ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
09.11.11 Справа № 5/34/5022-916/2011
Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді Галушко Н.А.
суддів Краєвської М.В.
розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) Орвіс, м.Тернопіль №169 від 19.09.2011р.
на рішення господарського суду Тернопільської від 02.09.09.2011р.
у справі № 5/34/5022-916/2011
за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) Аріол, м.Тернопіль
до відповідача : ТОВ Орвіс, м.Тернопіль
про стягнення 384 351грн. заборгованості
За участю представників сторін:
від позивача: ОСОБА_2 - представник
від відповідача : не з»явився
Представнику розяснено права та обовязки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.
Клопотань про здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку ст. 811 ГПК України, учасником судового процесу не заявлено.
Скаржником подано клопотання вих.№195 від 28.10.2011р. про зупинення провадження у даній справі до розгляду по суті справи №9/63/5022-1475/2011 господарським судом Тернопільської області. Дане клопотання судовою колегією відхилено, оскільки рішення господарського суду переглядається на момент його прийняття. Ухвала господарського суду Тернопільської області про порушення провадження у справі №9/63/5022-1475/2011 прийнята 28.10.2011р. (після прийняття рішення у справі №5/34/5022-916/2011).
Рішенням господарського суду Тернопільської області від 02.09.2011 р. у справі № 5/34/5022-916/2011 (суддя Андрушків Г.З.) позов задоволено частково; стягнено з ТОВ Орвіс, м.Тернопіль на користь ТОВ Аріол, м.Тернопіль 300 422, 50грн. боргу, 26 309,61грн. пені, 24 033,80грн. інфляційних втрат, 8 765,75грн. 3 % річних, 3 595,32грн. витрат по сплаті державного мита, 220,76грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу.
ТОВ Орвіс подано апеляційну скаргу № 169 від 19.09.2011р., в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на те, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, скаржник зазначає, що оскільки між сторонами укладено Протокол про наміри продажу корпоративних прав від 01.06.2009р., який, як вважає скаржник, є попереднім договором, у позивача виникло зобовязання перед скаржником по сплаті 15 800 000 дол. США, а тому скаржник зважаючи на надіслану позивачу заяву про зарахування зустрічних вимог від 28.07.2011р. вважає, що зобов'язання, яке виникло у скаржника перед позивачем на підставі договору №05/09 від 05.01.2009р. є припиненим. У зв»язку із вищенаведеним, в ході розгляду справи в суді першої інстанції, представник скаржника звернувся із клопотанням про те, щоб суд зобов»язав позивача здійснити зарахування однорідних вимог і таким чином припинити зобов»язання скаржника за договором позики, яке судом, на думку скаржника, безпідставно залишено без задоволення з огляду на відсутність у позивача будь-яких грошових зобов»язань перед скаржником.
ТОВ Аріол у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення суду просить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення
Розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, суд апеляційної інстанції встановив наступне:
між ТОВ Аріол, м.Тернопіль та ТОВ Орвіс, м.Тернопіль укладено договір №05/09 від 05.01.2009р. (а.с.4-6), згідно п.1.1 якого продавець (ТОВ Аріол) бере на себе зобовязання постачати товар покупцю (ТОВ Орвіс), а покупець приймати замовлений товар та оплачувати в терміни та на умовах даного договору. Даний договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31 грудня 2010 року (п.9.1. договору, в редакції додаткової угоди від 29.12.2009р. до договору №05/09 від 05.01.2009р.).
Відповідно до частини 2 договору ціна товару встановлюється на підставі прайс - листів продавця на дату оформлення замовлення та визначається у видаткових накладних продавця, включаючи ПДВ. Право власності на товар переходить до покупця з моменту його передачі. Моментом передачі товару вважається дата прийняття товару покупцем. Кількість, асортимент та номенклатура товару визначається згідно попереднього замовлення, що здійснюється покупцем по телефону чи факсу, та підтверджується шляхом підписання накладної.
Згідно із п.4.1 договору оплата товару здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок продавця протягом 45 (сорок пять) календарних днів з моменту отримання товару, а укладеною між сторонами додатковою угодою від 29.12.2009р. до договору №05/09 від 05.10.2009р. (а.с.7), сторони погодили, що оплата за товар здійснюється шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника: - за товар ТМ "Наш молочник" протягом 21 календарного дня; - за товар інших торгових марок протягом 45 календарних днів.
Як вбачається із матеріалів справи, позивачем протягом січня-березня 2010 року на виконання умов договору №05/09 від 05.01.2009р. передано відповідачу по накладних товар на загальну суму 300 422,50грн. (а.с.29-130) Факт одержання відповідачем товару підтверджується підписами повноважних представників відповідача та відтиском печатки товариства на накладних у графі "Прийняв.
В матеріалах справи відсутні докази повної оплати відповідачем заборгованості згідно договору №05/09 від 05.01.2009р., станом на час розгляду справи в суді першої інстанції заборгованість відповідача становить 300 422,50грн., що підтверджується Актом звірки по рахунку №361 Розрахунки з вітчизняними покупцями за період: січень 2010 квітень 2011 (а.с.10-11).
