ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
23.11.11 Справа № 5015/5159/11
Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:
головуючого-судді: Бойко С.М.,
суддів: Бонк Т.Б.,
при секретарі судового засідання Томкевич Н.,
з участю представників:
від скаржника (відповідача) не зявився,
розглянув апеляційну скаргу приватного підприємства «Фарм-Сервіс», м.Львів
на рішення господарського суду Львівської області від 04.10.2011 року, суддя Синчук М.М., у справі №5015/5159/11
за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю «Ніка Захід», м.Львів
до відповідача приватного підприємства «Фарм-Сервіс», м.Львів
про стягнення заборгованості,
рішенням господарського суду Львівської області від 04.10.2011 року задоволено позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Ніка Захід» про стягнення з приватного підприємства «Фарм-Сервіс»4276,4 грн. основного боргу, 398,25 грн. інфляційних витрат та 166,25 грн. трьох відсотків річних, що становить заборгованість за поставлений товар згідно видаткових накладних протягом 2008 року.

Рішення суду мотивоване тим, що доказів оплати поставленого товару відповідач суду не надав, а тому позовні вимоги про її стягнення підлягають до задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати та припинити провадження по справі в зв»язку з неповним з»ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, апелюючи тим, що позивачем не доведено, а судом не встановлено наявність в спірному випадку підстав для стягнення спірної заборгованості. Зокрема, скаржник вважає, що акт звірки взаємних розрахунків та видаткові накладні не можуть бути належними та допустимими доказами в підтвердження факту поставки товару, оскільки відсутні докази повноважень осіб, які їх підписали, що свідчить про відсутність у відповідача обов»язку щодо оплати цього товару.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить в її задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що згідно ч.2 ст.614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особи, яка порушила зобов»язання, проте, жодних доказів відсутності зобов»язань перед позивачем в порядку ст.33 ГПК України скаржником не подано ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.

В судове засідання представник скаржника не з"явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає за можливе розгляд справи провести без його участі за наявних в справі документів про права і обовязки сторін.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, який підтримав свої позиції, пояснення дав аналогічні, викладені в письмових поясненнях та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що протягом 2008 року позивач поставив відповідачу товар згідно видаткових накладних на загальну суму 6599,64 грн. Факт отримання товару відповідачем підтверджується підписом представника відповідача на видаткових накладних (а.с.5-33).

Проте, відповідач взяті на себе зобов»язання виконав лише частково на суму 2320,49 грн., внаслідок чого непогашеною залишилася заборгованість в розмірі 4276,40 грн., що підтверджується актом звірки розрахунків від 31.03.2010 року (а.с.34).

Як вбачається з матеріалів справи, 11.05.2010 року позивачем на адресу відповідача надіслано вимогу №1/10 про оплату заборгованості в сумі 4276,40 грн. в семиденний строк від дня предявлення вимоги (а.с.35), проте, така залишена без відповіді та задоволення.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку, а згідно ст.526 ЦК України, ст.193 ГК України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.599 ЦК України, ст.202 ГК України зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Доказів погашення основного боргу відповідач суду не подав і на час розгляду справи в суді, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 4276,4 грн.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, а тому місцевим судом також правомірно задоволено позовні вимоги і в частині стягнення з відповідача 398,25 грн. інфляційних витрат та 166,25 грн. трьох відсотків річних за період з 21.05.2010 року по 05.09.2011 року (а.с.4).

Покликання скаржника на відсутність доказів повноважень осіб, які підписали видаткові накладні та акт звірки є безпідставним, оскільки не спростовують факту поставки товару відповідачу. Вказані документи скріплені відтисками печатки приватного підприємства «Фарм-Сервіс», а тому розцінюються судом в якості належних та допустимих доказів в розумінні ст.34 ГПК України.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, обов'язок доказування законодавчо покладено на сторони.

Згідно ч.2 ст.34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З вищенаведеного доводи скаржника про скасування рішення місцевого суду є безпідставними.

Рішення місцевого суду прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд,

постановив:

рішення господарського суду Львівської області від 04.10.2011 року в справі за номером 5015/5159/11 - залишити без змін, а апеляційну скаргу приватного підприємства «Фарм-Сервіс»без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий -суддя: С. М. Бойко

Судді: Т.Б.Бонк

ОСОБА_1