КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2011 № 37/621

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Ткаченка Б.О.

ОСОБА_1

при секретарі: Криворотьку В.В.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 25.05.2011 року.

розглянувши апеляційну скаргу концерну «Військторгсервіс» на рішення господарського суду міста Києва від 28.02.2011 року

у справі № 37/621 (суддя Гавриловська І.О.)

за позовом відкритого акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго»

до концерну «Військторгсервіс»

про стягнення 165 135, 66 грн.

ВСТАНОВИВ:

28.02.2011 року господарський суд міста Києва прийняв рішення, яким позовні вимоги відкритого акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго» до концерну «Військторгсервіс» про стягнення 165 135, 66 грн., задовольнив повністю. Стягнув з відповідача на користь позивача 77 761, 93 грн. основного боргу, 7 673, 83 грн. інфляційної складової боргу, 2 136, 98 грн. 3 % річних, 77 526, 92 грн. пені та понесені судові витрати, відстрочивши виконання рішення господарського суду міста Києва від 21.02.2011 року по справі №37/621 до 01.04.2011 року.

При винесенні оскаржуваного рішення місцевим господарським судом встановлено наявність заборгованості відповідача перед позивачем на підставі укладеного між сторонами договору постачання теплової енергії від 10.10.2007 року, яка виникла у зв'язку з порушенням відповідачем умов вказаного договору щодо сплати грошових коштів за отриману теплову енергію.

Відповідач, частково не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою в якій просив рішення господарського суду міста Києва від 28.02.2011 року по справі № 37/621 скасувати в частині стягнення пені у розмірі 77 526, 92 грн. та стягнути пеню у розмірі 5 691, 60 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, відповідач посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права, що є підставою для його скасування.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає про необґрунтованість доводів та висновків скаржника і невідповідність їх нормам матеріального і процесуального права та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

На підставі апеляційної скарги концерну «Військторгсервіс» на рішення господарського суду міста Києва від 28.02.2011 року, згідно ст.ст. 65, 86, 98, 99 ГПК України, Київським апеляційним господарським судом, ухвалою від 12.04.2011 року порушено апеляційне провадження по справі та призначено справу до розгляду за участю уповноважених представників сторін.

Представник позивача у судовому засіданні 25.05.2011 року надав пояснення суду та заперечив проти доводів апеляційної скарги.

Представник відповідача в судове засідання 25.05.2011 року не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою про оголошення перерви від 18.05.2011 року.

В попередніх судових засіданнях представник відповідача надав пояснення суду та підтримав доводи апеляційної скарги.

Відповідно до п 3.6. роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 18.09.1997 року № 02-5/289 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи викладене та те, що представник відповідача надав свої пояснення в попередніх судових засіданнях, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

В судовому засідання колегією суддів Київського апеляційного господарського суду 25.05.2011 року було оголошено вступну та резолютивну частини Постанови.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні у справі матеріали, розглянувши доводи апеляційної скарги, колегією суддів Київського апеляційного господарського суду, встановлено наступне.

10.10.2007 року між позивачем (виробник) та відповідачем (споживач) було укладено договір № 41-0012 на постачання теплової енергії, відповідно до якого виробник бере на себе обов'язок виробляти, транспортувати та постачати споживачеві теплову енергію для підігріву води та опалення (далі - договір, а.с. 6 - 7).

Частиною 1 ст. 275 ГК України визначено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Предметом договору є обов'язок виробника виробляти, транспортувати та постачати споживачеві теплову енергію для підігріву води та опалення, а споживач зобов'язується сплачувати за надані послуги за встановленими тарифами в терміни та на умовах передбачених цим договором.

Так, згідно із п. 3.2.1. та п. 3.2.3. договору, споживач теплової енергії зобов'язується щорічно до 01 грудня поточного року надавати виробнику об'єми споживання теплової енергії на наступний рік з розподілом помісячно. Якщо дані щодо споживання теплової енергії не надані у встановлений термін, обсяги споживання приймаються за попередній період. Виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені договором.

