ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________

28.07.11 Справа № 5008/485/2011
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузя В.Л.

суддів Юркевича М.В.

ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, б/н та б/дати та апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області від 12.07.11 за вих. № 10-11-02115

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 23.06.11

у справі № 5008/485/2011

за позовом Державного підприємства «Управління промислових підприємств державної адміністрації залізничного транспорту України»(надалі по тексту ДП «УПП УЗ») в особі Камяницького карєроуправління ДП «УПП УЗ», с. Камяниця, Ужгородський район, Закарпатська область

до відповідача 1 Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області, м. Ужгород

до відповідача 2 Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, с. Невицьке, Ужгородський район, Закарпатська область

про визнання правочину нікчемним

за участю представників:

від позивача ОСОБА_3 представник;

від відповідача -1 ОСОБА_4 представник;

від відповідача -2 ОСОБА_2 підприємець, ОСОБА_5 представник.

Представникам сторін розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України, заяв про відвід суддів не надходило.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 23.06.11 у справі № 5008/485/2011 (суддя Бобрик Г.Й.) позов задоволено, визнано нікчемним додатковий договір № 1 від 06.10.10 про продовження договору оренди № 178-09/06-05 від 02.11.09, стягнуто з РВ ФДМ України по Закарпатській області та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ДП «УПП УЗ»в особі Камяницького карєроуправління ДП «УПП УЗ»по 160,50 грн. на відшкодування судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що, оскільки договір оренди № 178-09/06-05, укладений 02.11.09 та з урахуванням строку, продовженого додатковою угодою № 1 від 06.10.10, він діє до 02.11.12, тобто три роки, а тому підлягає нотаріальному посвідченню, чого зроблено не було. Також, додатковий договір укладено без згоди балансоутримувача позивача у справі. Відтак, суд, керуючись положеннями ст.ст. 203, 215, 216, 220 ЦК України задоволив вимогу позивача про визнання правочину нікчемним.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулася до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Закарпатської області від 23.06.11 у справі № 5008/485/2011 скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Скаржник зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи. Зокрема, апелянт вказує, що судом першої інстанції не враховано положення п. 5 р. II «Прикінцеві положення»Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні»від 15.12.2009 р. № 1759-VI (далі Закон № 1759), відповідно до якого термін договорів оренди державного та комунального майна для суб'єктів малого підприємництва, укладених до набрання чинності цим Законом, вважається продовженим до п'яти років з дня укладання, якщо орендар не пропонує менший термін. Отже, якщо договір оренди комунального майна укладено до набрання чинності зазначеним Законом, то строк його дії вважається продовженим до п'яти років без вчинення будь-яких юридичних дій з боку сторін такого договору, причому підставою виникнення прав та обов'язків сторін уже укладеного договору оренди комунального майна на період, що перевищує строк дії договору оренди, передбачений договором при його укладанні, є не зазначений договір, чи будь-який інший правочин, а безпосередньо акт цивільного законодавства, яким і є Закон № 1759.

Таким чином, як зазначає скаржник, оскільки в даному випадку підставою продовження договору оренди є Закон № 1759, тобто акт цивільного законодавства, до якого як до підстави виникнення цивільних прав та обовязків, ЦК України не встановлює вимоги нотаріального посвідчення, тому підстави для визнання його нікчемним відсутні.

Крім того, скаржник зазначає, що оспорюваний додатковий договір № 1, укладений строком на 2 роки, у звязку з чим нотаріального посвідчення не потребує, а також про те, що ним як орендарем здійснюється користування спірним майном у встановленому законом порядку та у відповідності до договірних умов.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, РВ ФДМУ по Закарпатській області також звернулося до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Закарпатської області від 23.06.11 у справі № 5008/485/2011 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Скаржник зазначає про те, що судом першої інстанції при прийнятті рішення не було враховано, що договір оренди від 02.11.09 та спірний додатковий договір були укладені на термін, який не перевищує 3 роки, а відтак такий договір не потребує нотаріального посвідчення та відповідно вимоги ч. 2 ст. 793 ЦК України сторонами не порушено. Також зазначено, що при укладенні основного договору було отримано дозвіл від ОСОБА_6 транспорту і звязку України і при продовженні дії договору повторного погодження закон не вимагає.

Крім того, скаржник зазначає, що місцевий господарський суд порушив норми матеріального та процесуального права, визнавши договір нікчемним.

Позивач подав заперечення на апеляційну скаргу відповідача-2 у справі, в якому просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з підстав правомірності та обґрунтованості рішення суду.

Представники сторін у судовому засіданні навели свої доводи та міркування.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційні скарги підлягають задовленню частково, зважаючи на таке:

Як вбачається з матеріалів справи, 02.11.09 між РВ ФДМ України по Закарпатській області (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (орендар) було укладено договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 178-09/06-05, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно: вбудовані приміщення (далі по тексту - майно) загальною площею 71,7 кв.м будівлі магазину (літ. А), вартість яких визначена згідно із звітом про оцінку на 30.06.09 і становить за незалежною оцінкою 71 600 грн., розміщені за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Камяниця, вул. Ужанська, 64, що перебуває на балансі Камяницького карєроуправління ДП «УПП УЗ»(далі - балансоутримувач).

