ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
07.12.11 Справа № 5015/4304/11
Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді Галушко Н.А.
суддів Краєвської М.В.
розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю підприємства з іноземними інвестиціями «УкрКазКо», м.Луцьк №0411/11 від 04.11.2011р.
на рішення господарського суду Львівської області від 06.10.2011р.
у справі №5015/4304/11
за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю підприємства з іноземними інвестиціями «УкрКазКо», м.Луцьк
до відповідача: публічного акціонерного товариства «Кредобанк», м.Львів
про визнання кредитного договору №214-05 від 10.08.2005р. недійсним
За участю представників сторін:
від позивача: не з»явився
від відповідачів : ОСОБА_2 - представник
Права та обовязки представнику відповідача відповідно до ст..ст.20, 22 ГПК України розяснено.
Клопотань про здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку ст. 81№ГПК України учасником судового процесу не заявлено.
Рішенням господарського суду Львівської області від 06.10.2011р. у справі №5015/4303/11 (суддя Левицька Н.Г.) відмовлено у задоволенні позовних вимог товариству з обмеженою відповідальністю підприємство з іноземними інвестиціями «УкрКазКо», м.Луцьк до ПАТ «Кредобанк», м.Львів про визнання кредитного договору №214-05 від 10.08.2005р. недійсним.

Товариством з обмеженою відповідальністю підприємство з іноземними інвестиціями «УкрКазКо»подано апеляційну скаргу №0411/11 від 04.11.2011р., в якій просить скасувати рішення суду та задоволити позовні вимоги повністю, посилаючись на те, що судом першої інстанції помилково зроблено висновок, що операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Зокрема, скаржник зазначає, що надання банком позичальникові грошових коштів (кредиту) та проведення позивачем дій відносно виконання своїх обов»язків в іноземній валюті (в томі числі оплата процентів за користування кредитом, різного роду комісій) за своєю правовою природою є валютною операцією. Надання та одержання кредиту в іноземній валюті як засобу платежу можливо при дотриманні суб»єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. На момент укладення договору кредитної лінії №15-06 від 26.01.2006р. сторонами досягнуто домовленість щодо надання відповідачем та повернення позивачем кредиту в іноземній валюті. На думку скаржника, індивідуальна ліцензія як у відповідача так і позивача відсутня, внаслідок чого використання євро як засобу платежу за кредитним договором №214-05 суперечить приписам п.г) ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»та Положенню «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу». Як зазначає скаржник, видача Банком кредиту у валюті відбулась за відсутності обгрунтованої потреби скаржника у її використанні як засобу платежу, що суперечить вимогам вищезазначеного Положення.

Наводить скаржник і інші підстави для скасування рішення суду.

ПАТ «Кредобанк»у відзиві на апеляційну скаргу рішення суду просить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача в судовому засіданні, суд апеляційної інстанції встановив наступне:

між АТ "Кредит Банк" (кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю Підприємство з іноземними інвестиціями Українська казеїнова компанія (позичальник) укладено Кредитний договір №214-05 від 10.08.2005р., відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику інвестиційний кредит в сумі 1 885 000,00 євро (а.с.8-10).

Отримання та повернення кредиту, у тому числі, сплата процентів, відбувались в іноземній валюті - євро.

Скаржник в апеляційній скарзі зазначає. що кредитний договір №214-00 від 10.08.2005р. є недійним у зв'язку з відсутністю у сторін вказаного договору на момент його укладення індивідуальної ліцензії Національного банку України, яка передбачена пп. г п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю і яка б дозволяла використовувати ТзОВ Підприємство з іноземними інвестиціями Українська казеїнова компанія іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за даним Кредитним договором.

З огляду на вищенаведене судова колегія зазначає наступне.

Згідно із ст.11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

Під недійсним правочином розуміють дії фізичних і юридичних осіб, які хоч і спрямовані на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, але не створюють цих наслідків через невідповідність вчинених дій вимогам законодавства. Тобто недійсний правочин не в змозі викликати правові наслідки, настання яких бажають сторони, однак може викликати наслідки, настання яких сторони не передбачали і не бажали (наприклад, повернення отриманого майна, виникнення обов'язку відшкодувати збитки, моральну шкоду).

Згідно із ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно із ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальною підставою визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог закону щодо умов його дійсності, встановлених ч.ч.1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України (ст. 215 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст.345 ГК України кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі Законом України "Про банки і банківську діяльність".

