ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
09.11.11 Справа № 5015/4510/11
Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:
Головуючого - судді Кордюк Г.Т.
суддів: Гриців В.М.
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Міор-ЛВ»від 05.09.2011 року
на рішення господарського суду Львівської області від 25.08.2011 року
у справі № 5015/4510/11
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Міор-ЛВ», м. Львів
до відповідача-1: Приватного підприємства «К.І.К.-Л», м. Львів
до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Волмакс плюс», м. Львів
про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 28.02.2011 року
За участю представників сторін:
від позивача не зявився
від відповідача-1 не зявився
від відповідача-2 не зявився
Сторони у справі участь уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, про причини неявки не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення (долучені до матеріалів справи).
Рішенням господарського суду Львівської області від 25.08.2011 року у справі № 5015/4510/11 (суддя Станько Л.Л.) в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 «Міор-ЛВ»до ПП «К.І.К.-Л.»та ОСОБА_2 «Волмакс плюс»про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 28.02.2011 року відмовлено.

При винесенні рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 1 ст. 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Тому, при доведенні факту фіктивності спірного договору, позивач повинен був навести докази, які б підтверджували відсутність у сторін даного правочину наміру щодо створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Однак, позивач в порядку ст. 34 ГПК України доказів відсутності в сторін договору наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним, не подав.

Також, місцевий господарський суд зазначив, що договір підписано від імені кожної із сторін директором, а саме однією і тією ж особою, що не суперечить чинному законодавству, а посилання позивача на той факт, що ОСОБА_2 «Волмакс Плюс»та ПП «К.І.К.-Л»знаходяться за однією адресою, так само як і те, що директором на двох юридичних особах, які виступають сторонами оспорюваного договору є одна й та ж особа, є безпідставними, так як кожна юридична особа є самостійним субєктом правовідносин і відповідно до ст. 80 Цивільного кодексу України наділена самостійною правоздатністю і дієздатністю.

Крім цього, місцевий господарський суд у рішенні прийшов до висновку, що наявність виконавчих проваджень про стягнення грошових коштів з ПП «К.І.К.-Л», не є доказом фіктивності правочину; ОСОБА_2 «Міор-ЛВ»(боржник) був належним чином повідомлений про заміну кредитора у зобовязанні, що підтверджується поштовою квитанцією від 04.03.2011 року та описом вкладення в цінний лист, тому після даного повідомлення в нього виник обовязок, щодо сплати коштів згідно договору вже перед новим кредитором ОСОБА_2 «Волмакс Плюс».

ОСОБА_2 «Міор-ЛВ»подано апеляційну скаргу від 05.09.2011 року, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги, оскільки судом першої інстанції порушено і неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права та висновки господарського суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Зокрема, скаржник вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги ті факти, що: директором двох юридичних осіб між якими укладено спірний договір (ПП «К.І.К.-Л та ОСОБА_2 «Волмакс Плюс») є одна й та сама особа - ОСОБА_3, який його підписав від імені двох сторін; вказані юридичні особи знаходяться за однією адресою; будь-яких коштів за передані права вимоги ОСОБА_2 «Волмакс Плюс»ПП «К.І.К.-Л»не оплачувало, що підтверджує факт ухилення ПП «К.І.К.-Л»від виконання зобовязання, що передбачене у зведеному виконавчому провадженні.

Також, скаржник вважає, що задоволивши клопотання останнього про витребування у державної виконавчої служби копії постанови про накладення арешту на кошти ПП «К.І.К.-Л», що знаходяться на рахунках в банках, місцевий господарський суд розглянув спір без наявності даного доказу, в звязку з чим неповно зясував обставини справи.

08 листопада 2011 року представником позивача подано клопотання про витребування від підрозділу примусового виконання рішень ВДВС ГУЮ у Львівській області копії постанови про накладення арешту на кошти, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках ПП «К.І.К.-Л», оскільки, на думку скаржника, вищевказаний доказ підтвердить те, що ПП «К.І.К.-Л»уклало спірний договір відступлення права вимоги з ОСОБА_2 «Волмакс Плюс»виключно з метою ухилення від виконання зобовязання, що передбачене у виконавчому провадженні та без створення правових наслідків.

Сторони в судове засідання явку уповноважених представників не забезпечили про причини неявки не повідомили, хоча належним чином були повідомленні про час та місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень (долучені до матеріалів справи). Відповідачі вимоги ухвали суду від 12.10.2011 року не виконали, відзиви на апеляційну скаргу не подали.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, по розгляду апеляційної скарги, судова колегія вважає можливим здійснити перевірку рішення господарського суду Львівської області за наявними у справі матеріалами без представників позивача та відповідачів.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Львівської області слід залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 «Міор-ЛВ»без задоволення, виходячи з наступного:

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора, згідно ст. 514 ЦК України, переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ПП «К.І.К.-Л»та ОСОБА_2 «Волмакс Плюс»уклали договір відступлення права вимоги від 28.02.2011 року, відповідно до якого ОСОБА_2 «Волмакс Плюс»отримує всі права вимоги, окрім права на стягнення неустойки, інфляційних втрат, трьох відсотків річних, до боржника ОСОБА_2 «Міор - ЛВ», що виникли у ПП «К.І.К.-Л»на підставі: договору субпідряду від 01.09.2008 року, укладеного між ОСОБА_2 «Міор - ЛВ»та ПП «К.І.К.-Л»; договору субпідряду № СУ 12, від 01.12.2008 року, укладеного між ОСОБА_2 «Міор - ЛВ»та ПП «К.І.К.-Л».

За передані права вимоги згідно даного договору ПП «К.І.К.-Л»отримує від ОСОБА_2 «Волмакс Плюс»грошову суму в розмірі 44 561, 00 грн., яку останній відповідно до умов договору сплачує на користь ПП «К.І.К.-Л»протягом пяти років з моменту підписання договору.

