Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "26" грудня 2011 р. Справа № 15/5007/134/11

Господарський суд Житомирської області у складі:

Судді Кравець С.Г. < Поле для тексту >

при секретарі Пастощук О.А.,

за участю представників сторін

від позивача:

- ОСОБА_1 представник за довіреністю від 10.06.2011р. (приймала участь в судових засіданнях 13.12.2011р. та 19.12.2011р.),

від відповідача:

- ОСОБА_2 - представник за довіреністю від 06.06.2011р. (приймав участь в судовому засіданні 13.12.2011р.,),

- ОСОБА_3 - представник за довіреністю від 26.11.2011р. (приймав участь в судовому засіданні 19.12.2011р.),

- ОСОБА_4 представника за довіреністю від 04.01.2011р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Граніт" (смт.Миропіль Романівський район Житомирська область) < В особі(назва) > < Поле для тексту >

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" (м.Київ) < Поле для тексту >

про стягнення 1021030,86 грн. < Поле для тексту >

В судових засіданнях оголошувались перерви з 13.12.2011р. до 19.12.2011р., з 19.12.2011р. до 26.12.2011р., у відповідності до ст. 77 ГПК України.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Граніт" звернулось до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" про повернення навантажувача марки JCB 456ZX, реєстраційний №05116КС, рік випуску 2006, заводський №1169222, двигун №21711421, стягнутого за виконавчим написом нотаріуса №4400 від 21.11.2008 року з ТОВ "Граніт" на користь ТОВ "Ласка Лізинг".

Позовна заява мотивована тим, що 04.07.2006р. ТОВ "Граніт" уклало з ТОВ "Ласка Лізинг" договір фінансового лізингу №311/07/2006, за яким зобов'язувалося придбати у свою власність техніку: навантажувач JCB 456ZX в стандартній комплектації.

21.11.2008р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 вчинено виконавчий напис за №4400, на підставі якого відділом державної виконавчої служби Романівського районного управління юстиції Житомирської області порушено виконавче провадження ВП №10408325, проведено стягнення та вилучено у Товариства з обмеженою відповідальністю "Граніт" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" навантажувач марки JCB 456ZX, реєстраційний №05116КС, рік випуску 2006, заводський №1169222, двигун №21711421, загальною вартістю 1021030,86 грн.

23.06.2010р. ВДВС Романівського районного управління юстиції Житомирської області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №10408325, у зв'язку з виконанням виконавчого напису та передачею майна згідно акту передачі майна від 23.06.2010р.

11.04.2011р. господарський суд міста Києва по справі №9/61 задовольнив позов ТОВ "Граніт" повністю і визнав виконавчий напис за №4400 від 21.11.2008р. таким, що не підлягає виконанню. Вказане рішення постановою від 04.10.2011р. залишено в силі Вищим господарським судом України.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив повернути навантажувач марки JCB 456ZX, реєстраційний №05116КС, рік випуску 2006, заводський №1169222, двигун №21711421, стягнутий за виконавчим написом нотаріуса № 4400 від 21.11.2008р. з ТОВ "Граніт" на користь ТОВ "Ласка Лізинг".

13.12.2011р. позивачем подано до суду заяву №12/12 від 12.12.2011р. про зміну предмету позову (а.с.39), згідно якої позивач просить стягнути з ТОВ "Ласка Лізинг" на користь ТОВ "Граніт" вартість незаконно стягнутого навантажувача (марки JCB 456ZX, реєстраційний №05116КС, рік випуску 2006, заводський №1169222, двигун №21711421) в сумі 1021030,86 грн.

При цьому, позивач посилається на те, що навантажувач марки JCB 456ZX, реєстраційний №05116КС, рік випуску 2006, заводський №1169222, двигун №21711421, загальною вартістю 1021030,86 грн., який був незаконно вилучений у ТОВ "Граніт" за виконавчим написом нотаріуса № 4400 від 21.11.2008р., на даний час зареєстрований вже за іншою особою, тобто, не перебуває у володінні відповідача та не може бути повернутий в натурі позивачу.

