ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.11 Справа № 5008/1086/2011

Львівський апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя Бонк Т. Б.

судді Мурська Х.В.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Н. Чорній

за участю представників сторін:

від позивача не зявився

від відповідача (апелянта) не зявився

розглянув апеляційну скаргу ВАТ «Ужгородське ШБУ - 58», м. Ужгород № 231 від 27.09.2011р.

на рішення господарського суду Закарпатської області від 20.09.2011р. (суддя Ремецькі О.Ф.)

у справі № 5008/1086/2011

за позовом ВАТ «Закарпаттяобленерго», с. Оноківці, Ужгородського району

до відповідача ВАТ «Ужгородське ШБУ - 58», м. Ужгород

про спонукання до укладення договору про спільне використання технологічних електричних мереж

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Закарпатської області від 20.09.2011 р. у справі № 5008/1086/2011 задоволено позов ВАТ «Закарпаттяобленерго», визнано укладеним договір № ЗОЕ 13СВ-0342 про спільне використання технологічних електричних мереж від 26.11.2010 р. між ПАТ «Закарпаттяобленерго»та ВАТ «Ужгородське шляхово-будівельне управління № 58»; стягнуто з ВАТ «Ужгородське шляхово-будівельне управління № 58»на користь ПАТ «Закарпаттяобленерго»85 грн. державного мита та 236 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішення суду мотивоване тим, що між сторонами по справі укладено договір про постачання електричної енергії № Р06/13-1351 від 17.06.2009 р. на підставі документів, наданих споживачем енергопостачальнику. Зокрема, у відповідності до однолінійної схеми приєднання до місцевої (локальної) електромережі, що є додатком № 11 до договору про постачання електричної енергії, між сторонами встановлено межу балансової належності та експлуатаційної відповідальності електромереж і установок споживача та енергопостачальника. При підготовці проекту договору з відповідачем про спільне використання технологічних електричних мереж взято до уваги наявний акт про розмежування балансової належності та однолінійну схему, які є невід'ємними додатками до договору про постачання електричної енергії. Окрім того, суд зазначає, що ст. 641 ЦК України не визначено чіткого поняття «пропозиція укласти договір»і у відповідності до вимог ч. 1 даної статті зазначено, що пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття., а тому на підставі зазначеного вище суд дійшов висновку про те, що під пропозицією укласти договір може бути як лист із визначенням істотних умов договору, так і сам проект договору. Тому судом встановлено наявність в спірному випадку правових підстав для укладення договору про спільне використання технологічних електричних мереж.

У своїй апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення господарського суду Закарпатської області та прийняти нове, яким у позові відмовити, посилаючись на те, що немає правових підстав для укладення спірного договору від 26.11.2010 р., оскільки це позбавляє його права на отримання винагороди за цим договором, що передбачено Постановою НКРЕ № 691 від 12.06.2008 р. Окрім того, апелянт зазначає, що судом невірно трактується 20-ти денний строк укладання договору. При цьому, відповідач посилається на порушення судом вимог ст.ст. 179, 181 ГК України, а також ч. 1 ст. 57 ГПК України.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід скасувати, а апеляційну скаргу задоволити з наступних підстав.

Судом встановлено, що ВАТ «Ужгородське шляхово-будівельне управління № 58»є власником технологічних електричних мереж, через які ПАТ «Закарпаттяобленерго», як електропередавальною організацією, здійснюється передача електричної енергії іншим споживачам.

П. 1.7 Правил користування електричною енергією, затверджених Постановою НКРЕ від 31.07.1996 р. № 28 встановлено, що у разі використання технологічних електричних мереж електропередавальною організацією відносини між власником цих мереж та електропередавальною організацією, у тому числі їх взаємна відповідальність, регулюються договором про спільне використання технологічних електричних мереж, що укладається між ними на основі типового договору (додаток 2).

Основний споживач не має права відмовити електропередавальній організації, яка здійснює ліцензовану діяльність на закріпленій території, в укладенні (переукладенні) договору про спільне використання технологічних електричних мереж, а субспоживачу у разі дотримання ним вимог цих Правил в укладенні (переукладенні) договору про технічне забезпечення електропостачання споживача в передбачених цими Правилами випадках.

З огляду на вказані вище норми, позивач 02.12.2010 р. направив відповідачу проект договору про спільне використання технологічних електричних мереж № ЗОЕ 13СВ-0342 від 26.11.2010 р. Однак, відповідач надісланий проект договору не підписав, у звязку з чим позивач у відповідності до вимог чинного законодавства звернувся до суду з вимогою про укладання даного проекту договору на умовах, визначених ним у проекті договору № ЗОЕ 13СВ-0342 від 26.11.2010 р.

Однією із підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України).

Стаття 20 ГК України передбачає такий спосіб захисту прав, як установлення господарських правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 174 ГК України, господарські зобовязання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність.

Місцевим судом зроблено вірний висновок про те, що саме таким є публічне господарське зобовязання, яке виникло між позивачем та відповідачем у результаті постачання електричної енергії.

