ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
08.11.11 Справа № 5015/466/11
Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючої-судді ОСОБА_1
суддів Скрипчук О.С.
при секретарі Гуньці О.П.
розглянув апеляційну скаргу Виробничого кооперативу Спартак-Сервіс б/н від 15.08.2011 року
на рішення Господарського суду Львівської області від 20.07.2011 року (суддя Деркач Ю.Б.)
у справі № 5015/466/11
за позовом Виробничого кооперативу Спартак-Сервіс, м. Самбір Львівської області
до ОСОБА_3 виховної колонії, м. Самбір Львівської області
третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Львівській області, м. Львів
про зобовязання виконання договору.
за участю представників :
від позивача - ОСОБА_4, ОСОБА_5 (довіреності в матеріалах справи);
від відповідача - ОСОБА_6, ОСОБА_7 (довіреність в матеріалах справи);
від третьої особи ОСОБА_8 (довіреність в матеріалах справи).

Розпорядженнями голови та в.о.голови Львівського апеляційного господарського суду, які знаходиться в справі, змінювався склад колегії, що розглядає дану апеляційну скаргу.
Новим складом розпочато розгляд справи спочатку та завершено її розгляд з прийняттям постанови.
Судом розґяснено представникам учасників судового процесу права та обовґязки, передбачені ст.ст. 20, 22 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України).
Відводів складу суду сторонами та третьою особою в порядку ст. 20 ГПК України не заявлялось.
В судовому засіданні здійснювалось повне фіксування судового процесу за допомогою програмно-апаратного комплексу Оберіг.
Причини відкладення розгляду апеляційної скарги, викладені в ухвалах Львівського апеляційного господарського суду, які знаходяться у справі.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 20.07.2011 року у справі № 5015/466/11 відмовлено в позові Виробничого кооперативу Спартак-Сервіс до ОСОБА_3 виховної колонії, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Львівській області, про зобовязання до виконання угоди від 07.10.1993 року щодо передачі позивачу перукарні, площею 120 кв.м., однієї 3-кімнатної квартири, трьох 2-кімнатних квартир в 53-квартирному житловому будинку по вул.Чорновола, 65«В»в місті Самборі Львівської області. Окрім того, вказаним рішенням визнано недійсною угоду, укладену 07.10.1993 року між Виробничим кооперативом Спартак-Сервіс та ОСОБА_3 виховно-трудовою колонією Управління внутрішніх справ Львівської області.

Вказане рішення мотивовано місцевим господарським судом з посиланням на норми ст.ст. 48, 62, 91 ЦК УРСР, п.п. 7, 9 Положення про порядок передачі підприємств, обґєднань, організацій, установ, будинків і споруд, затвердженого постановою ОСОБА_7 міністрів УРСР від 16.10.1979 року № 940, положення п. 7 постанови ОСОБА_7 міністрів УРСР від 28.04.1980 року № 285 «Про порядок передачі підприємств, обєднань, організацій, установ, будинків і споруд», та виходячи зі встановлених судом фактів не підписання угоди від 07.10.1993 року зі сторони відповідача, не надання згоди вищестоячого органу на укладення такої угоди, як підстави для визнання її недійсною з застосуванням положень ст. 83 ГПК України, та, як наслідок, відсутності підстав для зобовязання відповідача до виконання даної угоди щодо передачі позивачу спірних приміщень.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду від 20.07.2011 року в цій справі, Виробничий кооператив (надалі ВК) Спартак-Сервіс оскаржив його в апеляційному порядку. Зокрема, в апеляційній скарзі вважає, що оскаржене ним рішення прийнято за неправильного застосування та порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, а тому просить його скасувати та прийняти нове рішення про задоволення поданого ним позову. В обгрунтування наведеного, скаржник посилається на те, що судом з порушенням ст. 83 ГПК України та за неправильного застосування норм ст. 91 ЦК УРСР та Положення про порядок передачі підприємств, обґєднань, організацій, установ, будинків і споруд, затвердженого постановою ОСОБА_7 міністрів УРСР від 16.10.1979 року № 940, які не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, визнано недійсною угоду від 07.10.1993 року. Також апелянт зазначає про те, що підпис на спірній угоді зроблений посадовою особою, яка виконувала обовязки начальника колонії, і мала повноваження на підписання угоди та скріплення її печаткою установи, однак за строком давності не збереглися документи, які б підтверджували, зокрема, виконання обовязків начальника Колонії іншою посадовою особою на час підписання вказаної угоди та отримання коштів за нею від позивача. Окрім цього, позивач вказує на те, що суд першої інстанції в порушення вимог ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України не застосував позовну давність за його заявою, та за своєю ініціативою визнав угоду від 07.10.1993 року недійсною, безпідставно застосувавши норми Цивільного кодексу УРСР замість норм Цивільного кодексу України, який підлягає застосуванню в частинні наслідків пропуску позовної давності по вимозі про визнання правочинів недійсними. Також апелянт вказує на необгрунтованість неприйняття судом першої інстанції як належних доказів поданих ним платіжних доручень та банківських виписок про перерахування відповідачу 140 млн. крб., тоді як відповідачем не подано жодних банківських документів, які спростовували факт надходження вказаних коштів на його рахунок або їх повернення позивачу.