З урахуванням положень ст.22 ГПК України та зважаючи на те, що заява про зміну предмета позову подана позивачем до початку розгляду справи по суті, заяву позивача №12/12 від 12.12.2011р. прийнято судом до розгляду. Розгляд справи здійснюється з урахуванням зміненого предмету позову.

19.12.2011р. позивачем подано письмові пояснення відносно вартості майна (а.с.78).

В судових засіданнях 13.12.2011р. та 19.12.2011р. представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просив позов задовольнити.

Відповідачем подано письмовий відзив на позовну заяву (а.с.43-45), в якому ТОВ "Ласка Лізинг" зазначило про безпідставність заявленого позову.

19.12.2011р. відповідачем подано до суду письмовий відзив на заяву про зміну предмету позову (а.с.88-89). У відзиві відповідач зазначив, що позовні вимоги ТОВ "Граніт" не підлягають задоволенню та вказує, що після повернення майна ТОВ "Ласка Лізинг" провело його незалежну оцінку, відповідно до якої вартість майна після його використання ТОВ "Граніт" суттєво знизилося і на момент повернення становило лише 377400грн. Також, зазначає, що вартість майна може мати значення лише для визначення збитків, які були завдані ТОВ "Ласка Лізинг" за використання ТОВ "Граніт" лізингового майна після припинення дії договору лізингу. Звертає увагу, що виконавчий напис від 21.11.2008 р. був визнаний таким, що не підлягає виконанню лише 04.10.2011р. (з моменту винесення ухвали Вищого господарського суду України по справі №9/61), а майно було повернуто власнику 23.06.2010р. після закінчення дії договору лізингу, відповідно до якого строк використання закінчився ще 01.08.2009р. Тобто, після 01.08.2009 р. взагалі відсутні підстави для використання майна, як відсутні юридичні підстави для вимог щодо чужого майна, в т.ч. стягнення вартості чужого майна на свою користь. Відповідач зазначає, що на сьогоднішній день існує значна заборгованість ТОВ "Граніт" перед ТОВ "Ласка Лізинг" за договором по рішенню у справі №14/5007/35/11 від 23.06.2011р. Отже, у ТОВ "Граніт" відсутні підстави для висування будь-яких вимог щодо майна, за використання якого не здійснено розрахунок.

В судових засіданнях 13.12.2011р. та 19.12.2011р. представники відповідача заперечували проти позову в повному обсязі, з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву.

Після оголошеної перерви, в судове засідання 26.12.2011р., представник позивача не з'явився. 26.12.2011р. до господарського суду від ТОВ "Граніт" надійшла телеграма (а.с. 92) та факсимільним зв'язком клопотання (а.с.93), у яких позивач просить суд відкласти розгляд справи у зв'язку з відсутністю можливості направити представника, оскільки останній перебуває у відрядженні. Крім того, позивач зазначає, що присутність представника в судовому засіданні є обов'язковою у зв'язку з необхідністю надати докази та пояснення по справі.

Представник відповідача проти задоволення клопотання позивача про відкладення розгляду справи заперечив, просив суд розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Господарським судом розглянуто клопотання ТОВ "Граніт" та відхилено з огляду на наступне.

Відповідно до ст.28 Господарського процесуального кодексу України, справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника.

Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище.

Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації.

Таким чином, за змістом наведених положень, право на представництво юридичної особи пов'язане не з конкретною фізичною особою, а з наявністю акта органу управління юридичної особи, котрим ця юридична особа наділяє особу повноваженнями вчиняти певні юридичні дії.

При цьому, слід зазначити, що ГПК не обмежує кількості представників, яких може призначити одна особа. Так, юридичну особу за посадою може представляти її керівник. Інші особи, які є штатними працівниками юридичної особи, можуть бути її представниками, якщо вони діють у межах, визначених законодавством чи установчими документами юридичної особи.

Судом враховується, що саме клопотання від імені ТОВ "Граніт" підписане директором підприємства, що підтверджує можливість забезпечення відповідачем (за його бажання) участі його представника при здійсненні розгляду справи.

