10.2007р., згідно якого заборгованість відповідача перед позивачем станом на 31.10.2009р. складала 18991953,66 грн. та звітом про стан рахунку позивача за контрактами з відповідачем за той же період, згідно якого заборгованість відповідача перед позивачем станом на 31.10.2009р. теж склала 18991953,66 грн.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висноками суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором оперативної оренди № 51-07-74OD від 03.10.2007р. підлягають задоволенню в сумі 133044,12 грн. -основного боргу, та відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних в сумі 1753,55 грн. оскільки є обгрунтованими та відповідають фактичним обставинам справи.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України пеня є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання ( ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Частиною 6 ст. 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як вбачається із матеріалів справи, нарахування пені позивачем здійснено за період, який перевищує шість місяців.

Судова колегія апеляційної істанції вважає, що судом першої інстанції проведено обгрунтований перерахунок пені за періоди: з 06.04.09р. по 06.10.2009р., з 06.05.09р. по 06.11.09р., з 04.06.09р. по 04.12.09р., з 06.07.09р. по 06.01.10р., з 06.08.09р. по 01.02.10р. з 06.09.09р. по 01.02.10р. з 06.10.09р. по 01.02.10р. з 05.11.09 р. по 01.02.10р., з 06.12.09р. по 01.02.10р., з 06.01.10р. по 01.02.10р., в результаті чого судом отримано 10204,77 грн. Оскільки отримані в результаті перерахунку судом суми є меншими від тих, які заявлено позивачем, суд відмовляє в стягнені 2034,35 грн. - пені.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі встановлених під час розгляду справи обставин правомірно задовольнив частково позовні вимоги ТзОВ з іноземними інвестиціями "Тетра ПАК" про стягнення з ВАТ "Вінніфрут"133044,12 грн. боргу, 10204,77грн. пені та 1753,55 грн. - 3 % річних.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції мав право відповідно до п.1 ч.1 ст.83 ГПК України, приймаючи рішення, визнати недійсним повністю чи в певній частині пов"язаний з предметом спору договір, зокрема пункти 5.2, 5.3. договору, який суперечить законодавству, колегією суддів апеляційної інстанції до уваги не примаються, оскільки спростовуються настуним.

Відповідно до пункту 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 вказаного Кодексу встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (пункт 1 частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України).

За приписами статті 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (пункти 1, 2 статті 533 Цивільного кодексу України).

Тобто чинне законодавство України забороняє застосування іноземної валюти лише як засобу платежу в розрахунках між резидентами, однак, не містить приписів щодо заборони на визначення грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом під час розгляду справи за умовами пункту 5.1, договору оперативної оренди № 51-07-74 ОД від 03.10.07 сторони передбачили, що за використання обладнання, орендар, починаючи з місяця підписання договору виплачує орендодавцю орендну плату в розмірі 8584 грн., включаючи ПДВ., в місяць, тобто грошове зобов'язання за цим договором зі сплати лізингових платежів виражене у грошовій одиниці України - гривні, що відповідає вимогам чинного законодавства, у тому числі і постанові Кабінету Міністрів України від 18.12.98 р. N 1998 "Про удосконалення порядку формування цін".

В даному випадку коригувалися на зміну курсу гривні до Євро не протирічить нормам діючого законодавства.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно того, що ТзОВ з іноземними інвестиціями "Тетра ПАК" має право вимагати від орендаря сплати орендних платежів з урахуванням корегування їх на зміну курсу гривні до Євро на момент сплати, виходячи з умов договору та вимог діючого законодавства.

Поряд з цим, як вбачається з матеріалів справи апелянт (відповідач) - ТзОВ "Вінніфрукт" звертався до господарського суду м.Києва з позовом до ТзОВ з іноземною інвестицією "Тетра Пак" про визнання недійсними пунктів 5.2 та 5.3 договору оперативної оренди № 51-07-74 ОД від 03.10.07. Рішенням господарського суду м.Києва від 25.05.10 у справі № 32/192 відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними вищевказаних пунктів договору оперативної оренди. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.09.10 рішення по даній справі залишено без змін.

Судовими рішеннями по спаві 32/192 встановлено, що статтею 203 ЦК України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких і вимога про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За загальним правилом , викладеним у ч. 4 ст. 179 ГК України та ст. 6 ЦК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

За змістом ч. 3 ст. 189 ГК України у поєднанні із ч. 3 ст. 178 ГК України субєктам господарювання надано право використовувати у господарській діяльності вільні ціни, державні фіксовані ціни та регульовані ціни - граничні рівні цін або граничні відхилення від державних фіксованих цін, при цьому у публічних зобовязаннях і лише у випадках, визначених законом, встановлені Кабінетом Міністрів України правила щодо встановлення або регулювання цін є обов'язковими для сторін, а умови зобов'язання, що не відповідають цим правилам або встановленим цінам, є недійсними.

Відповідно до ч. 4 ст. 4 ЦК України постанови Кабінету Міністрів України визнаються актами цивільного законодавства, проте якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому Закону, застосовуються положення цього Кодексу або іншого закону.

Поряд з цим, за правилами ч. 3 ст. 6 ЦК України, які визначають співвідношення актів цивільного законодавства і договору, сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегульовувати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Якщо у зобовязання визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України).

Окрім того, відповідно до п 2 ст. 632 ЦК України, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Частиною 3 ст.762 ЦК України передбачено, що договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.

Порядок, який не потребує додаткових домовленостей сторін і укладення додаткових договорів, погоджено договірними сторонами у розділі 5 Договору «Орендні плати і метод платежу», у якому механізм зміни орендної плати не суперечить правилу ст. 525 ЦК України, відповідно до якого одностороння зміна зобовязання не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором.

Таким чином, рішенням по справі № 31/192 позовом до ТзОВ з іноземною інвестицією "Тетра Пак" про визнання недійсними пунктів 5.2 та 5.3 договору оперативної оренди № 51-07-74 ОД від 03.10.07, яка набрало законної сили, встановлено, що договір оперативної оренди № 51-07-74 ОД був укладений 03.10.2007 р. на основі вільного волевиявлення сторін, при цьому спірнаі умови договору, викладені у пунктах 5.2. та 5.3 не суперечить положенням Цивільного кодексу України, норми якого мають пріоритет над нормами постанови Кабінету Міністрів України № 1898 від 18.12.1998 р.

Відповідно до ч.2 ст.35 ГПК України факти, які містяться у винесених раніше судових рішеннях мають для суду преюдиціальний характер, тобто обов"язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі суду при розгляді інших справ. Прюдиціонально встановлені факти звільняються від доказування тому, що їх з істинністю вже встановлено у рішенні, і немає необхідності встановлювати їх знову.

За таких обставин апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду як законними, підтвердженими фактичними обставинами та матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування, викладеними в судовому рішенні, отже, підстави для його скасування відсутні.

Доводи апелянта по суті апеляційної скарги безпідставні та необґрунтовані, не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами та не спростовують висновків, викладених в рішенні господарського суду першої інстанції.

А тому, підстави для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги - відсутні.

Керуючись ст. ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд - ПОСТАНОВИВ:

1.Рішення господарського суду Рівненської області від 09.04.10 по справі № 9/40-10 залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства "Вінніфрут" - без задоволення.

2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття іможе бути оскаржена в касаційному

порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Сініцина Л.М.

Суддя Олексюк Г.Є.