Згідно із п.п. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).
Відповідно до п.1 ст.193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. А за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.
Згідно із ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно із ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
З огляду на викладене, матеріалами справи підтверджується, що за відповідачем рахується заборгованість в сумі 300 422,50грн.
Згідно із ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором. За загальним правилом, кожна сторона повинна вжити усіх заходів необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.
Відповідно до ст.230 ГК України, ст. 549 ЦК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. При цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.
Згідно із п.6 ст.231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, які визначаються обліковою ставкою НБУ за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.
Згідно із п. 9.2 договору за порушення термінів оплати за продукцію замовник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, встановленої на цей період, нараховану на суму протермінованого платежу за кожний день затримки.
З огляду на викладене та враховуючи приписи Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, стягненню підлягає пеня за період з 01.05.2010р. по 31.10.2010р. в сумі 26 309,61грн. Позовні вимоги в частині стягнення 21 815,62грн. пені задоволенню не підлягають, оскільки пеня в цій частині нарахована без врахування вимог ч.6 ст.232 ГК України.
Згідно із положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення індексу інфляції за період з травня 2010 року по березень 2011 року включно (згідно розрахунку) від простроченої суми, в сумі 24 033,80грн. підлягає задоволенню.
Підлягають задоволенню також три проценти річних від простроченої суми, що згідно розрахунку за час прострочення з 01.05.2010р. по 20.04.2011р. становить 8 765,75грн.
Щодо позовних вимог в частині стягнення 3 004,23грн. інфляційних втрат, судова колегія погоджується зі судом першої інстанції, що такі задоволенню не підлягають, оскільки інфляційні позивачем нараховані без врахування Рекомендацій відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України №62-97р від 03.04.1997р., згідно яких для визначення індексу за певний період необхідно помісячні індекси, встановлені у відповідному періоді, перемножити між собою, тобто нарахування втрат від інфляції повинні бути проведенні з дотриманням вищезазначеного порядку за весь період існування заборгованості (як слідує із розрахунку позивача з травня 2010 року по березень 2011 року), а позивачем такі нарахування проведено лише за період серпень 2010 року - березень 2011 року без врахування індексів інфляції за травень-липень 2010р., що суперечить вищезазначеним Рекомендаціям.
Згідно із ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.
Скаржником не подано суду достатніх та допустимих доказів, які б підтверджували вимоги, заявлені в апеляційній скарзі. В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про повну оплату отриманого від позивача товару.
Посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, що оскільки між сторонами укладено Протокол про наміри продажу корпоративних прав від 01.06.2009р. (а.с.25-27), який, як вважає скаржник, є попереднім договором, і на підставі якого та направленої позивачу вимоги (претензії від 12.07.2011р. (а.с.24)) у позивача виникло зобовязання перед відповідачем по сплаті 15 800 000 дол. США, а тому зважаючи на надіслану позивачу заяву про зарахування зустрічних вимог від 28.07.2011р. (а.с.22-23) вважає, що зобов'язання, яке виникло у відповідача перед позивачем на підставі договору №05/09 від 05.01.2009р. є припиненим, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на наступне.
Відповідно до ч.ч.1,4 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.
Окрім того, ч.6 ст.182 ГК України передбачено, що угода сторін про наміри (протокол про наміри тощо) не визнається попереднім договором і не породжує юридичних наслідків.
Матеріалами справи підтверджується, що в Протоколі про наміри, підписаного сторонами, відсутні будь-які посилання на те, що протокол намірів передбачає в майбутньому підписання основного договору та підтверджує волевиявлення сторін про надання йому сили попереднього договору.
Згідно із ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватись за заявою однієї із сторін.
За змістом названих правових норм залік можливий лише при наявності таких умов: вимоги сторін мають бути зустрічні, тобто такі, які випливають з двох різних зобовязань між двома особами, де кредитор одного зобовязання є боржником іншого, те саме повинно бути і з боржником; однорідні, в даному випадку грошовий борг проти грошового, а також необхідно, щоб за обома вимогами настав вже строк виконання. Зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом. Характер зобовязань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення.
Враховуючи наведене, оскільки протокол про наміри не породжує для позивача юридичних наслідків, судова колегія погоджується з доводами позивача щодо безпідставності заяви відповідача про зарахування зустрічних вимог, в зв»язку із чим зобов'язання, яке виникло у відповідача перед позивачем на підставі договору 05/09 від 05.01.2009р. не може вважатись припиненим.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про те, що рішення прийняте із дотриманням норм законодавства та у відповідності до обставин справи, а тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -
Львівський апеляційний господарський суд П О С Т А Н О В И В:
1. Рішення господарського суду Тернопільської області від 02.09.2011 р. у справі № 5/34/5022-916/2011 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.
3. Справу направити у господарський суд Тернопільської області.
Головуючий-суддя Галушко Н.А
Суддя Краєвська М.В.
Суддя Орищин Г.В.