ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
07.12.11 Справа № 5015/1764/11 (10/107)
Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:
головуючого-судді: Бойко С.М.,
суддів: Бонк Т.Б.,
при секретарі судового засідання Томкевич Н.,
з участю представників:
від скаржника (позивача) не зявився,
скаржника (відповідача) зявився,
розглянув апеляційні скарги:
1. Публічного акціонерного товариства «Львівський холодокомбінат», м.Львів
2. Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Інжиніринг», м.Київ
на рішення господарського суду Львівської області від 27.09.2011 року, суддя У.І.Ділай, у справі №5015/1764/11
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Інжиніринг», м.Київ
до відповідача публічного акціонерного товариства «Львівський холодокомбінат», м.Львів
за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватного підприємства «Роман», с.Дуліби
про стягнення заборгованості,
рішенням господарського суду Львівської області від 27.09.2011 року частково задоволено позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Інжиніринг»в частині стягнення з публічного акціонерного товариства «Львівський холодокомбінат»21623,28 грн., в тому числі 2948,63 грн. три відсотки річних та 18 674,65 грн. пені, що становить заборгованість за поставлений товар згідно договору №ОПТ 505 від 18.05.2009 року.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідачем здійснено оплату поставленого товару лише 08.02.2011 року, тобто з простроченням, оскільки обов»язок по оплаті в відповідача виник 21.04.2010 року, а тому позовні вимоги про стягнення пені, інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних підлягають задоволенню за період з 21.04.2010 року по 12.05.2010 року, тобто за період прострочки в межах заявлених позовних вимог.

В частині позовних вимог про стягнення з публічного акціонерного товариства «Львівський холодокомбінат»880680,95 грн. основного боргу провадження в справі припинено в зв»язку з відсутністю предмета спору, оскільки вказані зобов»язання відповідачем погашено згідно платіжних доручень №139 від 08.02.2011 року та №60 від 08.02.2011 року.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення з публічного акціонерного товариства «Львівський холодокомбінат»45 271,08 грн. інфляційних втрат, 10 004,01 грн. трьох відсотків річних, 105 060,52 грн. штрафу та 69 862,23 грн. пені в позові відмовлено, оскільки пеня, інфляційні нарахування та три відсотки річних нараховані позивачем у вказаних сумах за період до 21.04.2010 року, тобто, до дня виникнення зобов»язання у відповідача по сплаті отриманого товару. Аналогічно враховуючи термін настання зобов»язання по сплаті товару 21.04.2010 року в позивача відсутні підстави для нарахування штрафу згідно п.8.2 договору, оскільки прострочення в оплаті становить менше 30 календарних днів.

Судом також відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині зобовязання ВАТ «Львівський холодокомбінат»підписати двосторонній акт приймання-передачі обладнання в експлуатацію датою 15.10.2009 р., оскільки позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права, що не передбачений вимогами ст.16 ЦК України.

В апеляційній скарзі скаржник(позивач) просить рішення суду першої інстанції скасувати у відмові від частини позовних вимог та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю в зв»язку з неповним з»ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального права, апелюючи тим, що факт виконання позивачем шеф-монтажу обладнання, пусконалагоджувальних робіт за договором та навчання персоналу 15.10.2009 року підтверджується листом позивача №27 від 08.10.2009 року про готовність до проведення шеф-монтажу, листами ПП «Роман»№51 від 08.10.2009 року та від 15.10.2009 року, а також листами відповідача №1938 від 23.12.2009 року та №564 від 26.04.2010 року, а тому свідчить про наявність підстав для виконання відповідачем обов»язку щодо підписання акту приймання-передачі обладнання в експлуатацію та відповідно задоволення позовних вимог в цій частині.

При цьому, скаржник вважає помилковим висновок суду щодо відсутності в діючому законодавстві такого способу захисту порушеного права як зобов»язання підписати акт приймання-передачі, оскільки згідно ч.2 ст.20 ГК України перелік способів захисту прав та законних інтересів осіб не є вичерпним, а тому здійснюючи оцінку правильності обрання позивачем у справі способу захисту порушеного права суд повинен враховувати умови укладеного між сторонами договору, п.6.5 договору якого передбачено обов»язок відповідача підписати такий акт.

