донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

06.07.2011 р. справа №18/44пд/2011

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого суддівОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
за участю представників:
від позивача:не зявився
від відповідача 1:ОСОБА_4 за довіреністю №22/06-2011 від 22.06.2011р.
від відповідача 2: ОСОБА_5 за довіреністю №01-1055/1 від 01.06.2011р.
від третьої особи:не зявився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, м. Київ
на рішення господарського суду Луганської області
від26.04.2011 року (повний текст підписано 29.04.2011р.)
по справі№18/44пд/2011 (суддя Корнієнко В.В.)
за позовомМіністерства вугільної промисловості України, м. Київ
до відповідачів: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Валентин-Інвест», м. Донецьк; 2. Державного відкритого акціонерного товариства шахта «Білоріченська»ДП ДХК «Луганськвугілля», смт. Білоріченський, Лутугинського району, Луганської області
за участю третьої особи, без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, м. Київ
про визнання недійсним договору купівлі - продажу

В С Т А Н О В И В:

Міністерство вугільної промисловості України, м. Київ, позивач, звернувся до господарського суду Луганської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Валентин-Інвест», м. Донецьк; Державного відкритого акціонерного товариства шахта «Білоріченська»ДП ДХК «Луганськвугілля», смт. Білоріченський, Лутугинського району, Луганської області про визнання недійсним договору купівлі продажу №2 від 08.07.2002р., укладеного між ТОВ «Валентин-Інвест»та ДВАТ шахта «Білоріченська»ДП ДХК «Луганськвугілля».

Ухвалою господарського суду Луганської області від 14.04.2011р. залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Міністерство енергетики та вугільної промисловості України.

Рішенням господарського суду Луганської області від 26.04.2011 року (повний текст підписано 29.04.2011р.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач не довів належними доказами, що він є власником 100% акцій ДВАТ шахта «Білоріченська»ДП ДХК «Луганськвугілля», а також не обґрунтував які його права та законні інтереси порушені оспорюваним договором та не навів ніяких підстав для визнання договору недійсним.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, Міністерство енергетики та вугільної промисловості України звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Луганської області від 26.04.2011р. у справі №18/44пд/2011 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані неповним зясуванням обставин справи, що мають значення для справи; невідповідністю висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, скаржник зазначив, що суд першої інстанції прийняв рішення не надавши представнику Міненерговугілля ОСОБА_6 можливості ознайомитися з матеріалами справи, заявленими додатковими клопотаннями, висловити обґрунтування позовних вимог, чим порушив положення ст.129 Конституції України, ст.ст.42, 43 Господарського процесуального кодексу України. Також суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку щодо того, що Мінвуглепром не є власником 100% акцій ДВАТ шахта «Білоріченська» ДП ДХК «Луганськвугілля», оскільки 28.04.2011р. Міністерством енергетики та вугільної промисловості України подано заяву про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 22.03.2011р. №24/50-пн до Верховного суду України. На думку скаржника, суд першої інстанції припустився помилки визначаючи, що спірний договір купівлі-продажу №2 від 08.07.2002р. не зачіпає права та інтереси позивача, визначаючи, що держава в особі Мінвуглепрому є власником лише 25,827% акцій ДВАТ шахта «Білоріченська»ДП ДХК «Луганськвугілля». Посилаючись на положення ст.228 Цивільного кодексу України, Міненерговугілля зазначило, що спірний договір порушує права держави та може призвести до захоплення підприємства вугільної промисловості, яке знаходиться у сфері управління Мінвуглепрому (Міненерговугілля) приватним сектором економіки.

У відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Валентин-Інвест»не погодилось з доводами Міненерговугілля та зазначило, що своїми твердженням щодо власника акцій ДВАТ шахта «Білоріченська»ДП ДХК «Луганськвугілля», викладеними в апеляційній скарзі, Міністерство намагається ввести апеляційний суд в оману, при цьому, наголошує, що суд першої інстанції відмовив у позові Міністерства саме з підстав необґрунтованості та безпідставності позовних вимог.

У судовому засіданні представники відповідачів проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Представники позивача та третьої особи у судове засідання 06.07.2011р. не зявилися. Відповідно до статті 98 Господарського процесуального кодексу України про час і місце судового засідання позивач та третя особа були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення з відміткою про отримання 14.06.2011р. поштового відправлення з відповідною ухвалою суду.