Отже, та обставина, що конкретний представник (фізична особа) перебуває у відрядженні, не може бути оцінена судом як об'єктивно поважна причина та підстава для відкладення розгляду справи.

При цьому, суд звертає увагу, що про призначення справи до розгляду позивач був повідомлений завчасно, тобто, мав час та можливість як для вибору представника своїх інтересів під час розгляду справи, так і для реалізації своїх прав як позивача по справі, зокрема, для ознайомлення з матеріалами справи, подачі письмових пояснень та письмових доказів.

До того ж, судом враховується, що до клопотання про відкладення розгляду справи позивачем не надано доказів на підтвердження обставин щодо перебування представника ТОВ "Граніт" у відрядженні.

Також, слід зазначити, що відповідно до ч.3 ст.69 ГПК України передбачено, що у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів. Проте, звертаючись з клопотанням про відкладення розгляду справи, ТОВ "Граніт" не заявлено клопотання про продовження строку розгляду спору відповідно до ч.3 ст.69 ГПК України. При цьому, представник відповідача в засіданні суду проти відкладення розгляду справи, як і проти продовження строку її розгляду, заперечив.

Враховуючи, що явка представників сторін в судове засідання не визнавалася обовязковою, а також з врахуванням того, що строк розгляду позовної заяви майже сплинув (позовна заява надійшла до суду 31.10.2011р.), відповідно до ст. 77 ГПК України відкладення розгляду справи можливе в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу), господарський суд Житомирської області визнає за можливе розглянути справу за відсутності в судовому засіданні 26.12.2011р. представника позивача та за наявними матеріалами справи, відповідно до ст.75 ГПК України.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

Згідно ч.2 ст.35 Господарського процесуального кодексу України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Отже, дана норма вказує на факти, які містяться у винесених раніше судових рішеннях. Ці факти мають для суду преюдиційний характер. Преюдиційність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні та немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. За змістом вказаної норми, для рішень господарських судів важливою умовою преюдиційності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб'єктний склад спору, оскільки преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі сторони, що й у справі, яка розглядається.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 23.06.2011р. у справі №14/5007/35/11 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" (м.Київ) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Граніт" (смт.Миропіль, Романівський район, Житомирська область) та до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрокомплекс-98" (с.Веприн, Радомишльський район, Житомирська область) про стягнення 267004,97 грн. встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.07.2006р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" (лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Граніт" (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу №311/07/2006 та додатки до нього, відповідно до якого лізингодавець зобов'язується придбати в свою власність техніку згідно з установленою лізингоодержувачем специфікацією: Тип спецтехніка; Марка, модель: Навантажувач 456ZX в стандартній комплектації (1 одиниця); №шасі: буде визначено в акті приймання-передачі майна; рік випуску: 2006 рік, та передати його без надання послуг по управлінню та технічній експлуатації лізингоодержувачу в якості предмету лізингу в тимчасове володіння та користування за плату, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти його на умовах вказаного договору. Згідно п. 2.3 договору фінансового лізингу, вартість майна, яке передається лізиногодавцем лізингоодержувачу складає суму еквівалентну 158265,00у.о., в тому числі ПДВ в розмірі 20 % - 26377,50 у.о., виражену в гривнях України. Вартість майна (враховуючи ПДВ), яке передається лізингодавцем лізингоодержувачу, у гривнях складає суму авансу, внесеного у відповідності з п. 6.4 договору, загальну суму платежів на погашення вартості майна, зазначену в "графі 4" графіка внесення платежів (далі - додаток №1 до договору) по "курсу 1" та викупну вартість, зазначену в додатку №1 до договору по "курсу 1".

Передача лізингоодержувачем майна, а також необхідного приладдя і документів, що є невід'ємною частиною майна, і приймання його Лізиногоодержувачем на правах володіння і користування здійснюється шляхом підписання акту здачі-приймання майна (п.3.1 договору).

З моменту підписання акту здачі-приймання майна права володіння і користування переходять до лізингоодержувача і зобов'язання лізингодавця по передачі майна в фінансовий лізинг лізингоодержувачу вважаються виконаними (п.3.5 договору).