Відповідно до ст. 178 ГК України, субєкт господарювання, який відповідно до закону та своїх установчих документів зобов'язаний здійснювати виконання робіт, надання послуг або продаж товарів кожному, хто до нього звертається на законних підставах, не має права відмовити у виконанні робіт, наданні послуг, продажу товару за наявності у нього такої можливості або надавати перевагу одному споживачеві перед іншими, крім випадків, передбачених законодавством.

Згідно ст. 179 ГК України, укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору певних категорій суб'єктів господарювання. Суб'єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у ч. 1 цієї статті, електроенергією, зв'язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб'єкти зобов'язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов'язкові умови таких договорів.

П.п. 1 п. 9.2 ПКЕЕ, затверджених постановою НКРЕ України від 31.07.1996 р., постачальник електричної енергії зобовязаний за нерегульованим тарифом укласти з електропередавальною організацією відповідний договір щодо передачі електричної енергії до мереж споживача, з яким укладено договір про купівлю-продаж такої енергії.

Під час укладання господарських договорів діє принцип диспозитивності, який передбачає перш за все свободу волевиявлення сторін щодо укладення договорів. Це випливає з положень ст. 627 ЦК України, згідно з якою під поняттям «свобода договору»розуміється, що сторони є вільними: 1) в укладенні договору, 2) у виборі контрагента, 3) у визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою із сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у 20-денний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні 2 примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

П. 8 вказаної статті встановлено, що у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

В наявних у матеріалах справи поясненнях, клопотаннях та апеляційній скарзі відповідач зазначає, що проект договору він не отримував.

В свою чергу, позивачем надано копію реєстру поштових відправлень від 02.12.2010 р., з якого вбачається здійснення відправки кореспонденції ВАТ «Ужгородське шляхово-будівельне управління № 58», однак, в реєстрі не зазначено, що саме відправлялося відповідачу, оскільки описи вкладень відсутні.

Також п. 10.4 проекту договору передбачено, що він укладається на строк до 31.12.2010 р., набирає чинності з дня його підписання та вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення цього терміну не буде заявлено однією із сторін про відмову від цього договору або його перегляд. З проекту договору вбачається, що днем його підписання є 26.11.2010 р.

Відповідно до ч. 2 ст. 187 ГК України, день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Положеннями ст. 84 ГПК Украни та ст. 187 ГК України передбачено, що у спорі про спонукання до укладення договору в резолютивній частині рішення вказують умови, на яких сторони зобовязані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору. День набрання чинності рішенням суду щодо переддоговірного спору вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначене інше.

Крім цього, відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Тобто, договір може бути укладеним на сьогоднішній день та майбутнє. Пропозиція щодо укладення договору не може поширюватись на минулі періоди.

Хоча апелянтом не заперечується факт виконання позадоговірних зобовязань у період з 26.11.2010 р по 31.12.2010 р., проте, зобовязання щодо укладення договору за рішенням суду на минулий період, термін дії якого на момент звернення до суду закінчився, законодавством не передбачено.

При цьому, позивач не позбавляється права звернутися до суду з вимогою про спонукання до укладення договору на інший період, оскільки апелянт не відмовляється від укладення договору, а лише вказує на недотримання процедури погодження проекту договору та укладення останнього.

Крім цього, судом не беруться до уваги доводи позивача з посиланням на п. 10.4 проекту договору, згідно якого договір укладається на відповідний календарний рік та вважається продовженим на наступний рік, оскільки таке продовження можливе за умови, якщо за місяць до закінчення цього терміну не буде заявлено однією із сторін про відмову від цього договору або про перегляд його умов, а укладення такого договору за рішенням суду позбавляє контрагента передбаченого вищевказаним пунктом договору права заявити про відмову від укладення договору на наступний період або перегляд його умов і, відповідно, укладення договору в іншій редакції.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з неповним врахування всіх обставин справи та з невірним застосуванням норм чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, стороні, на користь якої відбулось рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони. Відтак, в даному випадку судові витрати підлягають стягненню з позивача.

Керуючись ст.ст. 99, 101 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ВАТ «Ужгородське ШБУ 58», м. Ужгород, задоволити.

2. Рішення господарського суду Закарпатської області від 20.09.2011 р. у справі № 5008/1086/2011 скасувати. Прийняти нове рішення.

В позові ВАТ «Закарпаттяобленерго»до ВАТ «Ужгородське ШБУ 58» про спонукання до укладення договору про спільне використання технологічних електричних мереж відмовити.

3. Стягнути з ВАТ «Закарпаттяобленерго»(вул. Головна, 57, м. Ужгород-Оноківці, 89412, ) на користь ВАТ «Ужгородське ШБУ 58»(вул. Урожайна, 38, м. Ужгород, 88000, код ЄДРПОУ НОМЕР_1) 42, 50 грн. в повернення витрат по сплаті державного мита.

4. Господарському суду Закарпатської області видати наказ в порядку ст. 116 ГПК України.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Бонк Т. Б.

Суддя Мурська Х. В.

Суддя Якімець Г.Г.