Вказані вище права вимоги були передані, що підтверджується підписаним між ОСОБА_2 «Волмакс Плюс»та ПП «К.І.К.-Л»актом прийому передачі документів, відповідно до якого були передані всі документи, що підтверджують права вимоги.

Позивач ставить вимогу про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 28.02.2011 року на тій підставі, що він відповідно до ст. 234 Цивільного кодексу України є фіктивним правочином, відтак визнається судом недійсним, оскільки вважає, що директором двох юридичних осіб, між якими укладено спірний договір, є одна й та сама особа, яка його підписала від імені двох сторін; вказані юридичні особи знаходяться за однією адресою та будь-яких коштів за передані права вимоги ОСОБА_2 «Волмакс Плюс»ПП «К.І.К.-Л»не оплачувало, що підтверджує факт ухилення ПП «К.І.К.-Л»від виконання зобовязання, що передбачене у виконавчому провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Стаття 234 ЦК України, визнає фіктивний правочин не нікчемним, а оспорюваним. Він може бути визнаний недійсним тільки судом за позовом заінтересованої особи.

Укладення правочину з метою приховати майно від конфіскації, від звернення на нього стягнення за зобовязаннями власника є підставою для застосування ст. 234 ЦК України лише за умови, що буде доведено, що правочин вчинено без наміру створення правових наслідків. Якщо ж не буде доведено, сама по собі мета уникнути конфіскації майна чи звернення стягнення на нього не є достатньою для визнання правочину недійсним як фіктивного (коментар до ст. 234 Цивільного кодексу України під редакцією проф.. ОСОБА_4Г.).

За таких обставин при доведенні факту фіктивності договору, слід навести докази, які б підтверджували відсутність у сторін даного правочину наміру щодо створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином та умислу у сторін правочину. Як правомірно зазначив місцевий господарський суд, що позивачем не подано доказів відсутності в сторін договору наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним та їх умислу.

Обґрунтованим вважає судова колегія висновок місцевого господарського суду про безпідставність доводів позивача про те, що договір є фіктивним і з тих підстав, що директором двох юридичних осіб, які виступають сторонами оспорюваного договору є одна й та ж особа, оскільки кожна юридична особа є самостійним субєктом правовідносин та відповідно до ст. 80 Цивільного кодексу України наділена самостійною правоздатністю і дієздатністю. Відповідно до статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Як вбачається з матеріалів справи, договір підписано від імені кожної із сторін директором юридичної особи, що не суперечить чинному законодавству та не передбачає такої заборони в оскаржуваному договорі.

Окрім цього, судова колегія вважає, що даний висновок суду спростовує аналогічні доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі щодо підписання угоди однією особою з боку двох юридичних осіб.

Відповідно до ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Частина 2 статті 517 ЦК України зобовязує надати боржнику докази переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Як встановлено судом першої інстанції, такі докази були надані, що підтверджується поштовою квитанцією від 04.03.2011 року та описом вкладення в цінний лист (а.с. 10-11).

Отже, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що при відступленні права вимоги згідно договору його сторонами було повністю дотримано, закріплену в Цивільному кодексі України, процедуру заміни кредитора у зобовязанні.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі та в позовній заяві на те, що про фіктивність правочину свідчить і той факт, що у державній виконавчій службі перебуває виконавче провадження про стягнення коштів з ПП «К.І.К.-Л», колегія суддів вважає безпідставним, оскільки скаржником не подано доказів того, що виконавче провадження щодо стягнення ПП «К.І.К.-Л»грошових коштів порушує права позивача та стосується його обовязків. Крім цього, у правових відносинах, що виникли між ПП «К.І.К.-Л»та ОСОБА_2 «Міор-ЛВ»на підставі договору субпідряду № СУ-12, останній виступає боржником.

Позивачем не доведено укладення правочину з боку ПП «К.І.К.-Л»з метою приховати майно від конфіскації, а договір про відступлення права вимоги свідчить про передачу ПП «К.І.К.-Л»своїх прав, а не переведення боргу. А тому безпідставним є клопотання позивача про витребування у підрозділу примусового виконання рішень ВДВС ГУЮ у Львівській області копії постанови про накладення арешту на кошти ПП «К.І.К.-Л».

Також скаржник вважає, що про фіктивність укладеного між відповідачами договору свідчить п. 2.2 договору, відповідно до якого сторони погодили, що сплати коштів за передані права вимоги здійснюється протягом пяти років з моменту підписання договору, оскільки статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Таким чином, оскільки жодна зі сторін спірного договору не заперечувала проти даного пункту договору та спірний договір підписаний уповноваженими на це особами, то судова колегія вважає вищенаведені доводи скаржника необґрунтованим та безпідставним.

Крім цього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що на реальність настання правових наслідків, що визначені умовами спірного договору, свідчить і той факт, що ПП «К.І.К.-Л»передано ОСОБА_2 «Волмакс Плюс» відповідно до акту приймання-передачі документів від 28.02.2011 року (а.с. 30-31), пакет документів про право вимоги до боржника - ОСОБА_2 «Міор - ЛВ».

В силу статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Апелянт при наданих йому можливостях, підставності своїх вимог не довів. Висновки викладенні скаржником в апеляційній скарзі є безпідставними та спростовані вищенаведеним і матеріалами справи.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення господарського суду Львівської області від 25.08.2011 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 «Міор - ЛВ»без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України в порядку та строки, встановлені ст.ст. 109, 110 ГПК України.

Головуючий - суддя Кордюк Г.Т.

суддя Гриців В.М.

суддя Мурська Х.В.