ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.11 Справа № 2/109

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Кушнір Б.Б.

розглянув апеляційну скаргу фізичної особи підприємця ОСОБА_2 від 12.08.2011 року

на рішення господарського суду Закарпатської області

від 01.08.2011 року у справі № 2/109

за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Перечин

до відповідача відкритого акціонерного товариства "Закарпатавтотранс", м.Ужгород

про врегулювання розбіжностей щодо умов договору про надання послуг перевізникам повязаних з обслуговуванням пасажирів на автобусних маршрутах загального користування на автостанціях Закарпатської області № 2 від 06.09.2010 року між ВАТ "Закарпатавтотранс" та ОСОБА_2, виклавши умови договору № 2 про надання послуг перевізникам повязаних з обслуговуванням пасажирів на автостанціях Закарпатської області в редакції запропонованій ОСОБА_2; - зобовязання ВАТ "Закарпатсавтотранс" укласти договір № 2 про надання послуг перевізникам повязаних з обслуговуванням пасажирів на автобусних маршрутах загального користування на автостанціях Закарпатської області від 06.09.2010 року (щодо яких у сторін виникли розбіжності) в редакції, запропонованій ПП ОСОБА_2, підписавши текст цього договору в редакції, запропонованій ОСОБА_2

представники сторін:

від позивача ОСОБА_3

від відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5

Права і обовязки сторін, передбачені ст. 22 ГПК України, право заявляти відводи, представникам розяснено.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 01.08.2011р. у справі №2/109 (суддя Якимчук Л.М.) частково задоволено позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2Б.) до відкритого акціонерного товариства (далі-ВАТ) "Закарпатавтотранс", затверджено умови пунктів 1.1., 2.1.2., 2.1.5., 2.1.13., 2.1.15., 2.2.10., 3.1.1.-3.1.7., 4.1.-4.4., 4.7., 4.8., 7.1. та розділу VIII договору №2 від 06.09.2010 у визначеній редакції; пункти 2.1.12., 2.1.14., 4.5.1., 4.6. договору виключені; умови додатку №1 до договору №2 від 06.09.2010 затверджено у редакції відповідача.

При прийнятті рішення суд покликався на норми ст.32 Закону України «Про автомобільний транспорт», ст.13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», ст.ст.179-181 Господарського кодексу України (далі-ГК України), ст.ст. 640, 641 Цивільного кодексу України (далі-ЦК України).

Дане рішення оскаржується відповідачем, оскільки, на його думку, прийнято з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального права, просить рішення скасувати в частині, що стосується відповідальності сторін за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов?язання (п.п.3.1.1, 3.1.2., 3.1.3., 3.1.4., 3.1.5., 3.1.6, 3.1.7 договору); вартості обовязкових послуг автостанції (п.4.1., 4.2. договору, додаток №1), строку дії договору (п.7.1. договору) і прийняти нове, яким затвердити пункти 3.1.1.-3.1.3., 4.1.,4.2., додатку №1, п.7.1. договору в редакції позивача, а пункти 3.1.4.-3.1.7. виключити. Свої вимоги скаржник обгрунтовує тим, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме: ст.ст.6, 32 Закону України Про автомобільний транспорт, ст.ст. 179, 181 Господарського кодексу України та постанові Кабінету Міністрів України №1567 від 08.11.2006р. «Про затвердження Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті». В обгрунтування наведених підстав для скасування рішення, скаржник посилається на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на особливий монопольний статус відповідача, не надав належної правової оцінки важливості взаємної рівної відповідальності сторін, зокрема, затвердив пункти 3.1.1.-3.1.7. договору в редакції відповідача, якими відповідач фактично перебрав на себе функції контролю над перевізником та право застосовувати штрафні санкції до перевізника. Щодо пунктів 4.1.,4.2. договору та додатку №1, то позивач погоджується з тарифами відповідача в частині сплати фіксованих сум та заперечує сплату 7% від вартості проданих квитків у касах автостанції, зокрема, зазначає, що згідно ст.36 Закону України «Про автомобільний транспорт», послуга з продажу квитків закладена у вартість квитка, відтак, сплата такої послуги ще й перевізником буде подвійною оплатою однієї й тієї ж послуги. Щодо строку дії договору, то, на думку скаржника, суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача щодо фактичного продовження виконання та прийняття виконання сторонами договору №2 після 01.01.2011р., не встановив відсутність іншого правочину між сторонами, що призвело до прийняття помилкового рішення в частині строку дії договору №2.

