ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
07.11.11 Справа № 5015/4556/11
Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії
головуючого-судді Михалюк О.В.
суддів Новосад Д.Ф.
розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар»
на рішення господарського суду Львівської області від 02.09.2011р.
у справі № 5015/4556/11
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Еколан Інгредієнти», м.Київ
до товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар», м.Городок
з участю представників :
від скаржника ОСОБА_2 представник (довіреність № 552 від 17.08.2011р.)
від позивача ОСОБА_3 представник (довіреність б/н від 28.02.2011р.)
В ході судового засідання сторонам права і обовязки, передбачені ст.22 ГПК України розяснені, заперечень щодо складу суду не поступало.
Рішенням господарського суду Львівської області від 02.09.2011р. у справі № 5015/4556/11 (суддя Данко Л.С.) задоволено позов товариства з обмеженою відповідальністю «Еколан Інгредієнти», м.Київ та стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар», м.Городок 51468,60 грн. пені, 514,69 грн. державного мита та 236,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись з даним рішенням відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар»подав до Львівського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати згадане рішення, посилаючись, зокрема, на те, що воно є незаконне, винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, оскільки позивачем в порушення вимог ч.6 статті 232 Господарського кодексу України було зайво нараховано пеню за прострочення виконання зобов»язання понад шість місяців. Крім того, на думку скаржника, судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення безпідставно не було розцінено майновий стан позивача як підставу для зменшення розміру штрафних санкцій та відстрочення виконання рішення.

Наводить скаржник і інші доводи, що є на його думку підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

15.07.2009р. між ТзОВ «Еколан Інгредієнти»та ТзОВ «Яблуневий Дар»був укладений договір поставки №129/07-09-Н.

Зазначений договір підписано повноважними представниками двох юридичних осіб, їх підписи засвідчено печатками сторін, що відповідає вимогам статті 207 ЦК України.

За договором поставки позивач зобов'язався постачати і передавати у власність відповідача товари, а відповідач приймати ці товари і здійснювати їх оплату.

На виконання умов договору позивач поставив, а відповідач отримав товар на загальну суму 528 201,00 грн. що підтверджується видатковими накладними від 16.08.2010р. №ЭЛ-0000952; від 16.08.2010р. ЭЛ-0000953; від 29.09.2010р. №ЭЛ-0001146.

Відповідно до п. 4.2. Договору за поставлені товари відповідач зобов'язаний сплатити Позивачу протягом 21 (двадцяти одного) календарного дня з дня поставки.

Відповідач покладені на нього зобов'язання щодо оплати поставленого товару по договору не виконав, в зв'язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 366 660,71 грн.

Як визначено частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами, а відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що рішенням господарського суду Львівської області у справі № 5015/1195/11 від 28.04.2011р. було повністю задоволено позовні вимоги ТзОВ «Еколан Інгредієнти»до ТзОВ «Яблуневий дар»та стягнуто 366 660 грн. 71 коп. основного боргу та судові витрати.

Рішення було залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду у справі № 5015/1195/11 від 14.06.2011р.

Відповідно до ст. 35 ГПК України, факти встановлені рішенням господарського суду (іншого органу,…), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Пунктом 7.4. договору сторони передбачили, що за прострочення оплати поставлених товарів (п. 4.2. договору), покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, від несплаченої у строк суми - за кожен день прострочення платежу.

Позивач просить стягнути з Відповідача на свою користь пеню у розмірі 51468,60 грн.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України, передбачено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до право порушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частиною 2 цієї статті визначено, що застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Статтею 217 ГК України передбачено, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають не сприятливі економічні та/або правові наслідки.

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 3 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки .

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Згідно зі статтею 549 ЦК України - неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 343 ГК України чітко визначено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 ст. 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов»язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов»язання мало бути виконано.

Пеня є самостійним способом захисту цивільних прав і одним із видів забезпечення виконання цивільно-правових зобов»язань. Нею визначається визначена законом або договором грошова сума, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі невиконання або неналежного виконання зобов»язання, зокрема у разі прострочення виконання.

Отже, пеня, виступає однією з форм неустойки і розмір пені, що встановлюється за згодою сторін, не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як вбачається із матеріалів справи, сторони за договором передбачили (п. 7.11.), що строк позовної давності по стягненню та нарахуванню пені становить 1 (один) рік.

З аналізу вищенаведених приписів чинного законодавства та пунктів вищевказаного Договору вбачається, що сторони домовились, що нарахування неустойки у формі пені за прострочення виконання зобов»язання за цим договором, здійснюється з обмеженням строку в 1 (один) рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Пунктом 6 ст. 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов»язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців.

Отже, сторони, будучи вільними у визначенні умов Договору поставки, правомірно добровільно узгодили та передбачили у договорі (п. 7.11.). що строк позовної давності по стягненню та нарахуванню пені становить 1 (один) рік.

Оцінивши вищезазначені обставини справи відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд підставно дійшов висновку, що твердження відповідача про те, що нарахований позивачем розмір пені за несвоєчасне виконання грошового зобов»язання в сумі 51 468,60 грн. проведено з порушенням вимог ч. 6 ст. 232 ГК України не відповідає фактичним обставинам справи, спростовується умовами договору поставки, судовою практикою та приписами чинного законодавства України.

Обгрунтовано також, на думку колегії суддів, відхилено судом першої інстанції клопотання відповідача про зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій на 50% відповідно до п. 3 статті 83 ГПК України та про відстрочення виконання рішення суду у даній справі до 01.11.2011р. відповідно до п. 6 статті 83 ГПК України, з посиланням на сезонні роботи, важкий фінансовий стан, виходячи з наступного.

По-перше, господарський суд має право зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені) та відстрочувати виконання рішення суду лише об»єктивно оцінивши, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов»язань, невідповідності розміру пені наслідкам порушення.

По-друге, ст. 218 ГК України передбачено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання, частиною 2 зазначеної статті встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Натомість, відповідач жодних доказів, в розумінні статей 33 та 34 ГПК України, які б підтверджували, що невиконання ним зобов'язання у порядку та строки визначені договором поставки виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили (надзвичайних і невідворотних обставин) та доказів, які б можна було, об»єктивно оцінивши, вважати винятковими не представив.

Статтею 219 ГК України чітко визначено, що за невиконання або неналежне виконання господарських зобов'язань чи порушення правил здійснення господарської діяльності правопорушник відповідає належним йому на праві власності або закріпленим за ним на праві господарського відання чи оперативного управління майном, якщо інше не передбачено цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

На підставі наведеного та відповідно до вимог ст.ст.91,101-105 ГПК України,-

Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Львівської області від 02.09.2011р. у справі № 5015/4556/11 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати покласти на скаржника.

Головуючий суддя Михалюк О.В.

суддя Новосад Д.Ф.

суддя Мельник Г.І.