РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 62/169 23.12.11

за позовом: Концерну «Техвоєнсервіс», м.Київ,

до відповідача: Державного підприємства «Київський ремонтно-механічний завод», м.Київ,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Державної казначейської служби України, м.Київ,

про стягнення 5736275,73 грн.

Суддя Любченко М.О.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 по дов.

від відповідача: ОСОБА_2 по дов.

від третьої особи: не з?явився

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Концерн «Техвоєнсервіс», м.Київ звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача, Державного підприємства «Київський ремонтно-механічний завод», м.Київ, про стягнення 5736275,73 грн., у тому числі, 4748460,00 грн. основного боргу, 987815,73 грн. інфляційних витрат.

Згідно із ст.22 Господарського процесуального кодексу України позивач надав заяву №225/к/3601-8 від 21.11.2011р., згідно якої заявив про стягнення з відповідача 5433435,75 грн., у тому числі: 4748460,00 грн. основного боргу, 648975,75 грн. інфляційних збитків.

Судом розглядаються остаточні позовні вимоги, з урахуванням заяви позивача №225/к/3601-8 від 21.11.2011р.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на невиконання відповідачем, як учасником Концену «Техвоєнсервіс», вимог закону, статуту та постанов правління останнього щодо внесення відрахувань на утримання концерну, що стало підставою для нарахування інфляційних платежів.

Відповідач у відзиві без номеру та дати, який надійшов на адресу господарського суду міста Києва 23.11.2011р., проти задоволення позовних вимог заперечив з тих підстав, що платіжними дорученнями №1840/1 від 26.12.2008р., №615/1 від 16.06.2009р. відповідач перерахував на користь позивача 100000,00 грн., 20000,00 грн. відповідно, внаслідок чого розрахунок суми заборгованості не відповідає дійсності.

У відзиві б/н від 07.12.2011р. відповідач зазначив, що статут концерну не визначає умови і порядок сплати внесків, внаслідок чого у Державного підприємства «Київський ремонтно-механічний завод»відсутній обовязок проводити щоквартальне перерахування 2 відсотків від чистого доходу підприємства за звітний період на користь позивача.

Одночасно, за твердженням Державного підприємства «Київський ремонтно-механічний завод»норми ст.625 Цивільного кодексу України стосовно можливості нарахування інфляційних платежів у разі невиконання або неналежного виконання зобовязання не розповсюджують свою дію на правовідносини, які виникли між сторонами.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.12.2011р. до участі у розгляді справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача було залучено Державну казначейську службу України.

Третя особа письмових пояснень по суті спору не надала, у судове засідання 23.12.2011р. не зявилась.

За приписами п.32 інформаційного листа №01-08/530 від 29.09.2009р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання, порушені у доповідних записках господарських судів України у першому півріччі 2009 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України», якщо відмітка про відправку, зроблена у встановленому порядку на першому примірникові процесуального документа, оформлена відповідним чином, вона, як правило, є підтвердженням розсилання процесуального документа сторонам та іншим особам, які брали участь у справі, а коли йдеться про ухвалу, де зазначається про час і місце судового засідання, - підтвердженням повідомлення про час і місце такого засідання.

Відповідно до п.11 листа №01-08/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році»до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Приймаючи до уваги наявність на ухвалі від 07.12.2011р. штампу канцелярії господарського суду про відправку процесуального документу учасникам судового процесу, враховуючи, що зазначена ухвала направлялась господарським судом за адресою Державної казначейської служби України, яка вказана на офіційному сайті державної установи, суд дійшов висновку про належне повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи.

Крім того, згідно із п.3.6 розяснення №02-5/289 від 18.09.1997р. Вищого арбітражного суду України у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, незважаючи на те, що третя особа не скористалася правами, передбаченими ст.ст.22, 27 Господарського процесуального кодексу України, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка представника Державної казначейської служби України не перешкоджає вирішенню справи по суті. При цьому, судом також враховано, що явка третьої особи в засідання суду була визнана необовязковою.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та відповідача, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.118 Господарського кодексу України об'єднанням підприємств є господарська організація, утворена у складі двох або більше підприємств з метою координації їх виробничої, наукової та іншої діяльності для вирішення спільних економічних та соціальних завдань. Об'єднання підприємств утворюються підприємствами на добровільних засадах або за рішенням органів, які відповідно до цього Кодексу та інших законів мають право утворювати об'єднання підприємств. В об'єднання підприємств можуть входити підприємства, утворені за законодавством інших держав, а підприємства України можуть входити в об'єднання підприємств, утворені на території інших держав. Об'єднання підприємств є юридичною особою.