Представник позивача, який брав участь в судових засіданнях, підтримав доводи апеляційної скарги.

ВАТ "Закарпатавтотранс" заперечило доводи скаржника з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (а.с.143-145, том ІІ) та усними поясненнями представника в судових засіданнях, просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

З матеріалів справи та апеляційної скарги вбачається наступне:

ФОП ОСОБА_2 є субєктом підприємницької діяльності, який здійснює надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом (Ліцензія серії АВ №338242 від 25.05.2007року).

Між позивачем та Закарпатською облдержадміністрацією укладено ряд договорів на перевезення пасажирів автомобільним транспортом загального користування за певними автобусними маршрутами Закарпатської області (а.с.51-68, 181-203, том ІІ).

06.09.2010 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (позивач) звернулася до ВАТ „Закарпатавтотранс (відповідач) з пропозицією укласти договір №2 про надання послуг перевізникам, повязаних з обслуговуванням пасажирів на автобусних маршрутах загального користування на автостанціях Закарпатської області (а.с.12, 14-18, том І).

04.10.2010 року товариством повернуто вказаний проект разом з протоколом розбіжностей та листом, у якому відповідач повідомив про неможливість підписання договору у запропонованій підприємцем редакції з огляду на невідповідність останньої нормам закону (а.с.13, 19-22, том І). Зокрема, при укладенні договору №2 від 06.09.2011 року між сторонами виникли розбіжності щодо умов пунктів 1.1, 2.1.2, 2.1.5, 2.1.12, 2.1.13, 2.1.14, 2.1.15, 2.2.10, 3.1.1, 3.1.2, 3.1.3, 3.1.4, 3.1.5, 3.1.6, 3.1.7, 4.1, 4.2, 4.3, 4.4, 4.5.1, 4.6, 4.7, 4.8, 7.1 розділу VIII, додатку №1.

Дані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом про врегулювання розбіжностей у договорі, обовязковість укладення якого передбачена чинним законодавством України.

Судова колегія, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, вважає, що оскаржуване рішення слід частково скасувати, з огляду на наступне:

Спір між сторонами виник при укладенні договору про надання послуг перевізникам, повязаних з обслуговуванням пасажирів на автобусних маршрутах загального користування на автостанціях Закарпатської області.

Відповідно до вимог ст. 3 Закону України „Про автомобільний транспорт, цей Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.

Згідно ст.32 цього Закону, відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із власниками автостанцій визначаються договором. Предметом договору автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, з власниками автостанцій є надання послуг та виконання робіт, пов'язаних з відправленням і прибуттям пасажирів. Даною нормою також закладено принцип обовязковості укладення власниками автостанцій відповідного договору з автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, яке повязується з наявністю в нього договору із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування про організацію перевезення на автобусних маршрутах загального користування чи дозволу органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування маршрутів загального користування, що пролягають через цю автостанцію.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та Закарпатською обласною державною адміністрацією, як замовником, за результатами проведених конкурсів та відповідно до рішень конкурсного комітету, укладено договори на перевезення пасажирів автомобільним транспортом загального користування, а також у позивача є ліцензія, яка засвідчує його право на здіснення вказаної діяльності (ліцензія №338242 серії АВ від 25.05.2007р.).

Відповідно до вимог ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність.

Судова колегія зазначає, що саме таким є публічне господарське зобов'язання, яке виникло між позивачем та відповідачем у результаті надання останнім послуг перевізникам, повязаних з обслуговуванням пасажирів на автобусних маршрутах загального користування на автостанціях Закарпатської області.

Статтею 178 ГК України, яка регламентує питання виконання публічних зобов'язань встановлено, що суб'єкт господарювання, який відповідно до закону та своїх установчих документів зобов'язаний здійснювати виконання робіт, надання послуг або продаж товарів кожному, хто до нього звертається на законних підставах, не має права відмовити у виконанні робіт, наданні послуг, продажу товару за наявності у нього такої можливості або надавати перевагу одному споживачеві перед іншими, крім випадків, передбачених законодавством.

