донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

10.08.2011 р. справа №28/50пд

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
за участю представників
від позивача:не зявився
від відповідача:не зявився
від третіх осіб:не зявилися
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства «Віктор», м. Донецьк
на рішення господарського суду Донецької області
від10.05.2011р. (повний текст підписано 13.05.2011р.)
у справі№28/50пд (суддя Г.Є. Курило)
за позовомПриватного підприємства «Віктор», м. Донецьк
доПублічного акціонерного товариства «ОТП Банк» м. Київ, в особі Регіонального відділення «Донбаська регіональна дирекція»в м. Донецьк
за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_4, м. Донецьк
за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», м. Київ
провизнання договору іпотеки №РМ-SME 104/142/2008 (майнова порука) від 21.04.2008р. недійсним
В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство «Віктор», м. Донецьк, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача ОСОБА_6 акціонерного товариства «ОТП Банк»м. Київ, в особі Регіонального відділення «Донбаська регіональна дирекція»в м. Донецьк, про визнання договору іпотеки №РМ-SME 104/142/2008 (майнова порука) від 21.04.2008р. недійсним.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 23.03.2011р. було залучено до участі у справі в якості третьої особи 1 без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_4, м. Донецьк.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 20.04.2011р. залучено до участі у справі в якості третьої особи 2 без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю „ОТП Факторинг Україна, м. Київ та було змінено назву відповідача на Публічне акціонерне товариство „ОТП Банк м. Київ, в особі Регіонального відділення „Донбаська регіональна дирекція в м. Донецьк.

Рішенням господарського суду Донецької області від 10.05.2011р. (повний текст підписано 13.05.2011р.) у справі №28/50пд в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Приватне підприємство «Віктор», м. Донецьк подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 10.05.2011р. у справі №28/50пд та прийняти нове рішення, яким визнати недійсним договір іпотеки №PM-SME 104/142/2008 від 21.04.2008р.

Вказане рішення суду мотивовано тим, що за відсутності заборони використання іноземної валюти як засобу платежу за умов дотримання вимог валютного законодавства, зростання курсу долара США не може бути підставою для визнання договору недійсним, і укладаючи договір, сторона зясовує, на яких умовах він укладався, а відтак з власної ініціативи визначає для себе правила поведінки, які в подальшому не мають безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін; іпотечний договір має похідний характер від основного зобовязання, при цьому в договорі іпотеки може бути вказаний розмір основної суми заборгованості та процентів за основним зобовязанням, однак, означений договір не передбачає проведення розрахунків в іноземній валюті, та не потребує отримання відповідних дозволів та ліцензій.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, Приватне підприємство «Віктор», м. Донецьк звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Донецької області від 10.05.2011р. у справі №28/50пд скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані неповним зясуванням обставин справи, що мають значення для справи; невідповідністю висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Скаржник посилався на те, що зміст оспорюваного правочину суперечить положенням чинного законодавства України, оскільки зобовязання за договором іпотеки (майнова порука) №РМ-SМЕ 104/142/2008 від 22.04.2008р. мають виконуватись в іноземній валюті, натомість відповідно до вимог чинного законодавства зобовязання має бути виконане у грошовій одиниці України гривні, до того ж використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави було вчинено відповідачем без відповідного дозволу (ліцензії).

Ухвалами від 11.07.2011р. відновлено строк на апеляційне оскарження та апеляційна скарга ПП «Віктор»прийнята до провадження Донецьким апеляційним господарським судом. Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 03.08.2011р. судовий розгляд відкладався.

Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»м. Київ, в особі Регіонального відділення «Донбаська регіональна дирекція»в м. Донецьк відзиву на апеляційну скаргу на надало.

Представники сторін та третіх осіб у судове засідання 10.08.2011р. не зявилися, про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином, про що свідчать матеріали справи.

Враховуючи ті обставини, що явка представників сторін та третіх осіб у судове засідання не була визнана обовязковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу без участі представників сторін та третіх осіб за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, заслухавши представника позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила.

22 квітня 2008 року між ОСОБА_6 акціонерним товариством „ОТП Банк (змінено найменування на Публічне акціонерне товариство „ОТП Банк , надалі Банк) та громадянином України ОСОБА_4 (надалі Позичальник) був укладений кредитний договір №CM-SME 104/142/2008, згідно якого Банк надає Позичальнику кредит, а Позичальник приймає його на наступних умовах: розмір кредиту: 150000дол. США; цільове використання кредит: на споживчі цілі; річна база нарахування процентів: 360 днів у році; датою остаточного повернення кредиту 24.04.2023р. (п.2 частини 1 кредитного договору).