За приписами ст.119 вказаного нормативно-правового акту залежно від порядку заснування об'єднання підприємств можуть утворюватися як господарські об'єднання або як державні чи комунальні господарські об'єднання. Господарське об'єднання - об'єднання підприємств, утворене за ініціативою підприємств, незалежно від їх виду, які на добровільних засадах об'єднали свою господарську діяльність. Господарські об'єднання діють на основі установчого договору та/або статуту, який затверджується їх засновниками. Державне (комунальне) господарське об'єднання діє на основі рішення про його утворення та статуту, який затверджується органом, що прийняв рішення про утворення об'єднання.

Господарські об'єднання утворюються, зокрема, як концерни - статутне об'єднання підприємств, а також інших організацій, на основі їх фінансової залежності від одного або групи учасників об'єднання, з централізацією функцій науково-технічного і виробничого розвитку, інвестиційної, фінансової, зовнішньоекономічної та іншої діяльності. Учасники концерну наділяють його частиною своїх повноважень, у тому числі правом представляти їх інтереси у відносинах з органами влади, іншими підприємствами та організаціями. Учасники концерну не можуть бути одночасно учасниками іншого концерну (ст.120 Господарського кодексу України).

Як свідчать матеріали справи, наказом №309 від 07.06.2005р. Міністра оборони України було створено Концерн «Техвоєнсервіс»та затверджено його статут.

Згідно із п.1.4 статуту позивача до складу Концерну «Техвоєнсервіс»входило, зокрема, Казенне підприємство «Київський ремонтно-механічний завод», яке, як свідчить зміст наказу №602 від 16.10.2006р. Міністра оборони України, витягу №707247 від 21.11.2011р. з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, в наступному змінило своє найменування на Державне підприємство «Київський ремонтно-механічний завод».

За таких обставин, приймаючи до уваги приписи норм ст.ст.118, 119, 120 Господарського кодексу України, враховуючи зміст наказу №309 від 07.06.2005р. та статуту Концерну «Техвоєнсервіс»між позивачем та відповідачем виникли взаємні права та обовязки, в тому числі, щодо утримання обєднання підприємств.

Як свідчать матеріали справи, 26.08.2005р. відбулось засідання правління концерну, на якому було прийнято рішення №1 стосовно встановлення щомісячного відсотку відрахувань від учасників концерну на його утримання у розмірі 4 відсотків від чистого доходу поточного року.

Рішенням №7 від 25.10.2007р. правління позивача учасники концерну погодились забезпечити щоквартальну сплату внесків у розмірі 2 відсотків від чистого доходу за звітний період. Вказане рішення було підписано керівниками учасників концерну без зауважень та заперечень, в тому числі, і від імені відповідача директором ОСОБА_3, якого було призначено на посаду керівника відповідача наказом №216 від 18.06.2004р. Міністра оборони України.

Наказом №220-АГД від 26.10.2007р. генерального директора концерну рішення правління №7 від 25.10.2007р. було введено в дію.

Як вказує позивач, відповідач встановлений статутом та погоджений рішенням правління обовязок учасника Концерну «Техвоєнсервіс» стосовно щоквартальної сплати внесків у розмірі 2 відсотків від чистого доходу за звітний період не виконав, внаслідок чого Концерном «Техвоєнсервіс» заявлено вимоги, зокрема, про стягнення заборгованості в сумі 4748460,00 грн.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як було зазначено вище, кінцевим днем строку сплати відповідачем внесків є останній день звітного кварталу.

За змістом звітів про фінансові результати відповідача, ним був отриманий чистий дохід: у 3 кварталі 2008р. - 14107000,00 грн., у 4 кварталі 2008р. 19666000,00 грн., у 1 кварталі 2009р. 10213000,00 грн., у 2 кварталі 2009р. 9841000,00 грн., у 3 кварталі 2009р. 21838000,00 грн., у 4 кварталі 2009р. 10361000,00 грн., у 1 кварталі 2010р. 12739000,00 грн., у 2 кварталі 2010р. 27883000,00 грн., у 3 кварталі 2010р. 18612000,00 грн., у 4 кварталі 2010р. 92163000,00 грн., Всього 237423000,00 грн.