В розділі 6 договору фінансового лізингу № 311/07/2006 від 04.07.2006р. сторони регламентували загальну суму лізингових платежів і порядок розрахунків.

У підписаному між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Граніт" додатку № 1 до договору фінансового лізингу № 311/07/2006 "Графік сплати лізингових платежів" визначено 36 періодів фінансового лізингу із зазначенням дат проведення лізингових платежів та сум лізингових платежів.

На виконання вимог договору ТОВ Ласка Лізинг на умовах лізингу було передано ТОВ Граніт навантажувач 456ZX в стандартній комплектації (1 одиниця); заводський номер 1169222, двигун 21711421, номерний знак 05116КС, що підтверджується актом здачі-приймання майна від 09.08.2006р., видатковою накладною № РН-0000178 від 09.08.2006р. та довіреністю серія ЯМП №825619 від 09.08.2006р.

ТОВ Граніт свої зобов'язання за договором фінансового лізингу №311/07/2006 від 04.07.2006р., в частині сплати лізингових платежів з 30-го по 35-й лізингові періоди, згідно графіку сплати лізингових платежів (додаток №1 до договору фінансового лізингу №311/07/2006 від 04.07.2006р.) не виконав, внаслідок чого за вказаний період утворилась заборгованість першого відповідача перед позивачем в розмірі 226532,30грн.

З огляду на викладене, рішенням господарського суду від 23.06.2011р. у справі №14/5007/35/11 частково задоволено позовні вимоги та стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Граніт" і Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрокомплекс-98" (поручителя за зобов'язаннями ТОВ "Граніт" на користь позивача 226532,30грн. основного боргу, 24718,37 грн. пені, 4477,88 грн. 3 % річних, 9208,94 грн. інфляційних, 2649,37 грн. витрат по сплаті державного мита, 234,17 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду Житомирської області від 17.11.2011р. рішення господарського суду Житомирської області залишено без змін.

В іншій справі №9/61, за участю тих самих сторін, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Граніт" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Київського міського округу ОСОБА_5 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, господарським судом міста Києва в рішенні від 11.04.2011р. встановлено таке.

21.11.2008р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 на підставі ст. 87 Закону України "Про нотаріат", ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" та пункту 5 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999р. №1172 вчинено виконавчий напис, відповідно до якого запропоновано повернути від ТОВ "Граніт" на користь ТОВ "Ласка Лізинг" навантажувач JCB 456ZX, 2006 року, реєстраційний №05116КС, заводський №1169222, двигун 21711421, зареєстрований Інспекцією ДТН м.Києва 31 серпня 2006 р. (Свідоцтво про реєстрацію машини серії АБ №332395) загальною вартістю 1 021 030,86 (один мільйон двадцять одна тисяча тридцять) гривень 86 копійки, в тому числі 20 % ПДВ, що було передано у користування на умовах фінансового лізингу за договором фінансового лізингу №311/07/2006, укладеного 04.07.2006р. між TOB "Граніт" та TOB "Ласка Лізинг", за заборгованість в сумі 51546,40грн. за щомісячними лізинговими платежами за користування майном, строк сплати яких настав 01.09.2008р. та 01.10.2008р. Виконавчий напис має бути предявлений до виконання до відділу (підрозділу) державної виконавчої служби протягом року з дня його вчинення.

У даній справі судом було встановлено, що вищезазначений виконавчий напис було вчинено з порушенням норм чинного законодавства України, а тому суд задовольнив позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Граніт" про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Постановою Вищого господарського суду України від 04.10.2011 р. у справі №9/61 рішення господарського суду міста Києва залишено в силі.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, що розглядається, на підставі виконавчого напису №4400 від 21.11.2008р. Відділом Державної виконавчої служби Романівського районного управління юстиції Житомирської області порушено виконавче провадження ВП №10408325, проведено стягнення та вилучено у Товариства з обмеженою відповідальністю "Граніт" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" навантажувач марки JCB 456ZX, реєстраційний №05116КС, рік випуску 2006, заводський №1169222, двигун №21711421, загальною вартістю 1021030,86 грн.