Відповідач ОСОБА_3 виховна колонія у письмовому запереченні на апеляційну скаргу, поданому в судовому у засіданні 12 жовтня 2011 року, та додатковому запереченні від 26.10.2011 року, зазначив про те, що судом першої інстанції правильно застосовано норми Цивільного кодексу УРСР, оскільки спірна угода була укладена під час дії вказаного Кодексу. Також відповідач вказує на те, що передбачені ст. 267 Цивільного кодексу України підстави для відмови в позові внаслідок пропуску позовної давності могли бути застосовані судом лише при наявності позовної заяви ОСОБА_3 виховної колонії про визнання недійсною угоди від 07.10.1993 року, а в даному випадку, вказану угоду було визнано недійсною за ініціативи суду відповідно до ст. 83 ГПК України. Окрім цього, відповідач заперечив твердження апелянта про те, що угода від 07.10.1993 року була підписана посадовою особою, яка виконувала обовязки начальника ОСОБА_3 виховно-трудової колонії, посилаючись на те, що позивачем не подано суду жодних доказів в підтвердження вказаних обставин. В додаткових запереченнях на апеляційну скаргу відповідач зазначив про відсутність передбачених ч. 1 ст. 101 ГПК України підстав для прийняття апеляційним судом як доказів додатково поданих позивачем документів, оскільки ним не обґрунтовано обставин щодо неможливості їх подання під час розгляду справи в суді першої інстанції. Також відповідач заперечив, як належний та допустимий доказ наявності між сторонами зобовязальних відносин на підставі угоди від 07.10.1993 року, поданий позивачем лист ОСОБА_3 виховної колонії від 18.07.2006 року № 958, оскільки він не містись посилань на вказану угоду, а також не скріплений гербовою печаткою установи, що є обовязковим для даного виду документів відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 17.10.1993 року № 1153. Щодо поданих позивачем платіжних доручень № 333 від 21.10.1993 року та № 335 від 28.10.1993 року, то відповідач вказав на те, що вони містить виправлення і з рядка «призначення платежу»неможливо встановити призначення платежу, а тому не можуть бути належними доказами оплати коштів, оскільки такі розрахункові документи не могли бути прийняті банківською установою для виконання.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Львівській області в судовому засіданні заперечив проти вимог та доводів апеляційної скарги. Зокрема, зазначив, що в Управлінні відсутня інформація про те, що воно чи Міністерство внутрішніх справ України давало згоду на укладення угоди від 07.10.1993 року та відчуження відповідачем спірного майна. Просить залишити без змін рішення Господарського суду Львівської області від 20.07.2011 року у справі № 5015/466/11.

Львівський апеляційний господарський суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, дослідивши наявні докази у справі, зробив висновок, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення. При цьому, апеляційний суд встановив наступні обставини та керувався такими мотивами.

Як вбачається з доданої позивачем до позовної угоди від 07.10.1993 року, вбачається, що ОСОБА_3 виховно-трудова колонія Управління внутрішніх справ Львівської області (в подальшому перейменована на ОСОБА_3 виховну колонію) зобовязувалась продати Виробничому кооперативу «Спартак-Сервіс»в 5-ти поверховому 53-ох квартирному житловому будинку по вул. Рудецькій (в подальшому перейменована на вул. Чорновола) в м. Самборі приміщення перукарні, площею 120 кв.м., приміщення трьохкімнатної квартири площею 65,5 кв.м. по вибору покупця, приміщення трьох двохкімнатних квартир по вибору покупця, а останній зобовязувався оплатити за вказані приміщення 140 мільйонів карбованців в термін до 15 жовтня 1993 року (п.п. 1, 3).