Скаржник не погоджується з висновком суду про встановлення дати настання у відповідача обов»язку по виконанні грошового зобов»язання перед позивачем з 12.05.2010 року, оскільки в спірному випадку сторонами в п.6.5 договору обумовлено подію, з настанням якої у відповідача виникають грошові зобов»язання перед позивачем, а саме підписання акту приймання-передачі обладнання в експлуатацію, а тому вважає, що початком відліку настання строку виконання зобов»язань слід обчислювати дату здійснення шеф-монтажу обладнання та навчання персоналу 15.10.2009 року, коли і мав бути підписаний акт приймання-передачі обладнання в експлуатацію.

Скаржник також не погоджується з висновком суду щодо стягнення пені, інфляційних та річних лише за період до 12.05.2010 року та відмову в задоволенні вимог про стягнення штрафу, оскільки останній платіж по погашенню заборгованості здійснено 08.02.2011 року, а тому вказані санкції та нарахування підлягають стягненню, виходячи з прострочення відповідачем сплати грошового зобов»язання на цю дату.

В апеляційній скарзі скаржник(відповідач) просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення 13943,2 грн. вартості адвокатських послуг та в цій частині рішення суду змінити, відмовивши в їх задоволенні, в зв»язку з неповним з»ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, апелюючи тим, що позивачем не доведено, а судом не встановлено наявність в спірному випадку підстав для відшкодування цих витрат, оскільки не проведено диференціації між гонораром адвоката та сумою фактичних витрат - сума угоди про правову допомогу не є повністю витратами на правову допомогу; не з»ясовано особи, якою надавалася правова допомога - представник позивача ОСОБА_3, як адвокат діє не лише на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №1948/01, а й свідоцтва про державну реєстрацію виданого Дніпровською РДА м.Києва №275552, що підтверджує статус ОСОБА_3 як фізичної особи підприємця, яким не відшкодовуються витрати по наданню правової допомоги. Крім цього, скаржник покликається також на неспіврозмірність витрат на правову допомогу у даному спорі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить в її задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що господарські зобов»язання виникають згідно умов укладеного між сторонами договору, а тому, враховуючи передбачений умовами договору строк настання обов»язку виконати грошові зобов»язання після підписання акту приймання-передачі такий не може бути односторонньо змінений позивачем на дату проведення шеф-монтажу, оскільки ці події є різними за правовою природою та часом настання юридичних фактів.

Відповідач також покликається на відсутність доказів скерування позивачем на підписання відповідачу акту приймання-передачі виконаних робіт у період з 15.10.2009 року по 12.05.2010 року, що свідчить про виникнення у відповідача обов»язку сплатити кошти з моменту отримання вимоги від позивача згідно ст.530 ЦК України.

В судове засідання на проголошення постанови представники позивача та третьої особи не з"явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленнями про вручення ухвал суду, а тому суд розцінює їх неявку як без поважних причин та вважає за можливе розгляд справи завершити без їх участі за наявних в справі документів про права і обовязки сторін.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін з їх участю на засіданні, які підтримали свої позиції, пояснення дали аналогічні, викладені в письмових поясненнях та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.05.2009 р. між ТзОВ «ОСОБА_2 Інжиніринг»(позивач) та ВАТ «Львівський холодокомбінат»(відповідач) укладено договір №ОПТ 505, згідно п.1.1. якого позивач зобов'язався продати, а відповідач прийняти та оплатити обладнання в асортименті та кількості згідно додатку №1 від 18.05.2009 р., який являється невід'ємною частиною даного договору на суму 2238351,19 грн. Згідно п.2.1. договору, загальна сума договору становить 2238351,19 грн., що еквівалентно 209191,70 євро за середнім курсом продажу на міжбанківському валютному ринку на день укладення договору.

Відповідно до п.3.1.1. договору першу частину оплати, яка становить 447 670,24 грн., при цьому сума платежу в гривнях повинна бути еквівалентною 41 980, 34 євро за середнім курсом продажу на міжбанківському валютному ринку на день здійснення оплати, покупець перераховує на рахунок продавця на протязі трьох банківських днів з дати підписання даного договору.

