ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
28.11.11 Справа № 5015/4116/11
Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії
головуючого-судді Михалюк О.В.
суддів Новосад Д.Ф.
розглянув апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Західно-Український консорціум»
на рішення господарського суду Львівської області від 07.09.2011р.
у справі № 5015/4116/11
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Мольва Метал Пак», м.Київ
до приватного акціонерного товариства «Західно-Український консорціум», м.Львів
про стягнення заборгованості в сумі 1 995 750,00 грн.,
з участю представників :
від скаржника ОСОБА_2 - представник
від позивача ОСОБА_3 - представник
В ході судового засідання сторонам права і обовязки, передбачені ст.22 ГПК України розяснені, заперечень щодо складу суду не поступало.
Рішенням господарського суду Львівської області від 07.09.2011р. у справі № 5015/4116/11 (суддя Рим Т.) задоволено позов товариства з обмеженою відповідальністю «Мольва Метал Пак», м.Київ до приватного акціонерного товариства «Західно-Український консорціум», м.Львів про стягнення 1 995 750,00 грн. заборгованості та судові витрати.

Не погоджуючись з даним рішенням відповідач приватне акціонерне товариство «Західно-Український консорціум»подав до Львівського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати згадане рішення, посилаючись, зокрема, на те, що воно є незаконне, винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, оскільки, як зазначає скаржник, позивач не звернувся до суду (не пред»явлено позов) з вимогою про стягнення грошових коштів за договором в межах строку позовної давності. Стаття 264 Цивільного кодексу України встановлює випадки переривання перебігу позовної давності, до яких поданеня претензій, направлення листів, листів-вимог про оплату, не відносяться, а отже, на думку скаржника, помилковим є твердження суду першої інстанції, що направлення позивачем 02.06.2011р. листа вимоги до позивача свідчить про непропущення ним встановленого строку позовної давності.

Наводить скаржник і інші доводи, що є на його думку підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Між сторонами у справі укладено договір поставки №16/05/07 від 16.05.2008 року (надалі Договір). За умовами цього договору продавець (позивач у справі) зобовязався передати у власність (продати), а покупець (відповідач у справі) прийняти та оплатити (купити) товар: жерсть харчову ЕЖК 0,22*712*820 мм А2 ІІ в кількості 266,1 т на суму 1 995 750,00 грн. На виконання умов Договору позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товару (жерсть) на суму 1 995 750,00 грн., про що свідчить видаткова накладна №МП-0000129 від 01.06.2008 року та довіреність ЯМУ №664861 від 22.05.2008 року.

Позивачем на адресу відповідача надіслано вимогу від 01.06.2011 року №101 про сплату заборгованості за Договором. Факт надіслання цієї вимоги підтверджено описом вкладення у цінний лист та поштовою квитанцією від 02.06.2011 року.

Крім того, позивачем повторно було надіслано вимогу №101/2 від 16.06.2011 року про сплату заборгованості за Договором. Факт надіслання цієї вимоги підтверджено описом вкладення у цінний лист та поштовою квитанцією від 16.06.2011 року. Зазначена вимога отримана відповідачем 23.06.2011 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами у справі виникли зобовязання з приводу поставки товару на підставі Договору поставки в силу пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення передбачено частиною 1 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України: субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 2.2 Договору поставки визначено, що оплата товару здійснюється по факту поставки. Отже, оскільки сторонами чітко не встановлено, коли виникає обовязок з оплати товару, до цих відносин необхідно застосувати положення частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 251 Цивільного кодексу України визначено поняття строку та терміну в цивільному законодавстві. Так, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Згідно з частиною 2 статті 252 Цивільного кодексу України термін визначається

- календарною датою, або

- вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Аналіз зазначеної норми закону дозволяє зробити висновок, що подія, яка неминуче має настати, характеризується обєктивністю, тобто незалежністю від субєктивних дій учасників цивільних правовідносин. Натомість факт поставки такою подією не може бути визнаний, оскільки виконання зобовязання залежить від волі сторін такого зобовязання. За таких обставин безпідставним є твердження відповідача, що сторонами в Договорі передбачено термін оплати товару, а не строк.

Відповідно до частини 1 статті 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Оскільки пункт 2.2 Договору не містить вказівки, яким чином визначається строк оплати товару, то суд підставно дійшов висновку про відсутність досягнення згоди сторонами стосовно строків оплати товару та про необхідність застосування до вказаних правовідносин частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України. Цією нормою визначено, що коли строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як установлено судом, відповідач 23.06.2011 року отримав вимогу №101/2 від 16.06.2011 року про сплату заборгованості за Договором. За таких обставин у нього виник обовязок з оплати вартості поставленого йому товару в сумі 1 995 750,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 251, статті 253, статті 256 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частинами 1 та 5 статті 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Таким чином, оскільки у позивача виникло право вимоги після прийняття товару, то перебіг позовної давності розпочався після прийняття 01.06.2008 року відповідачем товару за видатковою накладною №МП-0000129 від 01.06.2008 року. Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Таким чином, перебіг позовної давності почався 02.06.2008 року.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 статті 254 Цивільного кодексу України визначено, що строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Таким чином, позовна давність минає 02.06.2011 року.

Згідно з частиною 2 статті 255 Цивільного кодексу України письмові заяви та повідомлення, здані до установи звязку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно. З огляду на зазначену норму закону, оскільки позивач здав свою позовну вимогу 02.06.2011 року до відповідача, позивачем не пропущено позовну давність.

Таким чином, оскільки у відповідача виник обовязок з оплати поставленого товару, позовну давність позивачем не пропущено, позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

На підставі наведеного та відповідно до вимог ст.ст.91,101-105 ГПК України,-

Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Львівської області від 07.09.2011р. у справі № 5015/4116/11 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати покласти на скаржника.

Головуючий суддя Михалюк О.В.

суддя Новосад Д.Ф.

суддя Орищин Г.В.