Згідно ст.179 Господарського кодексу України, укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору певних категорій суб'єктів господарювання. Суб'єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв'язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб'єкти зобов'язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов'язкові умови таких договорів.

Спори, що виникають при укладанні господарських договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом (ст.187 ГК України).

Взаємовідносини у сфері автоперевезень регулюються Законом України „Про автомобільний транспорт, Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997р. №176, а також Типовому технологічному процесу надання послуг пасажирських автостанцій та автовокзалів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.08.2001р. №565 та іншими нормативними актами.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони досягли згоди стосовно п. 1.1, п. 2.1.2, п. 2.1.5, п. 2.1.12, п. 2.1.14, п. 2.2.10, п. 4.3, п. 4.4, п. 4.5.1, п. 4.6, п.4.7, п.4.8, розділу VIII (спільне клопотання від 28.07.2011 року міститься у матеріалах справи), відтак, місцевий господарський суд підставно прийняв вказані положення договору в узгодженій редакції, з огляду на відповідність таких пунктів чинному законодавству.

Підставою апеляційного оскарження рішення місцевого господарського суду є непогодження позивача з рішенням суду в частині, що стосується відповідальності сторін за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов?язання (п.п.3.1.1, 3.1.2., 3.1.3., 3.1.4., 3.1.5., 3.1.6, 3.1.7 договору); вартості обовязкових послуг автостанції (п.4.1., 4.2. договору, додаток №1), строку дії договору (п.7.1. договору), відтак, судова колегія дає оцінку рішенню суду в частині затвердження редакції саме даних пунктів договору.

Пункти 3.1.1.-3.1.7. місцевий господарський суд затвердив у наступній редакції відповідача, зокрема:

3.1.1. За зрив рейсу без поважних причин, Сторона-2 (позивач) сплачує Стороні-1 (відповідачу) кошти у розмірі суми двох квитків від початкової до кінцевої зупинки, визначеної за маршрутом перевізника.

Поважними причинами, які не тягнуть за собою грошової компенсації, вважаються важкі погодно-кліматичні умови та інші форс-мажорні обставини. Підставою для не нарахування грошової компенсації є акт складений фахівцями Сторони-2, який на протязі 3 днів надсилається Стороні-1.

3.1.2. За не заїзд автобусів на автостанції, які передбачені розкладом руху, Сторона-2 сплачує Стороні-1 неустойку у розмірі 100,0 (сто) грн. за кожну з автостанцій на яку був здійснений не заїзд в незалежності від виду сполучення. Незаїздом рахується випадок, коли підтверджується відправлення автобуса з автостанції формування.

3.1.3. При виявленні безквиткових пасажирів в салоні автобуса або підбір їх безпосередньо на автостанції Сторона-1 проводить дообілечування цих пасажирів, а у разі відмови Сторона-2 сплачує Стороні-1 неустойку в сумі 10 грн. за кожного безквиткового пасажира у приміському сполученні, 15 грн. за кожного безквиткового пасажира у міжміському сполученні, 30 грн. за кожного безквиткового пасажира у міжобласному сполученні, Стороною-1 по можливості робиться відповідний запис у квитково-касовому листі та складається акт довільної форми з яким ознайомлюється водій під розпис, копія якого надсилається Стороні-2.

3.1.4. За кожен випадок запізнення автобуса на автостанцію більше 15-ти хвилин без поважних причин згідно затвердженого розкладу руху, Сторона-2 сплачує Стороні-1 кошти в сумі 5 грн. за кожне запізнення.

Поважними причинами є причини зазначені в п.3.1.1. цього договору.

3.1.5. За відсутність візуальної інформації та гучномовного повідомлення на автостанціях про рейси, відсутність інформації про погодні умови на маршрутах, інформації з безпеки дорожнього руху, оперативних даних про ДТП, Сторона-1 сплачує Стороні-2 кошти в сумі 5 грн. за кожен випадок.