Пункти 3.1.2.-3.1.7 договору передбачають, що наступні шість частин оплати, які становлять 298 446,82 грн. кожна, при цьому сума платежу в гривнях повинна бути еквівалентною 27 868, 56 євро за середнім курсом продажу на міжбанківському валютному ринку на день здійснення оплати, покупець перераховує на рахунок продавця на протязі відповідно 30, 60, 90, 120, 150 та 180 календарних днів з дати підписання сторонами двостороннього акту прийому-передачі обладнання в експлуатацію.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору 17 серпня 2009 року ТзОВ «ОСОБА_2 Інжиніринг»поставлено відповідачу обладнання згідно додатку №1 до даного договору, що підтверджується видатковою накладною №РН-0000031 від 17 серпня 2009 р. та довіреністю №1784, виданою відповідачем на отримання цінностей за договором.

Згідно п.4.5. договору, датою поставки являється дата видачі покупцю обладнання за видатковою накладною.

На виконання умов п.3.1.1 договору, 26.05.2009р. відповідач перерахував на рахунок позивача 447 670,00 грн., а на виконання п.3.1.2 відповідач достроково перерахував позивачу 160 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №773 від 12.08.2009р. (т.1, а.с.155).

Судом також встановлено, що позивачем проведено шеф - монтаж обладнання та навчання персоналу згідно умов договору, що підтверджується листом позивача №27 від 08.10.2009 р., скерованого на адресу відповідача про готовність до проведення шефмонтажу; листом №51 від 08.10.2009 р. від приватного підприємства Роман, яке є зберігачем обладнання згідно договору між відповідачем (поклажодавець) та ПП Роман (зберігач) від 25 серпня 2009 р. та на якому безпосередньо встановлено та експлуатується дане обладнання; листом №51 від 15.10.2009 р. від приватного підприємства Роман; листом №1938 від 23.11.2009 р. від відповідача; листом №564 від 26.04.2010 р. відповідача; частковою оплатою відповідача за обладнання.

Наведене свідчить про те, що позивачем в повній мірі виконано умови договору як в частині поставки обладнання, так і в частині проведення шеф-монтажу обладнання та навчання персоналу. Проте, відповідач свої зобов»язання виконав лише частково на суму 507 670,00 грн.

08.04.2010р. позивач скерував на адресу відповідача претензію №14 від 02.04.2010р. з вимогою в термін до 7 днів погасити заборгованість, що підтверджується описом вкладеного у цінний лист та квитанцією поштового відділення від 08.04.2010р. Факт отримання відповідачем претензії 13.04.2010р. підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (т.1, а.с.39).

Листом №564 від 26.04.2010 року відповідач повідомив про визнання ним заборгованості, проте, з врахуванням складного фінансового становища підприємства та сезонністю виробництва продукції, просить реструктуризувати борг на три місяці.

Станом на день подання позову заборгованість відповідача перед позивачем становила 1630680,95 грн. (згідно вимог позовної заяви а.с.9-11, т.1).

Згідно уточнених позовних вимог(т.3, а.с.66-74) позивач просить стягнути з відповідача 780 680,95 грн. основного боргу. Крім цього, з посиланням на ст.625 ЦК України та п. 8.1, 8.2 договору, за період з 14.11.2009р. по 12.05.2010р. позивач просить стягнути з відповідача 45 271,08 грн. інфляційних втрат, 12 952, 64 грн. трьох відсотків річних, штраф в розмірі 105 060,52 грн., 88 509,88 грн. пені, 17500 грн. витрат на оплату послуг адвоката, а також зобовязати ВАТ «Львівський холодокомбінат»підписати двосторонній акт прийому-передачі обладнання в експлуатацію датою 15.10.2009р.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку, а згідно ст.526 ЦК України, ст.193 ГК України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.599 ЦК України, ст.202 ГК України зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст. 712 ЦК України).

До договору поставки, в силу ч.2 ст.712 ЦК України, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає товар у власність другої сторони (покупця), а покупець зобовязується прийняти та оплатити товар (ст.655 ЦК України).

Згідно із ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Приписи ст.692 ЦК України, передбачають можливість продажу товару із розстроченням оплати.

