ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
23.11.11 Справа № 5008/1252/2011
Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:
головуючого-судді: Бойко С.М.,
суддів: Бонк Т.Б.,
при секретарі Томкевич Н.,
з участю представників:
від скаржника (позивача) не зявився,
відповідача не зявився,
розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Веттштайн-Технік Україна, м.Ужгород
на рішення господарського суду Закарпатської області від 06.10.2011 року, суддя Бобрик Г. Й. у справі № 5008/1252/2011
за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю Веттштайн-Технік Україна, м. Ужгород
до відповідача: фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, с.Минай Ужгородського району
про визнання недійсним договору про надання послуг з технічного обслуговування обладнання від 15.01.2010 року,
рішенням господарського суду Закарпатської області від 06.10.2011 року в задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю Веттштайн-Технік Україна до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним укладеного між сторонами договору про надання послуг з технічного обслуговування обладнання від 15.01.2010 року відмовлено з підстав того, що позивачем не подано, а судом не встановлено наявність підстав, встановлених ст.ст.203, 232, 234 ЦК України для визнання вказаного договору недійсним.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати в звязку з неповним з»ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, апелюючи тим, що підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним є його фіктивність, оскільки договір не був реальним в часі та жодні роботи на його підставі не виконувалися, сторонами не досягнуто згоди щодо істотної умови договору, а саме переліку обладнання.

Скаржник не погоджується з висновком місцевого суду про підтвердження факту виконання сторонами умов договору, оскільки всі документи виготовлені друкарським способом, крім дат, акти приймання-передачі послуг підписані до дати підписання самого договору, а ремонт обладнання на виконання вимог п.2.1 договору не міг бути здійснений на території виконавця, оскільки на все майно позивача накладено арешт в межах виконавчого провадження ВП №18071319 згідно постанови заступника начальника Ужгородського МВ ДВС про арешт майна та оголошення заборони його відчуження від 29.03.2010 року, а тому обладнання позивача не могло перебувати на території відповідача.

Скаржник покликається на укладення оскаржуваного договору без відповідного дозволу у відповідача на його укладення та виконання такого договору, що підтверджується відсутністю необхідних дозвільних документів, зокрема, дозволів на початок виконання робіт (видаються Держгіпромнаглядом України у відповідності до Порядку видачі дозволів Державним комітетом з нагляду за охороною праці та його територіальними органами, затвердженого постановою КМУ від 15.10.2003 року за №1631), кваліфікованої робочої сили, а також відсутністю в ЄДРПОУ наданого відповідачу такого виду діяльності як технічне обслуговування обладнання.

Скаржник покликається на існування зловмисної домовленості при укладенні оскаржуваного договору між виконавчим директором ТзОВ Веттштайн-Технік Україна ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2І, оскільки оригінал примірника договору відповідачем не представлено, жодних відомостей по відображенню господарських операцій на виконання оскаржуваного договору в бухгалтерському обліку товариства не відображено, що є підставою згідно ст.232 ЦК України для визнання його недійсним. В підтвердження вказаної підстави скаржник також зазначає факт придбання відповідачем виробничого обладнання в порядку примусової реалізації майна, що підтверджується актом реалізації майна та повідомлення про результати проведення торгів №377327 від 01.07.2011 року.

Скаржник також покликається на укладення оскаржуваного договору зі сторони позивача виконавчим директором ОСОБА_3 з перевищенням наданих йому повноважень, оскільки згідно п.7.6 статуту товариства прийняття рішення про укладення договорів купівлі-продажу, договорів про надання послуг, виконання робіт на суму, що перевищує 20 000 грн. віднесено до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства.

Скаржник не погоджується з висновком суду про те, що право ОСОБА_3 на укладення договорів від імені товариства на суму, що не перевищує 500 000 грн. передбачено рішенням засновника ТзОВ Веттштайн-Технік Україна від 13.12.2009 року, оскільки з пояснень засновника ОСОБА_4 вбачається, що ним не видавалися та не підписувалися такі рішення, оскільки 13.12.2009 року ОСОБА_4 перебував у Швейцарії, що підтверджується копією закордонного паспорта, а жодних підтверджуючих документів прийняття такого рішення в Швейцарії, а саме проставлення апостилю чи легалізації цього рішення у встановленому порядку в Україні відповідачем не подано.

