ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"16" листопада 2011 р. Справа № 5019/2024/11

за позовом Заступник прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області

до відповідача ОСОБА_1 торгове приватне підприємство "Вілет"

про визнання недійсним договору оренди

Суддя Качур А.М.

Представники:

Від прокуратури: ОСОБА_2 (посв. №82 від 05.11.2010);

Від позивача: ОСОБА_3 (довіреність №12 від 20.07.2010);

Від відповідача : не з'явився

Статті 20, 22, 91, 107 Господарського процесуального кодексу України роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених статтею 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до статті 811 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Заступник прокурора Рівненської області звернувся в інтересах держави в особі Регіонального відділення фонду державного майна по Рівненській області до господарського суду Рівненської області з позовом до Консультативно-виробничого торгового приватного підприємства "Вілет", згідно якого просить поновити строк звернення та визнати недійсним договір оренди державного майна №144-2004 від 02.02.2004 року укладений Регіональним відділенням ФДМУ по Рівненській області та ОСОБА_1 торговим приватним підприємством "Вілет".

В обґрунтування вимог в позові зазначено наступне: перевіркою проведеною прокуратурою Рівненської області встановлено, що Регіональним відділення ФДМУ по Рівненській області та ОСОБА_1 торговим приватним підприємством "Вілет" 02.02.2004 укладено договір оренди державного майна (далі договір) №144-2004 нежитлових приміщень загальною площею 1006,00 кв.м. на четвертому-шостому поверхах будівлі, що знаходиться по вул. Відінська, 42а в м.Рівному і перебуває на балансі ТОВ Байкал. Відповідно до п.1.2 договору, майно передається в оренду для провадження підприємницької діяльності у сфері надання комунальних та побутових послуг. Вказаний договір суперечить вимогам чинного законодавства з наступних підстав. Відповідно до Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396: жилі приміщення у гуртожитку - приміщення гуртожитку, призначені для проживання громадян (кімнати, жилі блоки, секції); нежилі приміщення у гуртожитку - приміщення адміністративного, господарського та іншого призначення (для проведення культурно-масових заходів та навчання, спортивних занять, відпочинку, громадського харчування, медичного і побутового обслуговування тощо), які входять до житлового комплексу гуртожитку, але не належать до житлового фонду і є самостійними об'єктами цивільно-правових відносин; підсобні приміщення - приміщення квартир, комунальних квартир, жилих блоків (секцій), призначені для гігієнічних або господарсько-побутових потреб мешканців (ванна, вбиральня, душова, приміщення для прання, кухня, комора), а також передпокій, внутрішньоквартирний хол, коридор тощо.

Відповідно до ст.4 ЖК УРСР, жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

Житловий фонд включає, в тому числі, жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд).

Згідно ст.127 ЖК УРСР, під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнанні для цієї мети жилі будинки.

Відповідно до ст.6 ЖК УРСР, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.

У ч. 2 ст.7 цього Кодексу зазначено, що непридатні для проживання жилі будинки і жилі приміщення переобладнуються для використання в інших цілях або такі будинки зносяться за рішенням виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) ОСОБА_4 народних депутатів.

Відповідно до ч.1 ст.8 ЖК УРСР зазначено, що переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у частині другій статті 7 цього Кодексу.

Частиною 4 статі 7 ЖК УРСР передбачено, що порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання (далі Порядок) встановлюється радою Міністрів УРСР.

Вказаним Порядком, який є чинним на даний час, встановлено послідовну процедуру визнання жилих приміщень непридатними для проживання та їх переведення в нежилі для використання в інших цілях.

Позивач зазначає, що внаслідок виконання договору оренди №144-2004 від 02.02.2004 року відповідні поверхи та кімнати гуртожитку не могли використовуватись як жилі приміщення, з метою реалізації житлових прав мешканців гуртожитку та осіб які потребують покращення житлових умов.

Позивач вважає, що Договір оренди державного майна №144-2004 від 02.02.2004 року укладений між Регіональним відділенням ФДМУ по Рівненській області та ОСОБА_1 торговим приватним підприємством "Вілет", суперечить вимогам законодавства та на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

У судовому засіданні представники позивача та Прокуратури підтримали вимоги викладені у позовній заяві.

Відповідач уповноваженого представника в судове засідання 04.10.2011, 25.10.2011, 08.11.2011 та 16.11.2011 не направив, документів витребуваних ухвалою суду від 16.09.2011 не надав, причин неявки та неподання документів суду не повідомив.