23.06.2010р. Відділом Державної виконавчої служби Романівського районного управління юстиції Житомирської області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №10408325 (а.с.23), зважаючи на виконання виконавчого напису та передачу майна згідно акту передачі майна від 23.06.2010 р. (а.с.21).

Вказані обставини позивач вважає підставою для задоволення позовних вимог про стягнення з ТОВ "Ласка Лізинг" на користь ТОВ "Граніт" вартості незаконно стягнутого навантажувача (марки JCB 456ZX, реєстраційний №05116КС, рік випуску 2006, заводський №1169222, двигун №21711421) в сумі 1021030,86 грн.

Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість заявлених позовних вимог, господарський суд враховує вищенаведені преюдиційні факти, а також факти, встановлені судом з поданих до даної справи доказів, та при цьому, приймає до уваги таке.

Правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі договору фінансового лізингу №311/07/2006 від 04.07.2006 р.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст.806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Отже, договір лізингу віднесений Цивільним кодексом України до різновидів договору майнового найму. У зв'язку з цим на відносини лізингу розповсюджуються всі положення параграфа 1 глави 58 Цивільного кодексу України, якщо спеціальні норми не будуть встановлені даним параграфом або спеціальним законодавством. Спеціальним законом, що регулює лізингові відносини в Україні є Закон України "Про фінансовий лізинг".

За приписами ст.ст.1,11,16 Закону України "Про фінансовий лізинг", фінансовим лізингом є вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі. Сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Таким чином, договір лізингу завжди є оплатним - плата (лізинговий платіж) узгоджується сторонами в договорі лізингу, та строковим.

Відповідно до ст.762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Нормами ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У даному випадку, в договорі фінансового лізингу №311/07/2006 від 04.07.2006р. сторони обумовили наступне.

Відповідно до п.2.3. договору, вартість майна, що передається (еквівалентну 158265,00 "у.о.", в т.ч. ПДВ) складає сума авансу, внесеного у відповідності до п.6.4. договору, загальну суму платежів в погашення вартості майна, вказану в графі 4 графіка внесення платежів (додаток №1 до договору) по курсу 1 та вартість, вказану в додатку №1 до договору по курсу 2.

В графіку внесення платежів - додатку №1 до договору, встановлено 36 періодів фінансового лізингу, останньому датою проведення лізингового платежу визначено 01.08.2009р.

Згідно п.2.1. договору, майно придбавається лізингоодержувачем у продавця на умовах договору купівлі-продажу.

Пунктом 2.4. договору передбачено, що договір купівлі-продажу укладається після сплати лізингоодержувачем в повному обсязі авансу, названого в п.6.4. договору.

Відповідно до п.4.3. договору, строк дії договору рахується від дати підписання його сторонами. Договір припиняється після виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань, а також в інших випадках, встановлених законом або договором.

В пункті 5.1. договору сторонами чітко обумовлено, що протягом всього строку дії договору право власності на майно належить лізингодавцю. Права володіння та користування майном, в об'ємі та на умовах договору, належать лізингоодержувачу.

Як було встановлено судами по справі №14/5007/35/11 та зазначено вище, ТОВ Граніт свої зобов'язання за договором фінансового лізингу №311/07/2006 від 04.07.2006р. в частині сплати лізингових платежів з 30-го по 35-й лізингові періоди, згідно графіку сплати лізингових платежів (додаток №1 до договору фінансового лізингу №311/07/2006 від 04.07.2006р.) не виконав.

При цьому, 01.08.2009р. закінчився останній період фінансового лізингу за договором №311/07/2006 від 04.07.2006р. та як вбачається з матеріалів справи, після закінчення фінансового лізингу, у зв'язку з невиконанням ТОВ Граніт встановлених договором зобов'язань, договір купівлі-продажу спецтехніки - навантажувача (марки JCB 456ZX, реєстраційний №05116КС, рік випуску 2006, заводський №1169222, двигун №21711421) в сумі 1021030,86 грн. між сторонами не укладався.