Оскільки на час прийняття рішення місцевим судом, основна заборгованість згідно договору №ОПТ 505 від 18.05.2009р. відповідачем погашена в повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями №139 від 08.02.2011р. та №60 від 08.02.2011р., місцевий суд прийшов до правильного висновку про необхідність припинення провадження в справі в частині стягнення 780 680,95 грн. основного боргу на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України в зв»язку з відсутністю предмета спору.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Правова норма ч.1 ст.612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу ст.216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до п.8.1 договору у випадку прострочення в оплаті платежів, вказаних в п.3.1.2-3.1.7 (за винятком випадків, передбачених в ст.7 договору («Форс - мажор»), покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми заборгованості.

Відповідно до п.8.2 договору №ОПТ 505 від 18.05.2009р., у випадку прострочення в оплаті будь-якого з платежів вказаних в п.3.1.2-3.1.7 більше ніж на 30 календарних днів, покупець(відповідач) сплачує продавцю(позивачу) штраф у розмірі 2% від суми заборгованості за кожні 30 календарних днів або пропорційно дням прострочки.

Як вбачається зі змісту уточнених позовних вимог(т.3, а.с.66-74) позивач просить стягнути з відповідача штраф в розмірі 105 060,52 грн. та 88 509,88 грн. пені за період з 14.11.2009р. по 12.05.2010р..

Разом з тим, згідно п.6.5 договору по факту виконання шеф-монтажу сторони укладають двосторонній акт прийому-передачі обладнання в експлуатацію. Часткові оплати згідно умов договору мають здійснюватись відповідачем згідно п.3.1.2.-3.1.7 договору протягом 30,60,90,120,150,180 днів з дати підписання сторонами двостороннього акту прийому передачі обладнання в експлуатацію. Тобто часткові проплати за поставлене обладнання привязані до моменту підписання акту.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, двосторонній акт приймання-передачі обладнання в експлуатацію сторонами не складався. Наявний в матеріалах справи акт прийому-передачі обладнання в експлуатацію, підписаний та скріплений мокрою печаткою лише ТзОВ «ОСОБА_2 Інжиніринг», доказів скерування чи вручення акту ВАТ «Львівський холодокомбінат»позивачем не подано, а судом не встановлено.

Покликання скаржника (позивача) на те, що початком відліку настання строку виконання зобов»язань слід обчислювати дату здійснення шеф-монтажу обладнання та навчання персоналу 15.10.2009 року, коли і мав бути підписаний акт приймання-передачі обладнання в експлуатацію, є безпідставним, оскільки умовами договору сторонами визначено подію для настання строку виконання зобов»язання саме акт приймання-передачі обладнання в експлуатацію. Господарські зобов»язання виникають згідно умов укладеного між сторонами договору, а тому, враховуючи передбачений умовами договору строк настання обов»язку виконати грошові зобов»язання після підписання акту приймання-передачі, такий не може бути ототожнений з датою проведення шеф-монтажу, оскільки ці події є різними за правовою природою та часом настання юридичних фактів.

Аналогічно безпідставним є покликання скаржника на відсутність в нього обов»язку надсилати такий акт відповідачу, оскільки не спростовує факту настання строку виконання зобов»язання саме з дати підписання такого акту. В свою чергу позивач не позбавлений права захищати свої права у встановленому діючим законодавством порядку, зокрема, вчинення дій для підписання цього акту відповідачем.

З наведеного враховуючи вимоги ч.2 ст.530 ЦК України щодо передбаченого права кредитора вимагати оплати продукції у будь-який час, місцевий суд прийшов до правильного висновку, що термін оплати наступив у строк встановлений у претензії, тобто 21.04.2010р.

Таким чином, місцевий суд прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення пені лише на суму 18 674,65 грн. пені, тобто за період з 21.04.2010 року по 12.05.2010 року та в межах заявлених позовних вимог, а в решті частині заявленої до стягненні суми пені в розмірі 69 862,23 грн. пені відмовити.