Відповідно до абз. 5 угоди від 07.10.1993 року відповідач (продавець) зобов`язується до 01.12.1994 року здати приміщення позивачу (покупцю) згідно проекту і кошторису з 100% виконанням всіх зовнішніх і внутрішніх будівельно-монтажних робіт.

Як вбачається акту готовності об`єкта до експлуатації № 1 від 26.03.2010 року та сертифікату відповідності № ЛВ 000688 від 24.06.2010 року, виданого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю, підтверджено готовність до експлуатації 53-квартирного житлового будинку по вул. Чорновола, 65 «В»в м. Самборі Львівської області, замовником будівництва якого виступала ОСОБА_3 виховна колонія.

В позовній заяві позивач, покликаючись на прийняття в експлуатацію житлового будинку по вул. Чорновола, 65 «В»в м. Самборі Львівської області, та невиконання відповідачем в добровільному порядку своїх зобовязань по угоді від 07.10.1993 року, просить зобовязати ОСОБА_3 виховну колонію виконати зобовязання за угодою від 07.10.1993 року щодо передачі позивачу перукарні, площею 120 кв.м., однієї 3-кімнатної квартири, трьох 2-кімнатних квартир в 53-квартирному житловому будинку по вул.Чорновола, 65«В»в місті Самборі Львівської області.

Проте, як вбачається зі змісту угоди від 07.10.1993 року, вона підписана зі сторони відповідача (продавця) начальником ОСОБА_9 і скріплена печаткою ОСОБА_3 виховно-трудової колонії Управління внутрішніх справ Львівської області, а зі сторони позивача (покупця) - головою кооперативу ОСОБА_10 та скріплена печаткою Виробничого кооперативу «Спартак-Сервіс».

Враховуючи заперечення відповідача щодо підписання угоди повноважною особою ОСОБА_3 виховно-трудової колонії, ухвалою Господарського суду Львівської області від 01.04.2011 року призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Як вбачається з висновку № 1750 судово-почеркознавчої експертизи від 20 червня 2011 року, судовим експертом зроблено висновок, що підпис від імені ОСОБА_9, розташований в графі «Начальник»на угоді від 07.10.1993 року, укладеній між ОСОБА_3 БВК «Спартак-Сервіс»та ОСОБА_3 виховно-трудовою колонією, виконаний не ОСОБА_9, а іншою особою.

В той же час, згідно довідки Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області № 4/4-464 від 24.05.2011 року, в особовій справі колишнього начальника ОСОБА_3 виховно-трудової колонії ОСОБА_9 відсутні дані про його перебування в другому півріччі 1993 рок у відпустці або про інші причини відсутності на роботі.

Таким чином, як підставно зазначив суд першої інстанції, угоду від 07.10.1993 року підписано від імені відповідача не уповноваженою на це особою. При цьому, безпідставними є доводи апелянта про те, що вказану угоду підписано особою, яка виконували обовґязки начальника колонії, оскільки вони не підтверджуються жодними доказами та спростовуються даними вищевказаної довідки Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області № 4/4-464 від 24.05.2011 року.

Згідно з ст. 29 ЦК УРСР юридична особа набуває цивільних прав і бере на себе цивільні обов'язки через свої органи, що діють у межах прав, наданих їм за законом або статутом (положенням).

Відповідності до ч. 1 ст. 62 ЦК УРСР угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що грунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки особи, яку представляють.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 63 ЦК УРСР, угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки для особи, яку представляють, лише в разі дальшого схвалення угоди цією особою.

Таким чином, як підставно зазначив суд першої інстанції, виходячи із змісту вищенаведених норм ЦК УРСР, підставою для виникнення, зміни та припинення цивільних прав та обовязків в юридичної особи від імені якої вчиняється угода, є підписання такої угоди лише належним чином уповноваженою нею особою, або наступне схвалення цієї угоди особою, яку представляють.

Проте, як вищевстановлено, угода від 07.10.1993 року підписана зі сторони відповідача не уповноваженою особою. Окрім цього, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які стверджували б про наступне схвалення цієї угоди ОСОБА_3 виховної колонією.