Згідно із ч.2 ст.345 ГК України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі; у кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Згідно із статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Разом з тим, визначаючи правовий статус гривні, вказана норма Основного Закону не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частина 1 статті 533 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Між тим, диспозиція норми частини 3 цієї статті дозволяє використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Аналогічний режим використання національної та іноземної валюти при виконанні грошових зобовязань передбачений ГК України.

Зокрема, ч.2 ст.198 ГК України встановлено, що грошові зобовязання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях; грошові зобовязання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо субєкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобовязань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Спеціальне законодавство України у сфері банківської діяльності та діяльності небанківських фінансових установ не містить приписів, які б забороняли банкам або іншим фінансовим установам надавати кредити в іноземній валюті.

У відповідності до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, вирішуючи спір про визнання угоди недійсною необхідно встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: невідповідність змісту угод вимогам закону; недодержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 2 Закону України Про банки і банківську діяльність кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 Закону України Про банки і банківську діяльність визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, ст. 1 якого відносить надання кредитів в іноземній валюті до валютних операцій.

Частиною 1 ст.5 Декрету передбачено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

При цьому, генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання (ч. 2 ст. 5 Декрету).

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції (ч.4 ст.5 Декрету).

Індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, такі операції: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі (підпункт в п.4 ст.5 Декрету); використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт г п.4 ст.5 Декрету).

Національний банк України у своєму листі за №13-210/7871-22612 від 07.12.2009р. Про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті у звязку з запитами банків з питання щодо правомірності укладання кредитних договорів в іноземній валюті повідомив про те, що операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Згідно із ст.ст. 192, 533, 1054 ЦК України, ст. 198 ГК України, ст.ст. 32, 44 Закону України Про Національний банк України, ст.ст. 2, 47, 49 Закону України Про банки і банківську діяльність, ст.ст. 1, 4, 34 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, ст.ст. 1, 3, 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю банки та інші фінансові установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті.

З огляду на викладене, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Як вбачається із матеріалів справи, 25.01.2010р. відповідачу видана Національним банком України банківська ліцензія №43 (а.с.26), згідно з якою банку надано право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України Про банки і банківську діяльність.

Окрім того, у матеріалах справи міститься виданий Національним банком України відповідачу дозвіл №43-4 від 25.01.2010р. на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України Про банки і банківську діяльність згідно з додатком до цього дозволу (а.с.27).

Відповідно до додатку до дозволу відповідач має право здійснювати, зокрема, операції з валютними цінностями щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (а.с.28).

З вищевикладеного вбачається, що відповідач на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Окрім того, судова колегія зазначає, що порядок та умови видачі Національним банком України резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу регламентує Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджено постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004р. №483, яке було розроблено Національним банком України відповідно до вимог статей 5, 11, 13 Декрету, а також статей 7 і 44 Закону України Про Національний банк України (пункти 1.1, 1.2 Положення).

Відповідно до п. 1.5 вказаного Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, зокрема, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). У всіх інших випадках використання іноземної валюти як засобу платежу можливе лише за наявності ліцензії.

Скаржником в обгрунтування апеляційної скарги помилково ототожнюються операції кредитування в іноземній валюті з операціями використання іноземної валюти в якості платежу, тоді як необхідність одержання індивідуальної ліцензії на операції з використання іноземної валюти як засобу платежу окремо врегульовано в підпункті г п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, тобто положення даного підпункту не розповсюджуються на правовідносини з надання й одержання кредиту (підпункт в п. 4 ст. 5 Декрету).

З огляду на викладене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України у жодної зі сторін кредитного договору.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що враховуючи, що кредитний договір №214-05 від 10.08.2005р. укладено між сторонами у справі на добровільних засадах, жодних прав отримувача кредиту при укладенні вказаного договору не порушено, скаржник усвідомлював, що договірні зобовязання по кредитному договору необхідно виконувати належним чином, спірний кредитний договір відповідає чинному законодавству України, у суду немає підстав для визнання вищезазначеного кредитного договору недійсним.

Згідно із ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржником не подано суду достатніх та допустимих доказів, які б підтверджували вимоги, заявлені у апеляційній скарзі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про те, що рішення прийняте із дотриманням норм законодавства та у відповідності до обставин справи, а тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд П О С Т А Н О В И В:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 06.10.2011р. у справі №5015/4303/11 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу направити у господарський суд Львівської області.

Головуючий-суддя Галушко Н.А

Суддя Краєвська М.В.

Суддя Орищин Г.В.