ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"31" березня 2011 р.Справа № 12/18/5022-273/2011(15/48-770)
Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Френдій Н.А.

Розглянув справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будзамовник", вул. Опільського, 6, м. Тернопіль, 46000

до відповідача ОСОБА_1 міської ради вул. Листопадова, 5, м. Тернопіль, 46000

про визнання недійсним рішення ОСОБА_1 міської ради № 5/33/15 від 30 березня 2010 року, яке суперечить законодавству, ущемляє права та законні інтереси ТзОВ "Будзамовник".

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_2 Стефаніїна - представник (довіреність № 1/05 від 13.05.2010р.);

відповідача: ОСОБА_3 - заступник начальника юридичного управління (довіреність № 1429/01 від 13.11.2006р.)

В розпочатому судовому засіданні представникам сторін розяснено їх процесуальні права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22, 811 Господарського процесуального кодексу України.

За відсутності клопотання сторін технічна фіксація судового процесу не здійснювалася.

Суть справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Будзамовник" звернулося до господарського суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_1 міської ради про визнання недійсним рішення ОСОБА_1 міської ради № 5/33/15 від 30 березня 2010 року, яке суперечить законодавству, ущемляє права та законні інтереси ТзОВ "Будзамовник", в обґрунтування позовних вимог посилаючись на приписи ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України, ст.ст. 18, 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 59 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні".

Представник позивача в засіданні повністю підтримав заявлені позовні вимоги. Також на запитання суду "Чим порушує законні права позивача прийняття відповідачем спірного рішення?" зазначив, що дане рішення органу місцевого самоврядування спричинило небажання здійснювати сплату суборендної плати суборендарем, що стало причиною звернення позивачем до суду з відповідним позовом; разом з тим, при прийнятті даного рішення було порушено порядок розгляду питання про розірвання договору оренди щодо повідомлення заінтересованої сторони (наведені твердження позивача містяться в поясненнях від 12.07.2010р. №12).

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 15.03.2011р. та його повноважний представник в судовому засіданні проти позову заперечує, посилаючись на те, що за загальним правилом підставою для визнання акту недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт; компетенція міської ради, зокрема, визначені нормами ст. 143 Конституції України, ст.ст. 10, 25, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", крім того належність права комунальної власності на рухоме і нерухоме майно та здійснення органами місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності відображені ст.60 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" і як передбачає глава 23 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд, а також на вчинення щодо свого майна будь-яких дій, які не суперечать закону, відтак відповідач вважає що рішення ОСОБА_1 міської ради №5/33/15 «Про розірвання договору оренди цілісного майнового комплексу»прийняте компетентним органом в межах наданих повноважень і підстави для його скасування відсутні. Водночас, відповідач у клопотанні від 31.03.2011р. та повноважний представник в судовому засіданні зазначає, що спірне рішення було прийняте ОСОБА_1 міською радою на пленарному засіданні на підставі протокольного доручення у відповідності до приписів п. 14 ст. 46 ЗУ "про місцеве самоврядування в Україні", п. 26.5 ст. 26 Регламенту ОСОБА_1 міської ради від 13.03.2008р. №5/16/16, долучивши вказані матеріали до клопотання.

Представники сторін в судовому засіданні зазначили, що протягом 2010 року та станом на день розгляду справи позивач користується орендованим приміщенням (здає його в суборенду), сплачує орендну плату, департаментом економіки, підприємництва та управління комунальним майном на виконання спірного рішення дій щодо розірвання договору відповідно до приписів чинного законодавства не здійснювалось, договір в судовому порядку не розірвано.

В порядку ст. 77 ГПК України в судовому засіданні оголошувалась перерва з 29.03.2011р. до 15год.00хв. 31.03.2011р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд встановив:

Як слідує з матеріалів справи, на підставі рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради № 279 "Про надання в оренду цілісного майнового комплексу", керуючись Законом України "Про оренду державного та комунального майна", яким вирішено надати в оренду ТзОВ "Будзамовник" цілісний майновий комплекс Комунального підприємства "Тернопільбудінвестзамовник", 11.05.2002 року між орендодавцем - виконавчим комітетом ОСОБА_1 міської ради в особі Управління комунального майна міста, як органу, уповноваженого по укладанню договорів оренди, з однієї сторони, та ТзОВ "Будзамовник", з іншої сторони, як орендарем, був укладений договір оренди цілісного майнового комплексу комунальної власності № 6 - Комунального підприємства фірми "Тернопільбудінвестзамовник", що знаходиться по вул. Ю.Опільського, 6.