3.1.6 За порушення терміну перерахування коштів більш як на 3 дні після одержання акту взаємозвірки, Сторона-1 сплачує Стороні-2 за кожен послідуючий день пеню в сумі 0,05% від суми заборгованості. Підставою для ненарахування пені є акт складений фахівцями Сторони-2, який надсилається Стороні-1.

3.1.7 За необґрунтовану відмову працівника автостанції від продажу квитка на графіковий рейс Сторони-2, Сторона-1 відшкодовує Стороні-2 вартість такого квитка.

Вказані пункти передбачають як відповідальність перевізника, так і відповідальність товариства (відповідача) за неналежне виконання умов договору у вигляді господарських санкцій за невиконання господарського зобов?язання. Проаналізувавши їх відповідність загальним принципам господарської відповідальності, судова колегія зазначає, що дані пункти договору, крім п.3.1.3., забезпечують захист прав та інтересів громадян та спрямовані на дотримання сторонами правопорядку у сфері господарювання, відтак, судова колегія вважає їх обґрунтованими та законними.

Що стосується п.3.1.3. договору, яким встановлюється відповідальність позивача при виявленні безквиткових пасажирів в салоні автобуса або підбір їх безпосередньо на автостанції, то судова колегія вважає, що даний пункт слід виключити з договору, оскільки можливість здійснення водієм продажу квитків в разі відсутності у населеному пункті автостанції, а також після закриття квитково-касової відомості передбачено п.115 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997р. №176, а також п.2.1.2. Типового технологічного процесу надання послуг пасажирських автостанцій та автовокзалів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.08.2001р. №565, а згідно п.14 ст.6 Закону України «Про автомобільний транспорт», у разі відсутності у пасажирів квитків, автостанція має право подати письмову заяву про порушення перевізником вимог законодавства про автомобільний транспорт, яка розглядається уповноваженими державними органами по суті та виносить припис про усунення порушень.

Окрім того, ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт»визначено розмір, субєктів та порядок накладення санкцій за перевезення безквиткових пасажирів на автомобільному транспорті загального користування.

Пункти 4.1.-4.2. договору, додатку №1 до договору місцевий господарський суд затвердив у наступній редакції відповідача, зокрема:

«4.1. За надання обовязкових послуг /п.2.1.3., 2.1.4, 2.1.6 договору/ при виконанні рейсів на міжміських та приміських регулярних маршрутах Сторона-2 сплачує Стороні-1 кошти в сумі фіксованої плати (Додаток №1), що розраховується по кожній автостанції, які є на маршруті руху, згідно кількості послуг, що надаються на автостанції (класу АС).

За надання обовязкових послуг з продажу квитків на проїзд та перевезення багажу /п.2.1.13 договору/ Сторона-2 сплачує Стороні-1 винагороду за тарифами визначеними у Додатку №1 в залежності від виду сполучення.

4.2. Сума фіксованої плати за надання обовязкових послуг /п.2.1.3.,2.1.4.,2.1.6 договору/ Стороні-2 знімається Стороною-1 з суми реалізації квитків Сторони-2 до 10-го числа звітного місяця, а кошти від надання послуг з продажу квитків на проїзд та перевезення багажу /п.2.1.13 договору/ знімаються Стороною-1 з суми реалізації квитків Сторони-2 до 10-го числа наступного за звітним місяця згідно Додатку №1.

Суми страхових внесків перераховуються Стороною-1 відповідно до угоди укладеної Стороною-2 і страховою компанією, де третьою стороною є Сторона-1.

В силу приписів ст.ст.28, 36 Закону України «Про автомобільний транспорт», на автостанціях забезпечується продаж квитків; послуга із продажу квитків є обовязковою як для пасажирів, так і для перевізників.

Пунктом 114 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, встановлено, що вартість послуг автостанцій для перевізників регулюється укладеним між ними договором, а за змістом п.116 даних Правил, платою пасажира за послуги автостанцій, відповідно до ст.36 Закону України «Про автомобільний транспорт» є автостанційний збір, що входить до вартості квитка, розмір якого погоджується власником автостанції із обласною держадміністрацією.