Відповідно до підписаного акту приймання-передавання майна в оренду від 02.11.09, балансоутримувач передав, а орендар прийняв майно у задовільному стані, яке потребує поточного ремонту (а.с. 20).

ОСОБА_6 транспорту та звязку України від 28.08.09 № 9527/45/10-09 надало згоду РВ ФДМ України по Закарпатській області щодо передачі в оренду на конкурсних засадах нерухомого майна терміном на один рік з метою розміщення магазину-кафе, що здійснює продаж товарів підакцизної групи, за умови, що орендна плата відповідатиме рівню ринкової за аналогічні групи у регіоні, а також зазначило про необхідність внесення відповідних змін до договору оренди (а.с. 48, а.с. 49 на звороті).

Відповідно до п. 10.1. даного договору цей договір було укладено строком на один рік, що діє з 02.11.09 по 01.11.10 включно.

Пунктом 10.4. договору оренди визначено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, у разі якщо дана норма не суперечить вимогам Закону України «Про Державний бюджет України»на поточний рік. Зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невідємною частиною договору.

Відповідач-2 у справі 07.09.10 звернувся до відповідача-1 із заявою про продовження строку дії договору № 178-09/06-05 на два роки (а.с. 36).

06 жовтня 2010 року між РВ ФДМ України по Закарпатській області та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 був укладений додатковий договір № 1 про продовження договору оренди № 178-09/06-05 від 02.11.09, відповідно до умов якого дія договору оренди № 178-09/06-05 продовжена на два роки з 02.11.10 по 01.11.12 включно, інші умови договору оренди не змінені цим додатковим договором, залишаються чинними, і даний додатковий договір є невідємною частиною договору оренди з моменту набрання ним чинності (а.с. 19).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що сторонами при укладенні додаткового договору від 06.10.10 не було дотримано вимог ч. 2 ст. 793 ЦК України щодо нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору, оскільки з урахуванням додаткового договору загальний строк оренди становить три роки. Крім того, позивач зазначає про те, що листом за вих. № 1095 від 01.10.10 Камяницьке карєроуправління повідомило відповідачів у справі про те, що ним заплановано проведення капітального ремонту орендованого за договором від 02.11.09 приміщення та зазначило про необхідність повернення майна по закінченні терміну його дії.

Суд першої інстанції задоволив позовні вимоги та визнав додатковий договір № 1 від 06.10.10 нікчемним, посилаючись на недотримання сторонами вимог законодавства про нотаріальне посвідчення, оскільки договір оренди № 178-09/06-05, укладений 02.11.09, діє до 02.11.12 з урахуванням строку продовженого додатковим договором № 1 від 06.10.10.

Проте, Львівський апеляційний господарський суд не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Тобто, визнання судом недійсним правочину, нікчемність якого встановлена законом, не вимагається. Такий недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У відповідності до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту прав та законних інтересів субєктів господарювання передбачені ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України.

Якщо буде встановлено, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, суд приймає рішення про відмову у позові.

Львівський апеляційний господарський суд зазначає, що нормами чинного законодавства не передбачено такого способу захисту як визнання договору нікчемним. Натомість, статтею 215 ЦК України чітко встановлено, що у разі, якщо недійсність правочину є встановлена законом, визнання його таким не вимагається. Вимога про встановлення нікчемності правочинів підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Відтак, враховуючи, факт невідповідності предмету заявленого позову у даній справі встановленим законом способам захисту, судова колегія дійшла до висновку про відмову в позові.

Проте, суд першої інстанції, прийнявши оскаржуване рішення та визнавши додатковий договір № 1 від 06.10.10 нікчемним, порушив вищенаведені норми матеріального права, що в силу вимог ст. 104 ГПК України є підставою для його скасування.

Доводи викладені в апеляційних скаргах є обґрунтованими, проте стосуються підставності укладення додаткового договору № 1 від 06.10.10, його дійсності, що може бути оцінено судом при наявності іншого спору між сторонами.

Крім того, Львівський апеляційний господарський суд зазначає, про необхідність повернення державного мита в розмірі 315,50 грн. скаржнику, оскільки таке було сплачено у більшому розмірі, ніж передбачено п.п. «б»п. 2 ч. 1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито»від 21.01.93 № 793.

З врахуванням наведеного та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 23.06.11 у справі № 5008/485/2011 скасувати.

3. Прийняти нове рішення в позові відмовити.

4. Судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції покласти на позивача.

5. Стягнути з ДП «УПП УЗ»в особі Камяницького карєроуправління ДП «УПП УЗ»(Закарпатська область, Ужгородський район, вул. Ужанська, 135, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (Закарпатська область, Ужгородський район, с. Невицьке, вул. Молодіжна, 14, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 42,50 грн. витрат по сплаті державного мита за перегляд судового рішення в апеляційному порядку.

6. Місцевому господарському суду видати відповідний наказ та довідку Фізичній особі-підприємцеві ОСОБА_2 на повернення з Державного бюджету України 315,50 грн. державного мита зайво сплаченого за подання апеляційної скарги.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

8. Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Головуючий суддя Кузь В.Л.

Суддя Юркевич М.В.

Суддя Желік М.Б.