Згідно акта приймання передачі від 11.05.2002 року комунального майна цілісного майнового комплексу вбачається, що Управління передало, а Орендар - ТзОВ "Будзамовник" прийняв в оренду цілісний майновий комплекс відповідно до інвентаризаційних описів та передаточного балансу, складеного станом на 31.03.2002 року, в тому числі: основні засоби за первісною вартістю 413 551 грн., основні засоби, залишковою вартістю 272 041 грн.; оборотні матеріальні засоби на суму 5502 грн. у власність орендаря на підставі договору купівлі-продажу від 11.05.2002р. (шляхом викупу), що укладався одночасно з договором оренди № 6.

Відповідно до п. 10.1 договору, термін дії останнього з 11.05.2002р. по 10.05.2017р.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності 01.01.2004 року, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки зобовязання, передбачені умовами договору оренди цілісного майнового комплексу № 6 від 11.05.2002 року продовжували існувати на момент набрання чинності ЦК України від 16.01.2003 року, тому до нього застосовуються положення даного кодексу.

Таким чином, між сторонами договору відповідно до ст. 759 ЦК України, ст. 2 Закону України Про оренду державного та комунального майна від 10.04.1992р. № 2269-ХІІ (надалі Закон) виникли зобовязання з договору оренди комунального майна, згідно якого орендодавець передав орендарю майно у користування за плату на певний строк та на умовах визначених договором.

Майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що перебуває у комунальній власності регулюються вищезазначеним Законом, який передбачає істотними умовами договору, в тому числі визначених ст. 10 Закону орендну плату, порядок її сплати, виконання зобовязань сторонами, відповідальність сторін, а також інші умови, передбачені договором за згодою сторін.

Укладеним договором оренди сторони досягли згоди по всіх його істотних умовах, визначили предмет договору, умови передачі та повернення орендованого майна, розмір та порядок сплати орендної плати, права та обовязки сторін по договору, відповідальність і вирішення спорів за договором та строк його чинності, умови зміни та припинення.

Як вбачається із матеріалів справи, пунктом 1 рішення тридцятої сесії пятого скликання № 5/30/150 від 27.11.2009р. доручено начальнику управління комунальної власності заступнику директора Департаменту економіки, підприємництва та управління комунальним майном ОСОБА_4 винести на розгляд чергової сесії міської ради проект рішення щодо розірвання договору оренди цілісного майнового комплексу з ТзОВ "Будзамовник".

Постійною комісією з питань контролю за використанням комунального майна ОСОБА_1 міської ради погоджено проект рішення міської ради "про розірвання договору оренди цілісного майнового комплексу" (витяг відповідного рішення комісії від 26.03.2010р. №5.5. знаходиться в матеріалах справи).

Рішенням тридцять третьої сесії пятого скликання ОСОБА_1 міської ради №5/33/15 від 30.03.2010р. "Про розірвання договору оренди цілісного майнового комплексу", прийнятим на підставі Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", враховуючи протокольне доручення міської ради від 27.11.2009р. № 5/30/150, рішення постійної комісії міської ради з питань контролю за використанням комунального майна, вирішено розірвати договір оренди цілісного майнового комплексу комунального підприємства фірми "Тернопільбудінвестзамовник", укладений з Товариством з обмеженою відповідальністю "Будзамовник" (п. 1 рішення).

Пунктом 2 зазначеного рішення, зобовязано Департамент економіки, підприємництва та управління комунальним майном вчинити дії по розірванню договору оренди цілісного майнового комплексу комунальної власності укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "Будзамовник", згідно з чинним законодавством.