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами (дата договору), включаючи всі додатки до нього (додатки складають невідємну частину цього договору), і діє до виконання сторонами взятих на себе зобовязань по цьому договору в повному обсязі (п.7.3. кредитного договору).

Як вбачається з матеріалів справи, боржник отримав кредитні кошти.

Як вірно визначено місцевим господарським судом, за своєю правовою природою договір №CM-SME 104/142/2008 від 22.04.2008р. є кредитним договором та підпадає під правове врегулювання ст.1054 Цивільного кодексу України та до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ОСОБА_6 акціонерним товариством „ОТП Банк (змінено найменування на Публічне акціонерне товариство „ОТП Банк, надалі Іпотекодержатель) та Приватним підприємством „Віктор (надалі - Іпотекодавець) був укладений договір іпотеки №РM-SME 104/142/2008 (майнова порука). Договір іпотеки посвідчено приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_7 - 22.04.2008р.

В п.1.1. договору іпотеки зазначено, що для забезпечення повного та своєчасного виконання Боржником його боргових зобовязань (за кредитним договором), визначених у ст.2 цього договору, Іпотекодавець цим надає Іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, визначене в ст.3 цього договору.

Предметом іпотеки за цим договором є складське приміщення, що знаходиться за адресою: м. Донецьк, вул. Рогачівська, будинок 1 л (один л), та належить Іпотекодавцю на праві приватної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_8, 06.07.2000р. зареєстрованим номером 4625, зареєстрованим Донецьким бюро технічної інвентаризації 18.08.2000р. в реєстровану книгу №19в зареєстрованим номером 7597 (п.3.1. договору іпотеки).

За рахунок предмета іпотеки Іпотекодержатель може задовольнити такі вимоги (далі Фактичні вимоги): а) всі Боргові зобов'язання не сплачені Боржником і б) вимоги стосовно повного відшкодування всіх збитків, завданих порушенням Іпотекодавцем його зобовязань за цим Договором, а також всіх фактичних витрат, понесених Іпотекодержателем у звязку із реалізацією його прав за цим договором (п.6.1. договору іпотеки).

Відповідно до п.2.1.5. договору іпотеки, встановлений розмір боргових зобовязань, відповідно до умов цього пункту зазначено, що не обмежуючи викладеного в п.6.1. цього договору сторони погоджуються, що розмір боргових зобовязань становить 150000дол. США. Зазначений розмір може збільшуватись на суму невиконаних платіжних зобовязань Боржника. Іпотекою забезпечені боргові зобов'язання в разі зміни їх суми, відповідно до п.2.1. (з підпунктами цього договору).

Відповідно до п.2.1.5.1. договору іпотеки, в разі зміни розміру боргових зобовязань після укладання цього договору, такі боргові зобов'язання забезпечуються в їх повному розмірі.

Цей договір набирає чинності з дня його нотаріального посвідчення та діє до виконання боргових зобовязань в повному обсязі та зобовязань Іпотекодавця за цим договором (п.9.1. договору).

Як вірно визначено судом першої інстанції, за своєю правовою природою договір №РМ-SМЕ 104/142/2008 від 22.04.2008р. є договором іпотеки, правовідносини за яким регулюються параграфом 6 глави 49 ЦК України, Законом України Про іпотеку, Законом України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень.

Відповідно до договорів купівлі-продажу кредитного портфелю від 12.11.2010р. та договору про відступлення права вимоги від 12.11.2010р., відповідач продав (переуступив) третій особі 2 права, в тому числі, за кредитним договором №CM-SME 104/142/2008 від 22.04.2008р. та спірним договором іпотеки.

Оскільки, на думку позивача, зобов'язання за договором іпотеки відносно первісного збільшилося на 60% з причини вираження господарського зобов'язання в іноземної валюті, що суперечить вимогам закону, а вартість обєкту іпотеки не змінилась разом із зміною курсу долара США відносно гривні, між тим правові наслідки договору іпотеки не передбачають операції із іноземною валютою які потребують дозволу, індивідуальної ліцензії або генеральної ліцензії, адже обіг іноземної валюти за умовами іпотечного договору, укладеного між резидентами України виключається, позивачем був заявлений позов про визнання договору іпотеки недійсним.

Дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія дійшла наступного висновку.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 ЦК України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з п.4 ст.129 Конституції України, ст.ст.33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Заявляючи позов про визнання недійсним іпотечного договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Згідно з приписами ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України №15-93 від 19.02.1993р. «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, що встановлено ч.3 ст.533 ЦК України.

Грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону (ст.198 ГК України).