Враховуючи ті обставини, що явка представників сторін та скаржника у судове засідання не була визнана обовязковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу без участі їх представників за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до ст.101 ГПК України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 81-1 ГПК України здійснено запис судового засідання за допомогою засобів технічної фіксації та складено протокол.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, заслухавши представників відповідачів, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила.

Міністерство вугільної промисловості України, виклавши у позові положення ст.ст.203, 215 Цивільного кодексу України та пославшись на Постанову Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009р., а також те, що Мінвуглепром є власником 100% акцій ДВАТ шахта «Білоріченська» ДП ДХК «Луганськвугілля»і цей факт підтверджується рішенням господарського суду Луганської області від 30.11.2010р. та постановою Донецького апеляційного господарського суду від 27.01.2011р. у справі №24/50пн-к, просило суд визнати недійсним договір купівлі-продажу №2 від 08.07.2002р., який укладено між ТОВ «Валентин-Інвест»та ДВАТ шахта «Білоріченська»ДП ДХК «Луганськвугілля».

Крім вищевказаного доводу позивач у позовній заяві більше не навів ніяких підстав для визнання договору недійсним.

Судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що заява Міністерства вугільної промисловості України про надання правового обґрунтування позовних вимог від 13.04.2011р. (без номеру), яка підписана представником позивача за довіреністю №594/06/01-04від 22.03.2011р. ОСОБА_7 (арк. спр. 29-30, том 1), не приймається до уваги в звязку з тим, що вона підписана особою, яка неуповноважена позивачем діяти у суді від його імені у даній справі.

Так, відповідно до ч.2 ст.28 ГПК України представниками юридичних осіб можуть бути особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації.

Як вбачається з доданої до вищевказаної заяви фотокопії довіреності №594/06/01-04 від 22.03.2011р. (арк. спр. 77, том 1), довіреність видана Міністерством вугільної промисловості України ОСОБА_7 на представництво інтересів позивача у справі №28/44/2011, тобто на представництво інтересів позивача по іншій справі. Відповідно, ОСОБА_7 не мав права подавати заяви від імені позивача у даній справі на підставі цієї довіреності. До того ж додана фотокопія не засвідчена належним чином, що суперечить приписам ст.36 ГПК України.

В матеріалах справи наявні повідомлення про вручення позивачу поштових відправлень (арк. спр. 19, том 1; арк. спр. 5, том 2), а саме ухвал господарського суду від 22.03.2011р. та 14.04.2011р., якими суд зобовязав позивача письмово обґрунтувати позов та підтвердити повноваження ОСОБА_7 Відповідно до цих повідомлень ухвали були отримані позивачем 28.03.2011р. та 22.04.2011р., тобто завчасно до судових засідань. Втім, як вбачається з матеріалів справи ухвали місцевого суду позивачем не було виконано з посиланням на реорганізацію Міністерства вугільної промисловості України.

У матеріалах справи відсутні докази припинення Мінвуглепрому в розумінні ч.2 ст.104 ЦК України, тому місцевий суд обґрунтовано відмовив у заміні його правонаступником.

Посилання скаржника на неможливість підтвердити повноваження ОСОБА_7, оскільки Мінвуглепром перебуває у стані ліквідації та не видає довіреностей представникам, підтверджує лише висновок місцевого суду щодо відсутності у ОСОБА_7 повноважень на представництво інтересів позивача у цій справі.

Також безпідставним є посилання скаржника на те, що всупереч приписів ст.129 Конституції України, ст.ст.42, 43 ГПК України, суд першої інстанції не надав представнику Міненерговугілля ОСОБА_6 можливості висловити обґрунтування позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_6 є представником третьої особи, натомість представник позивача не був присутній у судовому засіданні.

Враховуючи викладене апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Статтею 54 ГПК України встановлено, що подана до господарського суду позовна заява повинна містити зміст позовних вимог та обставини, якими позивач їх обґрунтовує.