Відповідно до рішення ОСОБА_1 міської ради від 21.08.2008р. №5/20/1, додатків №1 та №2 до рішення Департамент економіки, підприємництва та управління комунальним майном є правонаступником Управління комунального майна міста, яке в свою чергу є правонаступником Управління комунального майна міста згідно затвердженого рішення міської ради від 22.04.2004 року № 4/11/6 положення "Про управлення обліку та контролю за використанням комунального майна департаменту економіки".

Таким чином, спірне рішення прийнято в порядку у відповідності зі статтями 26, 30 регламенту ОСОБА_1 міської ради пятого скликання.

Статтею 1 ГПК України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 2 ГПК України господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема підприємств і організацій, які звертаються до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

За змістом положень вказаних норм, правом на предявлення позову до господарського суду наділені, зокрема юридичні особи, фізичні особи підприємці, а суд шляхом вчинення провадження у справі здійснює захист осіб, права та охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України та п. 2 ст. 20 Господарського кодексу України кожний субєкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Будзамовник", вул. Опільського, 6, м. Тернопіль, є юридичною особою, що підтверджується довідкою АА № 168606 від 18.05.2009р. Головного управління статистики, Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 811851 та свідоцтвом про державну реєстрацію, а тому наділене правом на звернення до суду за захистом своїх прав.

Позивач стверджує, що рішення тридцять третьої сесії пятого скликання ОСОБА_1 міської ради № 5/33/15 від 30.03.2010р. "Про розірвання договору оренди цілісного майнового комплексу" прийняте з порушенням закону, посилаючись на приписи ч. 2 ст. 651, 783 Цивільного кодексу України, ст.ст. 18, 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 59 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. 20 ГК України, спричинило небажання здійснювати сплату суборендної плати суборендарем, а тому звернувся з позовом до суду з вимогою визнати недійсним вказане рішення органу місцевого самоврядування, як таке, що суперечить законодавству, ущемляє права та законні інтереси позивача.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно ст. 19 Конституції України, ст. 24. Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі Закон) органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 2 статті 77 Закону передбачено, що спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

Як визначено ст.ст. 10, 25, 26 Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами

Статтею 59 Закону передбачено форму актів, які приймаються радою, порядок прийняття нею актів, а також встановлено презумпцію правомірності актів органів та посадових осіб місцевого самоврядування через вказівку, що такі акти з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України можуть бути визнані незаконними в судовому порядку.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обовязковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у звязку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації позивача у справі.

У відповідності до п. 5 ст. 60 Закону органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

За приписами пункту 31 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Пунктом 3 рішення ОСОБА_1 міської ради № 5/20/1 від 21.08.2008р. "Про внесення змін в рішення міської ради щодо структури ОСОБА_1 міської ради" затверджено Положення про департамент економіки, підприємництва та управління комунальним майном.

Згідно п. 1.1. зазначеного Положення, Департамент економіки, підприємництва та управління комунальним майном є виконавчим органом міської ради, утворюється міською радою, їй підзвітний та підконтрольний, підпорядкований виконавчому комітету та міському голові.

У своїй діяльності Департамент керується Конституцією України, Законами України, Указами і Розпорядженнями Президента України, Постановами Кабінету міністрів України, іншими нормативними документами органів державної влади і місцевого самоврядування, рішеннями ОСОБА_1 міської ради та її виконавчого комітету, розпорядженнями міського голови та цим Положенням (п. 1.2. Положення).

У відповідності до п. 3.12 Положення до основних завдань департаменту належить, зокрема, здійснення функцій по укладенню, пролонгації, припиненню договорів оренди та безоплатного користування.

Рішенням тридцять третьої сесії пятого скликання ОСОБА_1 міської ради №5/33/15 від 30.03.2010р. "Про розірвання договору оренди цілісного майнового комплексу", прийнятим на підставі Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", враховуючи протокольне доручення міської ради від 27.11.2009р. № 5/30/150, рішення постійної комісії міської ради з питань контролю за використанням комунального майна, вирішено розірвати договір оренди цілісного майнового комплексу комунального підприємства фірми "Тернопільбудінвестзамовник", укладений з товариством з обмеженою відповідальністю "Будзамовник" та зобовязано Департамент економіки, підприємництва та управління комунальним майном вчинити дії по розірванню договору оренди цілісного майнового комплексу комунальної власності укладеного з товариством з обмеженою відповідальністю "Будзамовник", згідно з чинним законодавством.

