ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"28" грудня 2011 р. Справа № 5019/749/11

За позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 дирекція Українського державного підприємства поштового звязку Укрпошта

до відповідача ОСОБА_2 особи-підприємця ОСОБА_3

про стягнення в сумі 13373 грн. 73 коп.

Суддя Мамченко Ю.А.

Представники:

від позивача: представник ОСОБА_4 довіреність № 3 від 01.07.2011 року;

від відповідача: не зявився;

від третьої особи: не зявився.

Статті 20, 22, 91, 107 Господарського процесуального кодексу України розяснені.

Відводи з підстав, передбачених статтею 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до статті 81-1 ПІК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Рівненській області звернулось до господарського суду Рівненської області з позовною заявою №10-07-00655 від 14.03.2011 року, згідно якої просить стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 в доход державного бюджету 12264 грн. 76 коп. збитків як недоотриманої орендної плати та 1108 грн. 97 коп. пені.

26.04.2011 року позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача збитки у розмірі 12264 грн. 76 коп. Суд вказану прийнято до розгляду.

20.06.2011 року відповідач подав відзив на позов, в якому, з підстав, наведених в останньому, заперечує проти позовних вимог.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 23.06.2011р. в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 18.08.2011 року рішення господарського суду Рівненської області від 23.06.2011 року залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 19.10.2011 року рішення господарського суду Рівненської області від 23.06.2011 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 18.08.2011 року скасовано, а справу направлено до господарського суду ОСОБА_1 обласні на новий розгляд.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомленні про місце, дату та час розгляду справи.

Вивчивши у відкритому судовому засіданні подані позивачем та відповідачем письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

При винесенні рішення суд

ВСТАНОВИВ:

28.08.2008 року між позивачем (орендодавцем) та відповідачем (орендарем) було укладено договір оренди державного майна № 668-2008, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно: нежитлові приміщення площею 48,7 м2 на першому поверсі гуртожитку, розташованого по вул. Київська, 12 в. м. Рівне, що перебувають на балансі ОСОБА_1 дирекції УППЗ Укрпошта. Додатковою угодою до даного договору від 29.08.2008р. внесено зміни у пункт 1.1 договору, якими збільшено орендовану площу до 69,6 м2.

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги посилаючись на наступне.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 18.08.2009 року по справі № 14/61 частково задоволено позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерство транспорту та звязку України, ОСОБА_1 дирекція Українського державного підприємства поштового звязку Укрпошта, Головне управління державного казначейства України в Рівненській області про визнання недійсним договору, стягнення збитків в сумі 115903 грн. 20 коп. та моральної шкоди 30 000 грн. 00 коп., а саме визнано недійсним Договір оренди державного майна №668-2008 від 28.08.2008р., укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області та СПД - фізичною особою ОСОБА_5; стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна по Рівненській області на користь СПД - фізичної особи ОСОБА_5 збитки в сумі 115 903 грн. 20 коп.; припинено провадження у справі в частині стягнення моральної шкоди в сумі 30 000 грн. 00 коп. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 09.03.2010 року рішення місцевого суду скасовано в частині стягнення з РВ ФДМУ по Рівненській області на користь підприємця ОСОБА_5 збитків в сумі 115 903 грн. 20 коп., прийнято нове рішення, яким в цій частині в позові відмовлено. В решті рішення залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 29.07.2010 року по справі № 14/61, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 09.03.2010 року - скасовано, а рішення господарського суду Рівненської області від 18.08.2009 року у даній справі - залишено в силі.

Відповідно до статті 10 Закону України Про оренду державного та комунального мана істотними умовами договору оренди є: обєкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобовязань; забезпечення виконання зобовязань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом обєкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обовязки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

У статті 19 цього Закону зазначено, що орендар за користування обєктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Річна орендна плата за користування цілісним майновим комплексом підприємства, його структурним підрозділом не може перевищувати десяти відсотків вартості орендованого майна. У разі визначення орендаря на конкурсних засадах умовами конкурсу може бути передбачено більший розмір орендної плати.

Методика розрахунку пропорції розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем та порядок використання орендної плати визначаються: Кабінетом Міністрів України - для обєктів, що перебувають у державній власності; органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - для обєктів, що належать Автономній Республіці Крим; органами місцевого самоврядування - для обєктів, що перебувають у комунальній власності.

Пунктом 3.5. договору визначено, що 70% орендної плати перераховується до державного бюджету, а 30% балансоутримувачу щомісяця не пізніше 12 числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, установлених КМ України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

До обовязків орендаря належить своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату (пункт 5.2 договору).

Відповідно до пункту 3.6 договору орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, уключаючи день оплати.

Частиною 1 статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Так, з моменту укладення вказаного договору до моменту повернення майна відповідач безпосередньо користувався майном, що підтверджується актом прийому-передачі майна від 17.04.2009 року.