Як вказувалося вище, предметом даного спору є вимога позивача визнати недійсними договір купівлі продажу №2 від 08.07.2002р. на підставі ст.ст.203, 215, 215 ЦК України, за яким позивач не є стороною. Обґрунтована дана вимога тим, що оспорюваний позивачем договір не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує права позивача як власника 100 % акцій 2-го відповідача.

Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 5 п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, виходячи із наведених приписів, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір купівлі-продажу, не будучи його стороною, зобов'язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Відповідно до ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими; обов'язком позивача, відповідно до ст.33 ГПК України є доведення/підтвердження/ в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Уявлення позивача про невідповідність оспорюваного договору нормам чинного законодавства за відсутності при цьому порушень прав та інтересів позивача, не є підставою для визнання такого договору недійсним або неукладеним в судовому порядку, оскільки, завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач Міністерство вугільної промисловості України є акціонером 2-го відповідача і володіє 25,827% його акцій, що підтверджується даними реєстру власників іменних цінних паперів та регулярною інформацією про підприємство станом на 22.04.2011р., яка оприлюднена на сайті державної установи Агентство з розвитку інфраструктури фондового ринку України (http://smida.gov.ua/db/emitent/kv/showform/5/207855).

Посилання позивача у позовній заяві на те, що він є власником 100 % акцій 2-го відповідача, що підтверджується рішенням господарського суду Луганської області від 30.11.2010р. та постановою Донецького апеляційного господарського суду від 27.01.2011р. у справі № 24/50пн-к, обґрунтовано не прийняті місцевим судом до уваги, оскільки зазначені судові рішення скасовані постановою Вищого господарського суду України від 22.03.2011 у справі №24/50пн-к та у матеріалах справи №18/44пд/2011 відсутні докази відміни останнього судового акту.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивач у позовній заяві не обґрунтував які його права та законні інтереси порушені оспорюваним договором та не навів підстав для визнання договору недійсним.

В апеляційній скарзі, посилаючись на положення ст.228 ЦК України, Міненерговугілля зазначило, що спірний договір порушує права держави та може призвести до захоплення підприємства вугільної промисловості, яке знаходиться у сфері управління Мінвуглепрому (Міненерговугілля) приватним сектором економіки.

За змістом частини 1 статті 228 ЦК України правочин, спрямований на незаконне заволодіння майном держави, вважається таким, що порушує публічний порядок, а отже, згідно з частиною 2 згаданої статті, є нікчемним.

Частиною 2 статті 215 ЦК України визнання судами нікчемних правочинів недійсними не вимагається. А у відповідності з частиною 1 статті 216 цього Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Між тим, ані позивачем, ані скаржником не було визначено в чому саме полягає протиправність дій відповідачів при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу, а також не доведено, що укладання цього договору було спрямовано на захоплення підприємства вугільної промисловості, яке знаходиться у сфері управління Мінвуглепрому (Міненерговугілля) приватним сектором економіки.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відмови позивачу у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі продажу №2 від 08.07.2002р., укладеного між ТОВ «Валентин-Інвест»та ДВАТ шахта «Білоріченська»ДП ДХК «Луганськвугілля».

Доводи апеляційної скарги не прийняті судовою колегією до уваги, оскільки не підтверджені матеріалами справи та не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення.

Отже, відповідно до статті 47 ГПК України, судове рішення прийняте суддею за результатами дослідження усіх обставин справи.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що відповідно до вимог статті 43 ГПК України рішення господарського суду Луганської області від 26.04.2011 року (повний текст підписано 29.04.2011р.) у справі №18/44пд/2011 ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права України, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду.

Результати розгляду апеляційної скарги оголошені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.49 ГПК України витрати по сплаті державного мита за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст.сі.43, 49. 99. 101. 102. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, м. Київ на рішення господарського суду Луганської області від 26.04.2011 року (повний текст підписано 29.04.2011р.) у справі №18/44пд/2011 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Луганської області від 26.04.2011 року (повний текст підписано 29.04.2011р.) у справі №18/44пд/2011 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з набрання постановою апеляційною господарського суду законної сили.

Головуючий І.В. Зубченко

Судді: Н.В. Акулова

ОСОБА_3

Надруковано 7 примірників: 1позивачу; 2 відповідачам; 1 третій особі; 1 до справи; 1 ДАГС, 1 ГС