Отже, на момент виконання виконавчого напису №4400 від 21.11.2008р. Відділом ДВС Романівського РУЮ та вилучення у Товариства з обмеженою відповідальністю "Граніт" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" вищевказаного навантажувача - 23.06.2010р., у ТОВ Граніт було відсутнє як право власності на вказану техніку, так і передбачене договором фінансового лізингу право володіння та користування даною технікою.

З огляду на наведене щодо заявленого позову господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 цього ж Кодексу унормовано, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.4 ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до приписів статей 317, 319 Цивільного кодексу України право володіння, користування та розпорядження майном належить власникові майна. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 316 Цивільного кодексу України визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Здійснюючи правосуддя у господарських відносинах, суд повинен у визначеному законом порядку встановлювати по кожній справі об'єктивну істину.

Господарський суд, насамперед, повинен з'ясувати, чи існує суб'єктивне право, за захистом якого позивач звернувся до суду, чи належить воно позивачу, чи дійсно воно порушене або оспорюється, чи порушив або оспорив його відповідач.

Позов у даній справі стосується стягнення вартості майна, яке, згідно доводів позивача, було неправомірно вилучено з його володіння на підставі виконавчого напису нотаріуса, визнаного судами таким, що не підлягає виконанню. Позовну вимогу щодо повернення майна, стягнутого за виконавчим написом нотаріуса, змінено позивачем у зв'язку з тим, що на даний час спірна спецтехніка не перебуває у володінні відповідача.

Відповідно до приписів статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, позивач за допомогою належних та допустимих доказів та відповідно до положень ст.32,33,34 ГПК України, повинен був довести, крім факту незаконного вибуття майна з його володіння, своє право власності або інше суб'єктивне право володільця на майно, вартість якого він просить стягнути, а також відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Разом з тим, як вбачається з аналізу вищевикладених обставин справи в сукупності з умовами договору та вимогами чинного законодавства, як під час дії договору фінансового лізингу, так і на момент фактичного вилучення спірної спецтехніки у позивача, власником спірного майна - навантажувача (марки JCB 456ZX, реєстраційний №05116КС, рік випуску 2006, заводський №1169222, двигун №21711421) було Товариство з обмеженою відповідальністю Ласка Лізинг. Водночас, на дату фактичного вилучення спірної спецтехніки у ТОВ Граніт, у останнього були відсутні жодні правові підстави для володіння, користування, а, тим більше, розпорядження даним майном.

Слід зазначити, що порушення права можливе лише за наявності такого права, а тому враховуючи відсутність у позивача будь-яких прав щодо майна, вартість якого він просить стягнути у даному позові, жодні правові підстави для задоволення такого позову відсутні. У позові суд відмовляє.

В зв'язку з відмовою в позові судові витрати покладаються на позивача відповідно до вимог ч.5 ст.49 ГПК України.

Також судом встановлено, що позивач при зверненні до суду сплатив 14742,00 грн. державного мита, що підтверджується платіжним дорученням від 28.10.2011 року №1045.

Як вбачається із позовної заяви ціна позову складає 1021030,86грн.

Враховуючи вимоги встановлені підпунктом а) п.2 ст.3 Декрету КМУ "Про державне мито" (чинного на час подачі позову до суду), розмір державного мита, який підлягав сплаті позивачем відповідно до вказаного підпункту з врахуванням математичного заокруглення мав би становити 10210,31грн. Внесення державного мита у більшому розмірі ніж передбачено чинним законодавством є підставою для його повернення.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 49, 77, 82 - 85 ГПК України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Граніт" (смт.Миропіль Романівський район Житомирська область) з Державного бюджету України суму зайво сплачених згідно платіжного доручення №1045 від 28.10.2011р. судових витрат в розмірі 4531,69грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Кравець С.Г.

Повний текст рішення підписано: "29" грудня 2011 року.

Віддрукувати:

1 - до справи,

2 - позивачу (рек. з пов.)

3 - відповідачу (рек.) < Поле для текста >