Відповідно до п. 5.6. договору, обсяг наданих послуг визначається за показниками приладів обліку або, при їх відсутності, несправності або пропуску споживачем строків проведення державної метрологічної повірки - розрахунковим методом у відповідності до встановлених норм споживання теплової енергії.

27.12.2008 року між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду до договору на постачання теплової енергії від 10.10.2007 року (а.с. 10, зворот а.с. 10).

Вказаною додатковою угодою сторони погодили нову редакцію пунктів договору 6.1., 6.4., 6.5. Відповідно до вказаних пунктів «Споживач здійснює оплату за надані послуги протягом року у грошовій формі шляхом перерахування на розрахунковий рахунок виробника по затверджених тарифах та у розмірах згідно з п. 1.3. даного договору. За письмовою згодою сторін можливі інші форми розрахунків, які не заборонені чинним законодавством.

Розрахунки споживача з виробником за відпущену теплову енергію здійснюються по затверджених тарифах та згідно з п. 1.3. цього договору, щомісячно протягом року:

- в опалювальний період у відповідності з абонентською платою за 1 кв.м. та показаннями приладів обліку або розрахунковим методом при відсутності приладів обліку. Розрахунковим періодом є період часу, що розпочинається 20 числа попереднього місяця і триває до 19 числа звітного місяця;

- в між опалювальний період у відповідності з абонентською платою за 1 кв.м.

Абонентська плата сплачується споживачем щомісячно протягом року, незалежно від наявності чи відсутності приладів обліку.

Споживач здійснює всі передбачені цим договором платежі щомісячно протягом року до 1 числа місяця, наступного за розрахунковим».

Позивач в обґрунтування своїх доводів щодо належного виконання ним свої зобов'язань за договором на постачання відповідачу теплової енергії надав суду рахунки-фактури (а.с. 11 - 32), які були виставлені відповідачу за період з грудня 2008 року по жовтень 2010 року на загальну суму 126 937, 28 грн., яку відповідач сплатив частково, а саме в розмірі 49 175, 35 грн., у зв'язку з чим у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 77 761, 93 грн., що стало підставою для звернення до господарського суду міста Києва з відповідним позовом про стягнення вказаної заборгованості, пені, індексу інфляції та трьох відсотків річних.

Господарський суд міста Києва враховуючи, що відповідачем не надано доказів щодо погашення заборгованості за спірним договором, керуючись положеннями Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, а також положеннями Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» позовні вимоги задовольнив повністю.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Виходячи зі змісту ч. 1, ч. 2 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Частиною 1 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на w підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При дослідженні матеріалів справи колегією суддів апеляційного господарського суду не було виявлено доказів які би підтвердили відсутність у відповідача перед позивачем заборгованості по договору на постачання теплової енергії від 10.10.2007 року у розмірі 77 761, 93 грн.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 7 673, 83 грн. інфляційної складової боргу за період з 13.01.09 р. до 01.12.10 року та 2 136, 98 грн. трьох відсотків річних за період з 12.01.09 року до 02.10.10 року, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов'язання за договором від 10.10.2007 року та додатковою угодою від 27.12.2008 року до вказаного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки інфляційні втрати пов'язані з інфляційними процесами в державі та за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, а три проценти річних - платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, то нарахування позивачем інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних є правомірним.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, здійснивши повторний перерахунок інфляційних витрат та 3 % річних, дійшла до висновку, що позивачем математично вірно обраховано інфляційні витрати та три відсотки річних, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційні збитки у сумі 7 673, 83 грн. та 3 % річних у сумі 2 136, 98 грн.