Зокрема, безпідставними є доводи апелянта про те, що таким фактом є неповернення відповідачем перерахованих ним платіжними дорученнями № 333 від 21.10.1993 року та № 335 від 28.10.1993 року коштів в сумі 140 000 000,00 крб. Проте, як підставно зазначив суд першої інстанції, зі змісту поданих позивачем платіжних доручень не вбачається, що вказані кошти були перераховані саме на виконання угоди від 07.10.1993 року.

В той же час, відповідачем заперечується факт надходження грошових коштів в сумі 140 000 000,00 крб. від позивача. На підтвердження цього, відповідач посилається на акти ревізій ОСОБА_3 виховно-трудової колонії, проведені Контрольно-ревізійним управлінням УМВС у Львівській області у 1997, 2000 та 2009 роках. Вказаними перевірками було підтверджено, що фінансування будівництва зазначеного будинку велось виключно за кошти Міністерства внутрішніх справ України.

Також, не відображено заборгованості відповідача перед позивачем і у списках дебіторів та кредиторів ОСОБА_3 ВТК, які додавались до актів перевірки за 1997 рік, 2000 рік, 2009 рік та в акті прийому-передачі справ при зміні керівництва відповідача від 09.03.2009 року (копії актів містяться у матеріалах справи).

Згідно довідки відповідача від 18.02.2011 року № 271, відповідно до даних бухгалтерського обліку не рахується заборгованості ОСОБА_3 виховної колонії перед Виробничим кооперативом «Спартак-Сервіс».

З тих же підстав, не можуть братися до уваги подані позивачем виписки з банківського рахунку позивача, оскільки, такі виписки не засвідчені печаткою (штампом) банківської установи та не містять жодних реквізитів ні відправника коштів ні одержувача, що в свою чергу не дає можливості встановити належність банківських виписок саме позивачу, а також кому саме перераховувались грошові кошти, на якій підставі та чи взагалі кошти перераховувались.

Щодо поданого позивачем листа ОСОБА_3 виховної колонії від 18.07.2006 року, адресованого директору БВК «Спартак-Сервіс», то він підставно не взятий судом першої інстанції як належний та допустимий доказ наявності між сторонами зобовязальних відносин на підставі угоди від 07.10.1993 року, оскільки він не містись посилань на вказану угоду, а також не скріплений гербовою печаткою установи, що є обовязковим для даного виду документів відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 17.10.1993 року № 1153.

Також не можуть слугувати доказами визнання зобов`язань за спірною угодою від 07.10.1993 року й листи ОСОБА_3 виховної колонії № 664 від 21.04.2009 року та № 1277 від 17.08.2009 року, адресовані ВК «Спартак-Сервіс», оскільки в них лише міститься вимога до позивача надати оригінали документів, що підтверджували б факт укладення між сторонами угоди, а також докази здійснення позивачем оплати за угодою.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, до 1998 року відповідач перебував у підпорядкуванні Управління виконання покарань Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області.

Згідно ст. 4 ЦК УРСР, цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Цією ж нормою передбачено виникнення цивільних прав і обов'язків з адміністративних актів.

Абзацом 2 ч. 1 ст. 24 Цивільного кодексу УРСР передбачено, що юридичними особами є, зокрема, установи та інші державні організації, що перебувають на державному бюджеті і мають самостійний кошторис, керівники яких користуються правами розпорядників кредитів (за винятками, встановленими законом).

Відповідно до ст. 5 Виправно-трудового кодексу України вироки судів до позбавлення волі і виправних робіт без позбавлення волі виконуються виправно-трудовими установами і органами Міністерства внутрішніх справ України. Виправно-трудові установи організуються і ліквідуються Міністерством внутрішніх справ України.

Статтею 91 ЦК УРСР (в редакції чинній на момент укладення спірної угоди) передбачено, що порядок передачі будівель, споруд, устаткування та іншого майна, що належить до основних засобів державних організацій, іншим державним організаціям, а також колгоспним, іншим кооперативним та іншим громадським організаціям визначається законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до положень п.п. 7, 9 «Положення про порядок передачі підприємств, об`єднань, організацій, установ, будинків і споруд», затвердженого постановою ОСОБА_7 Міністрів СРСР від 16.10.1979 року № 940, положень п. 7 постанови ОСОБА_7 Міністрів УРСР від 28.04.1980 року № 285 «Про порядок передачі підприємств, об'єднань, організацій, установ, будинків і споруд» міністерства, державні комітети і відомства СРСР мають право передавати кооперативним та іншим громадським організаціям і приймати від них будинки і споруди. Міністерства, державні комітети і відомства республік і виконавчі комітети місцевих ОСОБА_7 народних депутатів передають кооперативним та іншим громадським організаціям і приймають від них будинки і споруди у порядку, встановленому ОСОБА_7 Міністрів відповідної союзної республіки.