Відповідно 2% від суми чистого доходу становлять: за 3 квартал 2008р. 282140,00 грн., за 4 квартал 2008р. 393320,00 грн., за 1 квартал 2009р. 204260,00 грн., за 2 квартал 2009р. 196820,00 грн., за 3 квартал 2009р. 436760,00 грн., за 4 квартал 2009р. 207220,00 грн., за 1 квартал 2010р. 254780,00 грн., за 2 квартал 2010р. - 557660,00 грн., за 3 квартал 2010р. 372240,00 грн., за 4 квартал 2010р. 1843260,00 грн. Всього 4748460,00 грн.

За таких обставин, на користь позивача за заявлений період підлягало сплаті 4748460,00 грн.

Проте, як вказує позивач, всупереч положенням ст.526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України, відповідач, як учасник Концерну «Техвоєнсервіс»визначені законом та статутом позивача зобовязання не виконав.

Одночасно, за твердженням відповідача, платіжними дорученнями №1840/1 від 26.12.2008р., №615/1 від 16.06.2009р. Державне підприємство «Київський ремонтно-механічний завод»перерахувало на користь позивача 100000,00 грн., 20000,00 грн. відповідно.

Дослідивши вказані платіжні документи, суд встановив, що грошові кошти за платіжним дорученням №1840/1 від 26.12.2008р. в сумі 100000,00 грн. були перераховані, як оплата внесків на утримання концерну згідно рах.220 від 24.09.08р. Наразі, за поясненнями сторін, наданими у судовому засіданні 23.11.2011р., вказаний рахунок у позивача та відповідача відсутній, внаслідок чого представити його у судове засідання не вбачається можливим. Призначенням платежу у платіжному дорученні №615/1 від 16.06.2009р. зазначено наступне: «відрахування на утримання концерну / рішення правлін. 1 від 26.08».

При цьому, рішення правління №1 від 26.08.2005р. встановлювало щомісячний відсоток відрахувань від учасників концерну на його утримання у розмірі 4 відсотки від чистого доходу поточного року та діяло до моменту прийняття та введення у дію рішення №7 від 25.10.2007р. правління концерну. Одночасно, виходячи зі змісту позовної заяви, заяви №225/к/3601-8 від 21.11.2011р. про зменшення та уточнення позовних вимог, розрахунку суми основного боргу предметом спору у цій справі є заборгованість відповідача, яка утворилась за період з 01.10.2008р. по 01.01.2011р., тобто, у період часу, коли рішення правління №1 від 26.08.2005р. вже втратило свою чинність. Наразі, оплата за платіжним дорученням №1840/1 від 26.12.2008р. відбулась згідно рахунку 220 від 24.09.08р., який також був виставлений відповідачу під час дії рішення правління №1 від 26.08.2005р.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що грошові кошти перераховані за вказаними платіжними дорученнями на підставі рішення правління та період інші, ніж заявляються позивачем у позовній заяві, суд дійшов висновку, що платіжні доручення №1840/1 від 26.12.2008р., №615/1 від 16.06.2009р. не є належними та допустимими доказами погашення заборгованості перед позивачем, яка утворилась за період з 01.10.2008р. по 01.01.2011р. у розумінні норм ст.ст.32, 34 Господарського процесуального кодексу України, внаслідок чого не приймаються судом.

Заперечення відповідача в тій частині, що статут концерну не визначає умови і порядок сплати внесків, внаслідок чого у Державного підприємства «Київський ремонтно-механічний завод»відсутній обовязок проводити щоквартальне перерахування 2 відсотків від чистого доходу підприємства за звітний період на користь позивача, судом до уваги не приймаються враховуючи наступне:

Згідно із п.п.7.4, 8.2 статуту позивача джерелами формування майна концерну є внески учасників. Джерелами формування фінансових ресурсів концерну є дохід від господарської діяльності, безоплатні або благодійні внески членів трудового колективу, підприємств, організацій, громадян та інші надходження, включаючи централізовані капітальні вкладення та кредити, а також відрахування учасників та інші джерела.

Пунктами 4.1, 4.2 статуту Концерну «Техвоєнсервіс» встановлено що, управління оперативною діяльністю концерну здійснює правління і генеральний директор концерну. Рішення правління концерну з питань, віднесених статутом до його компетенції, приймаються простою більшістю голосів і вводяться в дію наказами (іншим розпорядчим документом) генерального директора. Правління на своїх засіданнях, зокрема, затверджує за поданням генерального директора пропозицію про встановлення розміру відрахувань учасниками на утримання концерну та провадження ним статутної діяльності; розглядає питання створення фонду фінансування інноваційних інвестиційних проектів, інших фондів, спрямованих на зміцнення матеріально-технічної бази учасників та концерну, розвитку науково-технічного потенціалу.