Судова колегія зазначає, що господарський суд, враховуючи вимоги ст.ст. 33, 34 ГПК України, ст.13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», прийшов до правильного та обґрунтованого висновку щодо затвердження вказаних спірних пунктів угоди, якими встановлено вартість послуг автостанцій, в редакції ВАТ «Закарпатавтотранс», оскільки позивачем не наведено жодних доводів, які б давали право суду застосовувати до позивача умови договору, відмінні від тих, які товариство застосовує до інших аналогічних перевізників, натомість, відповідачем економічними розрахунками (калькуляціями) вартості послуг автостанцій ВАТ «Закарпатавтотранс»для перевізників, зокрема, наказом ВАТ „Закарпатавтотранс від 31.12.2009 року №426, яким затверджено розмір фіксованої плати для перевізників, розпорядженням голови Закарпатської ОДА від 23.03.2007 року №137, калькуляцію витрат, затв. 31.12.2009 року, калькуляцією фіксованої плати, затв. 31.12.2009 року, підтверджено обґрунтованість вартості послуг автостанції.

Окрім того, як правильно встановлено оскаржуваним рішенням, відповідність запропонованої відповідачем ціни договору діючому законодавству підтверджена постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.07.2010р. у справі №8/156 (а.с.75 Т.2), якою встановлено правомірність застосування відповідачем фіксованої плати за послуги, повязані із організацією прибуття та відправлення автобусів, послуги по інформуванню водіїв про умови руху, послуги із організації відпочинку водіїв та застосування відсоткової ставки за послугу із продажу квитків.

Пункт 7.1. договору затверджено у редакції відповідача: Термін дії цього договору встановлюється з 01 жовтня 2010року по 31 грудня 2010 року з посиланням на те, що аналогічні договори укладені з іншими перевізниками саме до вказаної дати, а також у звязку з тим, що з 01.01.2011 року вступив в силу новий порядок регулювання діяльності автостанцій, затверджений наказом Міністерства транспорту та звязку №700 від 27.09.2010р. та набрав чинності наказ Міністерства транспорту і звязку №860 від 30.11.2010 року, яким затверджено Типову форму договору про надання послуг автостанцією перевізникові.

Даний висновок суду судова колегія вважає помилковим, оскільки судом не взято до уваги наступне:

На момент виникнення спірних відносин даний наказ та типова форма договору не були прийняті та не набрали законної сили, відтак, застосування до правовідносин положень законодавства, яке не було чинним на час виникнення спірних правовідносин не допускається, якщо самим нормативним актом не передбачено інше.

Скаржником та Закарпатською обласною адміністрацією укладено ряд угод про організацію перевезень за маршрутами на період до 2013-2014р.р., відтак, беручи до уваги ч.3 ст.32 Закону України «Про автомобільний транспорт», згідно якої договір між перевізником та автостанцією укладається на підставі укладеного договору між перевізником і органом виконавчої влади, судова колегія зазначає, що строк дії даного договору повинен забезпечити перевізнику можливість виконати свої зобов?язання перед органом влади в повному обсязі, а тому вважає, що пункт 7.1.договору слід затвердити в редакції позивача, зокрема, до 31.12.2013 року.

Посилання відповідача на той факт, що ним було надіслано позивачу новий договір у відповідності до примірного договору, затвердженого наказом №860, вважається судовою колегією безпідставним, оскільки доказів укладення такого договору в порядку ст.ст.179-181 ГК України матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, судова колегія за результатами розгляду апеляційної скарги, прийшла до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині затвердження пунктів 3.1.3. та 7.1. договору в редакції позивача, в решті оскаржуване рішення прийнято відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судові витрати з розгляду апеляційної скарги, відповідно до ст.49 ГПК України, слід віднести на скаржника.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи підприємця ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення господарського суду Закарпатської області від 01.08.2011р. у справі № 2/109 скасувати в частині затвердження пунктів 3.1.3. та 7.1. договору в редакції позивача.

Прийняти в цій частині рішення, яким п.3.1.3. договору виключити, а п.7.1. договору викласти в наступній редакції: «Термін дії договору встановлюється з 01 жовтня 2010 року по 31.12.2013 року».

В решті рішення - залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий суддя Орищин Г.В.

суддя Галушко Н.А.

суддя Краєвська М.В.