З вищенаведеного вбачається, що загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за договором на постачання теплової енергії від 10.10.2007 року з урахуванням інфляційних збитків та трьох відсотків річних становить 87 572, 74 грн. Зазначене не спростоване доводами апеляційної скарги щодо відсутності у відповідача перед позивачем вказаної заборгованості. Крім того, в апеляційній скарзі відповідач погоджується з нарахуванням заборгованості за договором на постачання теплової енергії від 10.10.2007 року та нарахуванням інфляційних втрат і трьох відсотків річних за несвоєчасне внесення всіх платежів за вказаним договором.

Водночас в апеляційній скарзі відповідач не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 77 526, 92 грн. і просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції у вказаній частині та стягнути з відповідача пеню у розмірі 5 691, 60 грн. В обґрунтування зазначеного відповідач посилається на скрутне фінансове становище.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справив, не може погодитись з доводами апеляційної скарги щодо скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 77 526, 92 грн., з огляду на слідуюче.

Відповідач у своїй апеляційній скарзі не заперечує щодо порушення ним договірних зобов'язань в частині повної і своєчасної оплати поставленої теплової енергії згідно договору № 41-0012 від 10.10.2007 року.

Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

- припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

- зміна умов зобов'язання;

- сплата неустойки;

- відшкодування збитків та моральної шкоди.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ст. 1 Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» установити, що суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження цієї діяльності, за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу.

Крім того, сторони у п. 7.3.3. договору від 10.10.2007 року із змінами, внесеними додатковою угодою від 27.12.2008 року до вказаного договору, також визначили, що споживач несе відповідальність за порушення порядку розрахунків, передбаченого п. п. 6.4. та 6.5. цього договору - сплачує пеню у розмірі 1 % від сум простроченого платежу за кожний день прострочення, а також борг з урахуванням індексу інфляції за весь період прострочення і 3 % річних від простроченої суми.

Вказаний договір був підписаний відповідачем. За таких обставин посилання відповідача в апеляційній скарзі на ст. 231 ГК України є безпідставним, оскільки ч. 1. 2 вказаної статті визначено, що «...законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено w законом чи договором, в таких розмірах...».

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, перевіривши правильність математичного розрахунку пені здійсненого позивачем в розмірі 77 526, 92 грн. (а.с. 38), вважає його правильним та обґрунтованим.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача пені по договору на постачання теплової енергії у розмірі 77 526, 92 грн.

Щодо посилань скаржника у доводах апеляційної скарги на скрутне фінансове становище, що є підставою для зменшення розміру пені, то колегія апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Відповідно до п. 3.9.2. Роз'яснень Вищого арбітражного суду України № 02-^ 5/289 від 18.09.1997 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України», вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу.

Наявні у справі матеріали свідчать, що викладені відповідачем обставини щодо тяжкого фінансового становища, не можуть бути визнані винятковими та бути підставою для зменшення розміру пені. Крім того, при зменшені розміру пені, судом буде порушено обумовлене договором та Законом України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» право позивача на захист своїх прав при порушенні відповідачем положень договору № 41-0012 від 10.10.2007 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про зменшення розміру пені за умови скрутного фінансового становища відповідача є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

З огляду на наведене та на переконання колегії суддів Київського апеляційного господарського суду, відповідачем не обгрунтовано належним чином доказами, наявними в матеріалах справи, тих обставин, які б могли бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що судом першої інстанції належним чином досліджено обставини справи та надано відповідну правову оцінку, рішення господарського суду міста Києва від 28.02.2011 року по справі №37/621 відповідає фактичним обставинам справи та не суперечить чинному законодавству України, а відтак відсутні передбачені законом підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 43, 99, 101 - 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу концерну «Військторгсервіс» на рішення господарського суду міста Києва від 28.02.2011 року у справі № 37/621 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 28.02.2011 року у справі № 37/621 залишити без змін.

3. Постанова Київського апеляційного господарського суду по даній справі набирає законної сили з дня її прийняття відповідно до ст. 105 ГПК України.

4. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України відповідно до ст. 105 ГПК України.

5. Матеріали справи № 37/621 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя Федорчук Р.В.

Судді Ткаченко Б.О.

ОСОБА_1