Як було зазначено вище, рішенням №7 від 25.10.2007р. правління позивача учасники концерну погодились забезпечити щоквартальну сплату внесків у розмірі 2 відсотків від чистого доходу за звітний період. Вказане рішення було підписано керівниками учасників концерну без зауважень та заперечень, в тому числі, і від імені відповідача директором ОСОБА_3, якого було призначено на посаду керівника відповідача наказом №216 від 18.06.2004р. Міністра оборони України. Наказом №220-АГД від 26.10.2007р. генерального директора концерну рішення правління №7 від 25.10.2007р. було введено в дію.

Наразі, твердження відповідача про те, що нарахування внесків повинно проводитися від суми чистого прибутку, суд вважає безпідставними та такими, що спростовуються змістом п.10 рішення правління №7 від 25.10.2007р., у якому чітко визначено, що сплата внесків проводиться від чистого доходу.

При цьому, будь-яких доказів скасування або визнання недійсним рішення правління концерну, на підставі якого позивачем заявлено позовні вимоги, до матеріалів справи не представлено.

За таких обставин, враховуючи, що відповідачем порушені вимоги закону та статуту Концерну «Техвоєнсервіс» щодо перерахування на користь останнього щоквартальних внесків, з огляду на те, що належних доказів погашення боргу відповідачем до матеріалів справи не надано, суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення з Державного підприємства «Київський ремонтно-механічний завод»на користь позивача 4748460,00 грн., підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно із ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач нарахував відповідачу за прострочення сплати внесків інфляційні за період з жовтня 2008р. по вересень 2011р. в сумі 648975,75 грн.

За висновками суду, розрахунок інфляційних витрат, проведений позивачем, є арифметично вірним, внаслідок чого позовні вимоги про стягнення інфляційних збитків в сумі 648975,75 грн. також підлягають задоволенню у повному обсязі.

Заперечення відповідача в тій частині, що норми ст.625 Цивільного кодексу України стосовно можливості нарахування інфляційних платежів у разі невиконання або неналежного виконання зобовязання не розповсюджують свою дію на правовідносини, які виникли між сторонами, судом до уваги не приймаються, враховуючи наступне:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ст.11 вказаного Кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

За змістом ст.ст.20, 57 Господарського кодексу України, ст.ст.87, 88 Цивільного кодексу України, рішення Конституційного Суду України від 23.06.1997р. у справі №3/35-313, п.14 постанови №13 від 24.10.2008р. Пленуму Верховного Суду України, п.4.5 Рекомендацій №04-5/14 від 28.12.2007р. президії Вищого господарського суду України, статут юридичної особи є локальним (індивідуальним) актом і породжує права і обов'язки тільки у того, визначеного певного кола суб'єктів, якому він адресований. Статут суб'єкта господарювання за своєю правовою природою не є правочином, однак визначає норми, що є обовязковими для його учасників.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що Державне підприємство «Київський ремонтно-механічний завод»згідно статуту позивача є учасником останнього, відповідач був зобовязаний виконувати вимоги статуту та рішень правління Концерну «Техвоєнсервіс», порушення яких надає позивачу право заявити згідно із приписами ст.625 Цивільного кодексу України, зокрема, про стягнення інфляційних збитків.

Одночасно, судом враховано, що відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 04.11.2010р. по справі №4/719, інфляційні нарахування на суму боргу та відсотки річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів від інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника.

Таким чином, враховуючи, що матеріалами справи доведено факт невиконання відповідачем своїх зобовязань, як учасника Концерну «Техвоєнсервіс», позовні вимоги, підлягають задоволенню у повному обсязі, а саме на суму 5433435,75 грн., у тому числі: 4748460,00 грн. основного боргу, 648975,75 грн. інфляційних збитків.

Судові витрати згідно із ст.49 Господарського процесуального кодексу України підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Концерну «Техвоєнсервіс», м.Київ до Державного підприємства «Київський ремонтно-механічний завод», м.Київ про стягнення 5433435,75 грн., у тому числі: 4748460,00 грн. основного боргу, 648975,75 грн. інфляційних збитків задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємства «Київський ремонтно-механічний завод»(02093, м.Київ, вул.Бориспільська, буд.34а, ) на користь Концерну «Техвоєнсервіс»(04119, м.Київ, вул.Дегтярівська, 13/24, ) заборгованість в сумі 5433435,75 грн., у тому числі: 4748460,00 грн. основного боргу, 648975,75 грн. інфляційних збитків, а також державне мито в сумі 25500,00 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 236,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 23.12.2011р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суддя М.О.Любченко

Повне рішення складено 28.12.2011р.