Визначення терміну іноземна валюта як валютної цінності містить ст.1 Декрету Кабінету Міністрів України №15-93 від 19.02.1993р. Так, іноземна валюта це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Як встановлено ст.5 Декрету КМУ №15-93 від 19.02.1993р.:

- Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом;

- генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання;

- індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції;

- порядок і терміни видачі ліцензій, перелік документів, необхідних для одержання ліцензій, а також підстави для відмови у видачі ліцензій визначаються Національним банком України.

За наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, зазначеними у п.2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Національного банку України №275 від 17.07.2001р.

Стаття 49 Закону України Про банки і банківську діяльність відносить до кредитних операції, зазначені у пункті 3 частини першої та у пунктах 3 - 7 частини другої статті 47 цього Закону, зокрема, розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Виходячи з викладеного, банк як фінансова установа може здійснювати кредитування як валютну операцію, при наявності банківської ліцензії та письмового дозволу Національного банку України.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач на час укладання кредитного договору, мав видані Національним банком України банківську ліцензію №191 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пп.5-11 частини другої ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», дозвіл №191-1 на право здійснення операцій, визначених пп.1-4 частини другої та частиною четвертою ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»із додатком до такого дозволу.

Отже, відповідач мав право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто кредитування в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії та дозволу.

Крім того, ч.4 ст.5 Декрету КМУ №15-93 від 19.02.1993р. встановлено, що індивідуальної ліцензії потребують операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, до цього часу ці межі законодавчо не встановлені. Отже, будь-які операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті (незалежно від строків та сум) отримання індивідуальної ліцензії не потребують.

Відповідно до п.1.5. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №483 від 14.10.2004р. використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями); у випадках, передбачених законами України. У всіх інших випадках використання іноземної валюти як засобу платежу можливе лише за наявності ліцензії. Отримувачем відсотків, комісій за кредитним договором є відповідач (банк), таким чином, одержання індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, в даному випадку, не потрібно.

Таким чином, якщо кредит наданий в іноземній валюті позичальник зобовязаний повернути суму заборгованості в іноземній валюті, що відповідає умовам спірного кредитного договору, та не суперечить нормам Цивільного та Господарського кодексів України.

Згідно з приписами ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

В ст.7 Закону України «Про іпотеку»передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Згідно з приписами ст.11 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

При цьому, ст.41 Закону України „Про іпотеку передачає, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що іпотечний договір має похідний характер від основного зобовязання, при цьому в договорі іпотеки може бути вказаний розмір основної суми заборгованості та процентів за основним зобов'язанням (ст.18 Закону України «Про іпотеку»), однак, означений договір не передбачає проведення розрахунків в іноземній валюті, та не потребує отримання відповідних дозволів та ліцензій.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про Національний банк України», офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України.

Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету КМУ №15-93 від 19.02.1993р. встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року N 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, встановлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що укладаючи іпотечний договір, який забезпечує зобовязання позичальника, що виражені в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Посилання позивача на неможливість виконати іпотечний договір правомірно відхилено місцевим господарським судом в звязку з їх недоведеністю та не повязаністю із заявленими вимогами.

Таким чином, судова колегія вважає, що судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні позовних вимог Приватного підприємства «Віктор», м. Донецьк про визнання договору іпотеки №РМ-SME 104/142/2008 (майнова порука) від 21.04.2008р. недійсним за вищевикладеними мотивами.

Доводи апеляційної скарги не прийняті судовою колегією до уваги, оскільки не підтверджені матеріалами справи та не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення.

Отже, відповідно до статті 47 ГПК України, судове рішення прийняте суддею за результатами дослідження усіх обставин справи.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що відповідно до вимог ст.43 ГПК України рішення господарського суду Донецької області від 10.05.2011р. (повний текст підписано 13.05.2011р.) у справі №28/50пд ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права України, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду.

Результати розгляду апеляційної скарги оголошені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.49 ГПК України витрати по сплаті державного мита за подання апеляційних скарг покладаються на заявника апеляційної скарги.

Керуючись статями 33, 34, 43, 49, 99, 101, 102, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Віктор», м. Донецьк на рішення господарського суду Донецької області від 10.05.2011р. (повний текст підписано 13.05.2011р.) у справі №28/50пд залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 10.05.2011р. (повний текст підписано 13.05.2011р.) у справі №28/50пд залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий І.В. Зубченко

Судді: І.А. Бойко

ОСОБА_3

Надруковано 8 примірників: 1позивачу; 2 відповідачу; 2 третім особам; 1 до справи; 1ДАГС, 1 ГС