Згідно з п. 10 постанови ОСОБА_7 Міністрів УРСР від 28.04.1980 року № 285 «Про порядок передачі підприємств, об'єднань, організацій, установ, будинків і споруд», вся дебіторська і кредиторська заборгованість, яка лічиться по підприємствах, об'єднаннях, організаціях та установах, а також будинках і спорудах, що передаються державними органами кооперативним та іншим громадським організаціям або кооперативними та іншими громадськими організаціями державним органам, залишається в організації (органу), яка передає.

Згідно п. 12 вказаної постанови, порядок передачі будинків і споруд, встановлений цією постановою, застосовується також при передачі не закінчених будівництвом будинків і споруд».

Таким чином, як підставно зазначив суд першої інстанції, ОСОБА_3 виховно-трудова колонія Управління внутрішніх справ Львівської області, будучи державною установою та підпорядковуючись Міністерству внутрішніх справ України, не вправі була укладати угоду щодо відчуження окремих приміщень незавершеного будинку по вул. Рудецькій (Чорновола) в м. Самборі з позивачем, оскільки укладення такого договору щодо передачі державного майна могло відбутися виключно за рішенням Міністерства внутрішніх справ України.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи відповіді Головного управління МВС України у Львівській області від 12.03.2011 року № 18/311, в Головному управлінні МВС України у Львівській області інформації щодо погодження (надання дозволу) на укладення ОСОБА_3 виховною колонією угоди купівлі-продажу приміщень від 07.10.1993 року з Виробничим кооперативом «Спартак-Сервіс» немає.

Відповідно до ст. 48 Цивільного кодексу УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Згідно з ст. 59 Цивільного кодексу УРСР угода визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

За таких обставин, враховуючи вищенаведені норми права, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, оскільки, угода від 07.10.1993 року підписана з боку відповідача не уповноваженою на це особою та укладена з порушенням діючого на той час порядку, то, керуючись наданими суду п. 1 ч. 1 ст. 83 ГПК України повноваженнями, її слід визнати недійсною.

При цьому, безпідставними є доводи апелянта щодо неправильності застосування судом до спірних правовідносин норм Цивільного кодексу УРСР, оскільки, вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання договору недійсним з підстав його невідповідності вимогам закону, господарський суд застосовує норми того закону чи іншого нормативно-правового акту, який був чинним на момент укладення даного договору.

Вказані висновки підтверджуються й розґясненнями, наданими Пленумом Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в п. 2 якої зазначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За таких обставин, враховуючи недійсність угоди від 07.10.1993 року, а також виходячи з норм ст.ст. 4, 41, 48 Цивільного кодексу УРСР, ст.ст. 11, 509, 626, 629, п.п. 4, 10 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України щодо підстав виникнення зобовязань, та наслідків недійсності угоди, з якої виникають зобовязання, є безпідставними позовні вимоги ВК Спартак-сервіс»до ОСОБА_3 виконавчої колонії про зобовязання до виконання зобовязання за угодою від 07.10.1993 року щодо передачі позивачу перукарні, площею 120 кв.м., однієї 3-кімнатної квартири, трьох 2-кімнатних квартир в 53-квартирному житловому будинку по вул.Чорновола, 65«В»в місті Самборі Львівської області.

Враховуючи вищенаведене, рішення Господарського суду Львівської області від 20.07.2011 року у справі № 5015/466/11 є законним та обгрунтованим, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Виробничого кооперативу Спартак-Сервіс без задоволення.

Керуючись ст.ст. 103, 105 ГПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 20.07.2011 року у цій справі без змін.

Судові витрати покласти на Виробничий кооператив Спартак-Сервіс.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-І Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий - суддя Дубник О.П.

Судді Скрипчук О.С.

ОСОБА_2

Повне рішення складено

17.11.2011 року