В судове засідання представники сторін не з"явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленнями про вручення ухвал суду, а тому суд розцінює їх неявку як без поважних причин та вважає за можливе розгляд справи провести без їх участі за наявних в справі документів про права і обовязки сторін.

Суд, перевіривши та оцінивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.01.2010 року між товариством з обмеженою відповідальністю „ОСОБА_4 Технік Україна(позивач) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (відповідач) укладено договір про надання послуг з технічного обслуговування обладнання. Даний договір підписано директором ТОВ „ОСОБА_4 Технік Україна ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2

За умовами договору позивач зобовязався надавати послуги з технічного ремонту обладнання (верстатів) згідно переліку (додаток 1 до договору) та технічного обслуговування обладнання (проведення регламентно-профілактичних робіт на обладнанні), а відповідач зобовязався оплачувати надані послуги.

Підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним позивач зазначає: укладення оскаржуваного договору без відповідного дозволу у відповідача на виконання робіт (ст.227 ЦК України); укладення оскаржуваного договору директором товариства без наявності будь-яких повноважень на таке укладення, оскільки сума договору перевищує дозволену суму 20 000, 00 грн., а тому порушує публічний порядок та спрямований на незаконне заволодіння майном товариства (ст.228 ЦК України); існування зловмисної домовленості при укладенні оскаржуваного договору між виконавчим директором ТзОВ Веттштайн-Технік Україна ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2І,, оскільки оригінал примірника договору відповідачем не представлено, жодних відомостей по відображенню господарських операцій на виконання оскаржуваного договору в бухгалтерському обліку товариства не відображено (ст.232 ЦК України) та фіктивність оскаржуваного договору, оскільки такий підписаний без наміру створення правових наслідків (ст.234 ЦК України).

Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним.

Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Проте, наведена позивачем обставина щодо визнання оскаржуваного договору недійсним з підстав укладення його керівником з перевищенням наданих йому повноважень ні судом першої інстанції, ні апеляційним не встановлена, оскільки на момент підписання договору директором позивача та особою, яка мала право вчиняти юридичні дії від імені позивача без довіреності, був ОСОБА_3, який був звільнений з посади рішенням засновників 06.07.11. Рішенням єдиного засновника товариства від 13.12.09 надано повноваження директору товариства ОСОБА_3 на укладення договорів з підприємствами щодо ремонту станків на суму що не перевищує 500 000, 00 грн. для здійснення повного капітального ремонту всього обладнання, що знаходиться на підприємстві (а.с.99-100).

Відповідно до ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст.238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом, а згідно ст.239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Крім цього, відповідно до ст.241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Наявність належних повноважень у ОСОБА_3 на представництво інтересів позивача жодним чином не заперечувалося позивачем, а факт прийняття виконаних робіт за договором, що встановлено рішенням господарського суду Закарпатської області від 25.08.2011р. по справі №5008/1119/2011, слід розцінювати як наступне схвалення укладеного договору.

Покликання скаржника на фіктивність рішення засновника товариства від 13.12.09, оскільки з пояснень засновника ОСОБА_4 вбачається, що ним не видавалися та не підписувалися такі рішення в зв»язку з перебуванням 13.12.2009 року ОСОБА_4 у Швейцарії, є безпідставним, оскільки доказів вказаного факту чи визнання цього рішення недійсним скаржником не подано, а судом не встановлено.

Нормою ч.1 ст.232 Цивільного кодексу передбачено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, є: наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; дії представника здійснювалися в межах наданих йому повноважень.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Ст.232 ЦК передбачено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Представник має діяти в інтересах особи, яку він представляє. Тому якщо він вступив у зловмисну домовленість з другою стороною і діяв при цьому у власних інтересах, нехтуючи інтересами особи, яку він представляв, і це доведено в суді, правочини мають визнаватися судом недійсними.

Судом встановлено, що договір про надання послуг з технічного обслуговування обладнання від 15.01.2010 року укладений позивачем в особі директора ОСОБА_3

Суд, проаналізувавши норму ч.2 ст.97 Цивільного кодексу України, згідно якої органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом, норму ст.237 Цивільного кодексу, відповідні положення статуту позивача (у новій редакції), затвердженого протоколом №24 від 13.07.2009 р. і зареєстрованого 16.07.2009 р., дійшов правильного висновку, що оспорюваний договір укладений позивачем в особі його виконавчого органу директора, а не представника, а тому доводи скаржника про недійсність договору про надання послуг з технічного обслуговування обладнання від 15.01.2010 року на підставі ст.232 Цивільного кодексу є також безпідставним.