Отже, оспорюваним рішенням вирішено розірвати договір оренди цілісного майнового комплексу № 6 від 11.05.2002р., укладений між сторонами у справі.

У відповідності до ст. 188 ГК України, 651 ЦК України розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, розірвання договору можливе лише за згодою сторін, якщо інше не передбачено договором або законом.

Згідно умов договору (пункти 10.3, 10.4) розірвання договору може мати місце за погодженням сторін, договір може бути розірваний на вимогу однієї із сторін за рішенням арбітражного суду у випадках, передбачених чинним законодавством та даним договором.

На спірні правовідносини сторін поширюється дія ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" де зазначено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди майна може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобовязань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України (в редакції чинній на день прийняття рішення).

Сторонами в судових засідання підтверджено, що протягом 2010 року та станом на день розгляду справи позивач користується орендованим приміщенням (здає його в суборенду), сплачує орендну плату, департаментом економіки, підприємництва та управління комунальним майном на виконання спірного рішення дій щодо розірвання договору відповідно до приписів чинного законодавства не здійснювалось, договір оренди в судовому порядку не розірвано. Таким чином, договір оренди є діючим.

Право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти тощо, належить територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах (пункт 1 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"), які згідно зі статтею 143 Конституції України безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності. Як передбачено пунктом 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", зазначені органи від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Дане положення закріплено також і у статті 321 Цивільного кодексу України, яка встановлює, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Як вбачається із п. 1 та 2 оспорюваного рішення № 5/33/15 від 30.03.2010р. орган місцевого самоврядування, прийнявши рішення про розірвання договору оренди, частиною другою даного рішення визначив спосіб, у який повинна відбуватися реалізація п. 1, а саме виходячи із п.п. 1.1, 1.2., 3.12 Положення, підставно делегувавши повноваження департаменту економіки, підприємництва та управління комунальним майном вчинити дії по розірванню договору з ТзОВ "Будзамовник", згідно з чинним законодавством.

Як вже зазначалося, Департамент економіки, підприємництва та управління комунальним майном є виконавчим органом міської ради, утворюється міською радою, їй підзвітний та підконтрольний, підпорядкований виконавчому комітету та міському голові.

А відтак п. 1 оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування про розірвання договору, на думку суду, носить виключно декларативний характер і не породжує будь-яких правових наслідків для сторін даного договору та може свідчити лише про наміри органу місцевого самоврядування, як власника майна - обєкта оренди, щодо розірвання договору, що в свою чергу не вимагає повідомлення позивача як орендаря про розгляд даного питання та прийняття рішення з цього приводу, як це зазначає останній.

У відповідності до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.2 ГПК України господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України Про судоустрій України є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вказаних норм, правом на предявлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Однак, наявність права на предявлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації встановленого вищевказаними нормами права.

Позивачем не доведено порушення відповідачем вимог чинного законодавства при прийнятті рішення № 5/33/15 від 30.03.2010р. та прав та охоронюваних законом інтересів позивача як орендаря щодо оренди спірного приміщення в звязку з прийняттям даного рішення, а його посилання про невиконання суборендарем зобовязань по сплаті суборендної плати за користування обєктом суборенди по причині того, що останній вважає договір оренди припиненим на підставі спірного рішення, як на підставу для визнання недійсним рішення органу самоврядування не заслуговують на увагу, оскільки оспорюване рішення не створює для ТзОВ "Будзамовник" та для суборендаря жодних правових наслідків у їх правовідносинах, повязаних з суборендою приміщення, а невиконання зобовязань суборендаря по сплаті суборендної плати є порушенням права орендодавця на отримання орендної плати за користування приміщенням і може бути підставою для звернення позивача (який в даних правовідносинах виступає як орендодавець) до суду в установленому порядку з позовом про стягнення боргу.

Відтак, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Державне мито і витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, згідно ст. 49 ГПК України, покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85 ГПК України, господарський суд

В И Р І Ш И В :

1. В позові відмовити

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) 04 квітня 2011р. рішення через місцевий господарський суд.

Суддя Н.А. Френдій