Слід зауважити, що ухвали від 16.09.2011, від 04.10.2011, від 25.10.2011 та від 08.11.2011 відповідачу надіслано рекомендованою кореспонденцією за адресою вказаною в позовній заяві (33028, м.Рівне, вул.Замкова, 22-а). Згідно витягу з Єдиного Державного реєстру підприємств юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців ОСОБА_1 торгове приватне підприємство "Вілет" зареєстроване за адресою 33028, м.Рівне, вул.Замкова, 22-а куди і направлялись ухвали суду з повідомленням.

Однак на адресу суду повернулися конверти з вказаними вище ухвалами з відмітками відділення поштового зв'язку "за закінченням терміну зберігання" та "за зазначеною адресою не знаходиться".

Крім того суд звертає увагу на п.4 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 02.06.2006 року № 01-8/1228 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році", п.11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 року № 01-8/123 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році" в яких наголошується, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі ГПК, не зобов'язує сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах. В разі коли фактичне місцезнаходження учасника судового процесу з якихось причин не відповідає його місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Вищого господарського суду України від 10.12.2002 року № 75 (з подальшими змінами), перший, належним чином підписаний, примірник процесуального документа (ухвали, рішення, постанови) залишається у справі; на звороті у лівому нижньому куті цього примірника проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправку документа, що містить: вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправки, підпис працівника, яким вона здійснена.

Як наголошується в п.19 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13.08.2008 року № 01-8/482 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року" дана відмітка, за умови, що її оформлено відповідно до наведених вимог названої Інструкції, є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам та іншим учасникам судового процесу.

На першому примірнику ухвали від 16.09.2011 про порушення провадження у справі, ухвал від 04.10.2011, від 25.10.2011 та від 08.11.2011 про відкладення розгляду справи які наявні в справі, є штамп суду з відміткою про відправку документа. Дана відмітка оформлена відповідно до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України наведених вище, а тому суд дійшов висновку, що вона є підтвердженням належного надсилання копії процесуального документа сторонам.

Враховуючи викладене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

За таких обставин, керуючись ст.75 ГПК України, із врахуванням вимог ч.1 ст.69 ГПК України, суд вважає за можливе розглянути справу та вирішити спір без участі відповідача за наявними у справі матеріалами.

При винесенні рішення суд

ВСТАНОВИВ

Регіональним відділення ФДМУ по Рівненській області та ОСОБА_1 торговим приватним підприємством "Вілет" укладено Договір оренди державного майна №144-2004 від 02.02.2004 року (далі - Договір), згідно з умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування нежитлові приміщення площею 1006,00 кв.м. на четвертому-шостому поверхах будівлі, що знаходиться по вул. Відінська, 42а в м.Рівному. Майно передане в оренду для провадження підприємницької діяльності у сфері надання комунальних та побутових послуг.

16.02.2004, на підставі Договору, Регіональне відділення ФДМУ по Рівненській області передало, а ОСОБА_1 торгове приватне підприємство "Вілет" прийняло в строкове платне володіння та користування нежитлові приміщення загальною площею 89,2кв.м. на шостому поверсі будівлі, що знаходиться по вул. Відінська, 42а в м.Рівному, про що сторонами складено акт прийому-передачі нежитлових приміщень.

29.03.2004, на підставі Договору, Регіональне відділення ФДМУ по Рівненській області передало, а ОСОБА_1 торгове приватне підприємство "Вілет" прийняло в строкове платне володіння та користування нежитлові приміщення загальною площею 916,8кв.м. на четвертому-шостому поверхах будівлі, що знаходиться по вул. Відінська, 42а в м.Рівному, про що сторонами складено акт прийому-передачі нежитлових приміщень.

Гуртожиток по вул. Відінська 42-а входить до державного житлового фонду, що підтверджується дублікатом свідоцтва про право власності від 11.11.2003. Як вказано у дублікаті свідоцтва, тип об'єкта - гуртожиток.

Як зазначено в технічному паспорті гуртожитку по вул. Відінська, 42, орендовані приміщення є жилими приміщеннями. Зокрема, відповідно до експлікації технічного паспорту, на 4-6 поверхах вказаного гуртожитку знаходяться: жилі кімнати, душеві, умивальники, туалети, коридори, кухні, тобто жилі приміщення та підсобні приміщення, призначені для побутових потреб мешканців гуртожитку.

Прокурор та Позивач вважають, що приміщення, які були здані в оренду, є житловими, тому укладення договору оренди них як нежитлових порушує вимоги чинного законодавства.