При цьому, колегія суддів дійшла висновку про правильність рішення суду першої інстанції, оскільки на підставах, передбачених ст.232 ЦК, можна визнавати недійсним правочин, якщо існувала зловмисна домовленість представника однієї сторони з другою стороною, а не домовленість між самими сторонами. Представник, вчиняючи правочин, не виражає власну волю. Його завдання полягає в тому, щоб реалізувати волю особи, яку він представляє. Словосполучення "зловмисна домовленість", трактують як навмисні дії представника, тобто він усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання. Іншими словами, необхідна наявність навмисної змови представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення внаслідок цього несприятливих наслідків для довірителя. При цьому, не має значення, чи одержав учасник такої змови яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи він був укладений з метою завдати збитків довірителю. Для задоволення позовних вимог за ст.232 ЦК необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє, що в спірному випадку скаржником не доведено.

Згідно зі ст.234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином. При цьому, фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. Ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. Також, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Матеріалами справи, а саме актами приймання передання послуг та актами технічного обслуговування (а.с.21-50) підтверджується факт надання послуг за договором від 15.01.2010 р. Вищенаведене встановлено також рішенням господарського суду Закарпатської області від 25.08.2011р. по справі №5008/1119/2011 про стягнення з ТОВ „Веттштайн-Технік Україна вартості наданих послуг.

Покликання скаржника на те, що ремонт обладнання на виконання вимог п.2.1 договору не міг бути здійснений на території виконавця, оскільки на все майно позивача накладено арешт в межах виконавчого провадження ВП №18071319 згідно постанови заступника начальника Ужгородського МВ ДВС про арешт майна та оголошення заборони його відчуження від 29.03.2010 року не є підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним, оскільки невиконання стороною договору окремих його умов не свідчить про фіктивність договору в цілому. Невиконання або неналежне виконання правочину не є підставою для визнання його недійсним і зазначені апелянтом обставини не свідчать, що договір був фіктивним, укладався без наміру створити правові наслідки. За матеріальним законом визнання недійсним фіктивного договору пов'язане з наміром сторін створити правові наслідки правочину, а не його належним виконанням. Неналежне виконання або невиконання умов договору може бути лише підставою для розірвання правочину, проте, такої вимоги позивачем не заявлено.

За приписами ст.204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочинів, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав передбачених законом.

В частині першій ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивачем не доведено, а судом не встановлено наявність в спірному випадку вищезазначених підстав для визнання договору про надання послуг з технічного обслуговування обладнання від 15.01.2010 року недійсним.

Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При укладенні договору про надання послуг з технічного обслуговування обладнання від 15.01.2010 року сторонами досягнуто згоди з усіх його істотних умов.

Покликання скаржника на те, що сторонами не досягнуто згоди щодо істотної умови договору, а саме переліку обладнання, є безпідставним, оскільки додатком №1 до договору (а.с.20) передбачено перелік обладнання.

Судом встановлено, що договір укладений повноважними представниками сторін, правочин є реальним, спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ним, не суперечить вимогам ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства України, а також не суперечить моральним засадам суспільства.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 25.08.2011р. по справі №5008/1119/2011 задоволено позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення з ТОВ „Веттштайн-Технік Україна вартості наданих послуг згідно оскаржуваного договору, що свідчить про факт виконання умов договору його сторонами.

Відповідно до ст.35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

З наведеного позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю Веттштайн-Технік Україна до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним укладеного між сторонами договору про надання послуг з технічного обслуговування обладнання від 15.01.2010 року є безпідставними, а тому в їх задоволенні правомірно відмовлено місцевим судом.

З вищенаведеного доводи скаржника про скасування рішення місцевого суду є безпідставними.

Рішення місцевого суду прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд,

постановив:

рішення господарського суду Закарпатської області від 06.10.2011 року в справі за номером 5008/1252/2011 - залишити без змін, а апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Веттштайн-Технік Україна без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий -суддя: С.М.Бойко

Судді: Т.Б.Бонк

ОСОБА_1