Позивач зазначає, що договір оренди був визнаний недійсним у подальшому, а отже, на думку позивача, він був чинним на протязі періоду від укладення до визнання його недійсним. Згідно ж з вимогами статті 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами, отже, на протязі існування між сторонами орендних відносин, на умовах укладеного між ними договору оренди, сторони зобовязані дотримуватися умов, встановлених договором.

Згідно частини 2 статті 208 ГК України, у разі визнання недійсним зобовязання з інших підстав кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні все одержане за зобовязанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобовязання не передбачені законом.

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Частиною 2 цієї статті визначено, що якщо у звязку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

У ст. 22 ЦК України наведено визначення поняття збитків, зокрема, збитками є: втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Оскільки договір оренди є платним договором, тому метою його укладення є ефективне використання державного майна із отриманням певного прибутку в дохід держави.

Проте, протягом дії договору оренди № 668 від 28.08.2008р., регіональне відділення було позбавлене можливості, використовувати передане за договором майно, а відтак, вбачається упущена вигода держави, у тому, що вона не отримувала орендної плати, яку могла би отримати за інших обставин.

Відповідно до пункту 6 Розяснення Вищого арбітражного суду України від 01.04.1994 року № 02-5/215 Про деякі питання практики вирішення спорів повязаних з відшкодуванням шкоди для правильного вирішення спорів, повязаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обовязку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 33 ГПК України).

При цьому встановлення причинного звязку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Питання про наявність або відсутність причинного звязку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Як у випадках порушення зобовязання за договором, так і за зобовязанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, цивільне законодавство (статті 614 та 1166 ЦК України) передбачає презумпцію вини правопорушника. Отже, позивач вказує, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Рівненській області не повинно доказувати наявність вини відповідача у заподіянні шкоди. Навпаки, на відповідача покладено тягар доказування того, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

Розглянувши матеріали справи, встановивши обставини справи і давши їм оцінку, господарський суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду Рівненської області від 18.08.2009 року по справі № 14/61 частково задоволено позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерство транспорту та звязку України, ОСОБА_1 дирекція Українського державного підприємства поштового звязку Укрпошта, Головне управління державного казначейства України в Рівненській області про визнання недійсним договору, стягнення збитків в сумі 115903 грн. 20 коп. та моральної шкоди 30 000 грн. 00 коп., а саме визнано недійсним Договір оренди державного майна №668-2008 від 28.08.2008р., укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області та СПД - фізичною особою ОСОБА_5; стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна по Рівненській області на користь СПД - фізичної особи ОСОБА_5 збитки в сумі 115 903 грн. 20 коп.; припинено провадження у справі в частині стягнення моральної шкоди в сумі 30 000 грн. 00 коп. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 09.03.2010 року рішення місцевого суду скасовано в частині стягнення з РВ ФДМУ по Рівненській області на користь підприємця ОСОБА_5 збитків в сумі 115 903 грн. 20 коп., прийнято нове рішення, яким в цій частині в позові відмовлено. В решті рішення залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 29.07.2010 року по справі № 14/61, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 09.03.2010 року - скасовано, а рішення господарського суду Рівненської області від 18.08.2009 року у даній справі - залишено в силі.

Так, Вищий господарський суд Україні в своїй постанові від 29.07.2010 року зазначив, що оскільки договір оренди державного майна № 668-2008 від 28.08.2008 року є недійсним, то підприємець (відповідач) має право на відшкодування витрат на здійснення поліпшень орендованого майна. При цьому колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що оскільки Фонд (позивач) знав, або мав знати, що спірний договір укладається ним з порушенням норм чинного законодавства, а тому має відповідати за негативні наслідки, спричинені підприємцю такою неправомірною дією.

Отже, Вищим господарським судом України встановлено, що в даних правовідносинах винною стороною фактично є саме Регіональне відділення Фонду державного майна України в Рівненській області, а не СПД - фізична особа ОСОБА_5.

У відповідності до частини 2 статті 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Вищий господарський суд України у постанові від 19.10.2011 року по даній справі вказує, що відмовляючи у задоволенні позову, суди двох інстанцій дійшли висновку про відсутність у відповідача обовязку відшкодовувати позивачу збитки, оскільки рішенням господарського суду Рівненської області від 18.08.2009р. в іншій справі №14/61 встановлено, що винною особою у даних правовідносинах є саме позивач, який знав, або мав знати, що договір оренди державного майна №668 від 28.08.2008р. укладається ним з порушенням норм чинного законодавства.

Разом з тим, вирішуючи даний спір по суті заявлених вимог, суди двох інстанцій не врахували, що частина 2 ст. 216 ЦК України, на яку посилається позивач обґрунтовуючи свої вимоги, визначає додаткові негативні наслідки для сторони, винної у недійсності правочину, що при певних умов супроводжують визначену ч.1 ст. 216 ЦК України двосторонню реституцію, якою є повернення сторін недійсного правочину у первісний стан, який існував до його вчинення.