Аналогічно правильним є висновок суду першої інстанції щодо стягнення інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних, які після здійснення перевірки розрахунку місцевим судом задоволено в частині стягнення 2 948,63 грн. трьох відсотків річних за період з 21.04.2010 року по 12.05.2010 року та в межах заявлених позовних вимог (інфляційні втрати до стягнення не підлягають оскільки за період прострочення, тобто з 21.04.2010р. по 12.05.2010р., індекс інфляції становив менше 100%) та відмову в задоволенні стягнення 45 271,08 грн. інфляційних втрат та 10 004,01 грн. трьох відсотків річних, оскільки такі нараховані до 21.04.2010 року, тобто до строку настання у відповідача обов»язку по сплаті грошового зобов»язання.

Щодо стягнення штрафу в сумі 105 060,52 грн., то згідно п.8.2 договору, штраф у розмірі 2% від суми заборгованості за кожні 30 календарних днів або пропорційно дням прострочки сплачується лише у випадку прострочення в оплаті більше ніж на 30 календарних днів. Оскільки визначений вище період прострочення, а саме з 21.04.2010 року по 12.05.2010 року становить 22 дні, то в задоволенні позовних вимог в цій частині також правомірно відмовлено місцевим судом.

Покликання скаржника на те, що період прострочки по оплаті заборгованості перевищує 30 календарних днів (заборгованість погашено лише 08.02.2011 року), є безпідставним, оскільки суд розглядає позов в межах заявлених вимог. Оскільки пеня, річні та інфляційні заявлені до стягнення за період до 12.05.2010 року, на момент подання позову такі вимоги були передчасними. Позивач не позбавлений права звернутися з окремим позовом про стягнення цих нарахувань за інший період, який не є предметом спору в даному провадженні, з врахуванням строку позовної давності.

Судом також правомірно відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині зобовязання ВАТ «Львівський холодокомбінат»підписати двосторонній акт прийому-передачі обладнання в експлуатацію датою 15.10.2009р., оскільки позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права.

Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з якими кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права та інтересу. Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що права та законні інтереси зазначених субєктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обовязку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин. В наведеному переліку відсутній такий спосіб захисту права, як зобов'язання підписати акт прийому-передачі виконаних робіт, як відсутній і механізм виконання такого рішення суду.

Що стосується стягнення вартості послуг адвоката, то слід зазначити, що статтею 44 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Відповідно до частини 3 статті 48 Господарського процесуального кодексу України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру". Дія вказаного Закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Як вбачається з матеріалів справи, факт надання послуг адвокатом в даній справі підтверджується договором про надання юридичних послуг адвоката б/н від 12.05.2010 року на ведення господарської справи адвокатом, посвідченням адвоката та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльності №1948/01 та актом виконаних робіт та наданих послуг №21/07/2010 від 21.07.2010р.(а.с.106-107, т.1), а факт оплати цих послуг в розмірі 17500 грн. підтверджено квитанцією до прибуткового касового ордера №12/05 від 12.05.2010р. (а.с.110, т.1).

Оскільки судові витрати відповідно до ст.49 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, місцевий суд прийшов до правильного висновку про відшкодування вартості адвокатських послуг пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме в сумі 13943,2 грн.

Покликання скаржника (відповідача) на те, що судом не проведено диференціації між гонораром адвоката та сумою фактичних витрат та не з»ясовано особи, якою надавалася правова допомога є безпідставним, оскільки в спірному випадку послуги адвоката надавалися на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №1948/01, що встановлено судом вище.

Покликання скаржника на неспіврозмірність витрат на правову допомогу у даному спорі є також безпідставним, оскільки місцевим судом надано належну оцінку розміру заявленої до стягнення суми адвокатських послуг, перевірено відповідність заявленої до стягнення суми та наданого обсягу адвокатських послуг та враховано їх співрозмірність з огляду на розумну необхідність витрат для даної справи, а тому правильно стягнуто з відповідача витрати адвоката в розмірі 13943,2 грн.

З вищенаведеного доводи скаржника про скасування рішення місцевого суду є безпідставними.

Рішення місцевого суду прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд,

постановив:

рішення господарського суду Львівської області від 27.09.2011 року в справі за номером 5015/1764/11 - залишити без змін, а апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Інжиніринг»та публічного акціонерного товариства «Львівський холодокомбінат» без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий -суддя: С.М.Бойко

Судді: Т.Б.Бонк

ОСОБА_1