Суд вважає вимоги Прокурора та Позивача такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" Орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Таким чином, метою оренди є забезпечення орендаря нерухомим майном для здійснення підприємницької та іншої діяльності, а не використання приміщень для проживання громадян.

Відповідно до статті 284 Господарського кодексу України, істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Обєктом Договору є приміщення, які розташовані на четвертому-шостому поверхах будівлі гуртожитку, що знаходиться по вул. Відінська, 42а в м.Рівному.

Приміщення, що знаходяться в будівлі гуртожитку, за характером свого призначення відносяться до жилих та підсобних приміщень.

Відповідно до ст.6 Житлового кодексу УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.

Згідно з ч.2 ст.7 Житлового кодексу УРСР непридатні для проживання жилі будинки і жилі приміщення переобладнуються для використання в інших цілях або такі будинки зносяться за рішенням виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) ОСОБА_4 народних депутатів.

Відповідно до ч.1 ст.8 Житлового кодексу УРСР переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках таке переведення може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у ч.2 ст.7 цього Кодексу.

Таким чином, використання житлових приміщень в інших цілях, ніж проживання громадян, допускається тільки у разі визнання їх непридатними для проживання та подальшого переведення в нежитлові приміщення на підставі відповідних рішень виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) ради.

Крім того, на момент укладення оскаржуваного договору діяло Положення про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання, яке затверджено ОСОБА_4 Міністрів № 189 від 26.04.1984.

У відповідності до частини 4 ст.7 Житлового кодексу УРСР порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання встановлюється ОСОБА_4 Міністрів Української РСР.

Положенням "Про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання", яке затверджено постановою ОСОБА_4 Міністрів УРСР № 189 від 26.04.1984, встановлено послідовну процедуру визнання жилих приміщень непридатними для проживання та їх переведення в нежилі для використання в інших цілях.

Згідно з п.п. 11, 12 Порядку в разі визнання жилого будинку (жилого приміщення) виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ОСОБА_4 народних депутатів невідповідним санітарним і технічним вимогам та непридатним для проживання, виконком відповідної місцевої ОСОБА_4 вносить до виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) ОСОБА_4 народних депутатів пропозицію про використання цього будинку (приміщення) в інших цілях або про знесення будинку. Виконавчий комітет обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) ОСОБА_4 народних депутатів розглядає подані матеріали і приймає рішення про використання непридатного для проживання жилого будинку (жилого приміщення) в інших цілях або про знесення цього будинку.

В матеріалах справи відсутні докази про переведення спірних орендованих приміщень загальною площею 1006,00 кв.м. на четвертому-шостому поверхах будівлі, що знаходиться по вул.Відінська, 42а в м.Рівному, як непридатних для проживання громадян, до складу нежитлових приміщень.

Відповідно до ч.1 ст.61 Житлового кодексу УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Згідно вимог глави 59 Цивільного кодексу України предметом договору найму житла є надання житла для проживання на певний строк за плату.

Статтями 813, 815 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо наймачем є юридична особа, вона може використовувати житло лише для проживання у ньому фізичних осіб. Наймач зобовязаний використовувати житло лише для проживання у ньому.

Таким чином, згідно вимог чинного законодавства на момент укладення спірного Договору, приміщення загальною площею 1006,00 кв.м. на четвертому-шостому поверхах будівлі гуртожитку, що знаходиться по вул.Відінська, 42а в м.Рівному, могли бути здані в оренду тільки для проживання в них.

З наведеного вбачається, що предмет Договору суперечив вищевикладеним нормам законодавства.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

Пунктом 1 ст.202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 Цивільного кодексу України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 №9, роз'яснено, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_4 України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

З вищевикладеного випливає, що при укладені Договору №144-2004 від 02.02.2004 сторонами були порушені норми чинного законодавства.

В пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 №9 зазначено, що виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Оскільки позивачем не заявлялись вимоги щодо застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину суд не застосовує такі наслідки та не дає висновку щодо їх обгрунтованості. Заінтересована сторона не позбавлена права звернутись до суду із вимогами щодо застосування наслідків недійності оспорюваного правочину.

Враховуючи викладене, позовні вимоги Прокурора та Позивача є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 82 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним договір оренди державного майна № 144-2004 від 02.02.2004 року укладений Регіональним відділення ФДМУ по Рівненській області та ОСОБА_1 торговим приватним підприємством "Вілет".

Суддя Качур А.М.