Із змісту заявлених позовних вимог вбачається, що позивач просить суд застосувати наслідки недійсності правочину та зазначає, що відповідач виконав своє зобовязання лише щодо повернення майна, яким він користувався відповідно до договору оренди, визнаного у судовому порядку недійсним. Між тим, вартість одержаного за договором оренди, тобто суму орендної плати за період користування майном, не відшкодував. При цьому, позивач посилається на положення ч.2 ст. 208 ГК України, яка визначає правові наслідки недійсності правочину, та стверджує про обовязок відповідача відшкодувати йому суму орендної плати за одержане користування майном.

Так, відповідно до частини 1 статті 2 Закону України Про оренду державного та комунального майна, орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Частиною 208 ГК України встановлено, що у разі визнання недійсним зобовязання кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні все одержане за зобовязанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобовязання не передбачені законом.

Згідно абзацу 2 ч.1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

При цьому, за правилами ч.2 ст. 208 ГК України, ч.1 ст. 216 ЦК України, двостороння реституція застосовується незалежно від наявності вини сторін у визнанні правочину недійсним: кожна із сторін повертає другій стороні все одержане за таким правочином. Проте, у випадку, коли недійсність правочину призвела ще й до заподіяння другій стороні або третій особі збитків (реальні збитки, упущена вигода), а визнанню правочину недійсним сприяла вина однієї із сторін, то на останню, в силу ч.2 ст. 216 ЦК України, покладаються додаткові негативні наслідки у вигляді відшкодування збитків у повному обсязі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає передчасним висновок судів про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки у разі, коли позовні вимоги не відповідають матеріально-правовим способам захисту, то відповідно до ст. 4 ГПК України, господарський суд вправі самостійно визначатися стосовно законодавства, яке підлягає застосуванню при вирішенні конкретного господарського спору незалежно від змісту вимог, викладених у позовній заяві, та не застосовує лише акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України. При цьому, самостійне визначення судом законодавства, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин, не є порушенням ст. 83 ГПК України, оскільки вихід за межі позовних вимог у даному випадку відсутній.

Помилкове обґрунтування позивачем своїх вимог іншими нормами законодавства, а саме ст. 22, ч.2 ст. 216 ЦК України, ні ж тими, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, - ч.1 ст. 216 ЦК України, ч.2 ст. 208 ГК України, не може бути підставою для відмови у позові при наявності факту порушення відповідачем прав позивача. У даному випадку суду необхідно самостійно визначитися щодо законодавства, яке регулює спірні відносини і підлягає засновуванню. При цьому, це не буде вважатися зміною підстави позову, оскільки із змісту позовної заяви вбачається, що предметом позову у даній справі є вимога позивача про зобовязання відповідача відшкодувати вартість одержаного за недійсним договором оренди, яке полягає у користуванні майном, а підставою позову невиконання відповідачем цього зобовязання.

Відповідно до статті 4 ГПК України господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Якщо в міжнародних договорах України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Господарський суд у випадках, передбачених законом або міжнародним договором, застосовує норми права інших держав.

Господарський суд вирішує господарські спори у сфері державних закупівель з урахуванням особливостей, визначених Законом України Про здійснення державних закупівель.

У разі відсутності законодавства, що регулює спірні відносини за участю іноземного субєкта підприємницької діяльності, господарський суд може застосовувати міжнародні торгові звичаї.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Стаття 22 ГПК України визначає права та обовязки позивача, зокрема частиною 4 вказаної статті передбачено, що позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

З аналізу вищевикладеної статті вбачається, що право на зміну підстав та предмету позову це виключно право позивача, реалізовується виключно ним і ніким іншим.

26.04.2011 року позивач подав заяву про зменшення позовних вимог не змінюючи підставу чи предмет позову, чим скористався наданим йому ГПК України правом щодо зменшення позовних вимог.

Крім того, рішенням господарського суду Рівненської області від 12.10.2010 року по справі № 15/137 за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 дирекція Українського державного підприємства поштового звязку Укрпошта до відповідача фізична особа-підприємець ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по орендній платі в сумі 12 502 грн. 63 коп. відмовлено в задоволенні позову, зокрема щодо стягнення орендної плати в сумі 12 264 грн. 76 коп.. Вказане рішення ніким не оскаржувалося та набрало законної сили.

рівненської області

Відповідно до п.2 ст. 215, п.1 ст. 216 ЦК України, якщо у звязку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З позовної заяви вбачається, що позивач визначаючи суму позову виходив з умов договору оренди державного майна № 668-2008 стосовно орендної плати, проте, як визначено статтею 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто, позивач мав розрахувати суму позову на момент відшкодування, а не на момент виникнення права на відшкодування.

З огляду на вище викладене вбачається, що позивачем обґрунтовано свої позовні вимоги саме ст. 22, ч. 2 ст. 216 ЦК України та визначено предмет спору стягнення збитків як недоотриманої орендної плати.

З огляду на вищевказане суд прийшов до висновку, що вимоги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 в доход державного бюджету 12 264 грн. 76 коп. збитків як недоотриманої орендної плати є неправомірними та такими, що не ґрунтуються на законі, а відтак не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Суддя Мамченко Ю.А.

Рішення підписане суддею 28 грудня 2011 р.