РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2011 р. Справа № 05/91/26-75

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Огороднік К.М. ,

суддя Коломис В.В.

при секретарі с удового засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційні скарги відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства "Деметра", третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення господарського суду Волинської області від 01.03.11 р. у справі № 05/91/26-75

за позовом прокурора м. Луцька в інтересах держави та територіальної громади м. Луцька в особі Луцької міської ради

до Фонду державного майна України, Відкрите акціонерне товариство "Деметра", КП "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації"

третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

про визнання недійсними змін до переліку майна, переданого до статутного фонду, визнання права комунальної власності Луцької міської ради на нерухоме майно

за участю представників:

прокурора - не зявився,

позивача - не зявився,

відповідача 1 - не зявився,

відповідача 2 - ОСОБА_6,

відповідача 3 - не зявився,

третьої особи 1 - не зявився,

третьої особи 2 - не зявився,

третьої особи 3 - не зявився,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор міста Луцька в інтересах держави та територіальної громади міста Луцька в особі Луцької міської ради звернувся з позовом до Фонду державного майна України, ВАТ «Деметра», Комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації»та з урахуванням заяви про зміну позовних вимог (т.3 а.с. 171), просив суд визнати незаконними і скасувати зміни від 31.03.2008 року до п. 120 Переліку майна переданого до статутного фонду ВАТ «Деметра», наданого лисом ФДМУ від 10.07.1998 року № 10-21-7096 в частині передачі до статутного фонду вказаного товариства приміщення контори за адресою м. Луцьк, вул. Івана Франка,49-а, а також просив суд визнати право комунальної власності на приміщення А-2 (№ приміщення 1-3,5,11-15,17), площею 69,4 кв.м. за адресою м. Луцьк, вул. Івана Франка, 49-а за Луцькою міською радою.

Рішенням господарського суду Волинської області від 01.03.2011 року позов задоволено повністю.

Своє рішення суд першої інстанції обґрунтував тим, що спірне приміщення з 03.02.1986 року є приміщенням гуртожитку, у звязку з чим 12.06.1986 року рішенням виконкому Луцької міської ради народних депутатів № 231, яке скасоване не було, затверджені представлені Волинським ОБТІ списки будівель, що належать Луцькій міській раді для їх реєстрації. На підставі вказаного рішення БТІ було видане реєстраційне посвідчення про реєстрацію за Луцькою міською радою народних депутатів спірного будинку. Своє рішення суд першої інстанції нормативно обґрунтував положеннями ч. 1 ст. 4 ЖК України, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств, ст. 19 Конституції України.

Відповідач ВАТ "Деметра" подало апеляційну скаргу на вказане рішення, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову прокурора.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, а також тим, що суд прийняв рішення про права і обов'язки осіб, які не були залучені до участі у справі. Апелянт зокрема вказує, що з матеріалів інвентаризаційної справи на спірне приміщення слідує, що станом на 1980 рік на другому поверсі будинку по вул. І.Франка, 49а у місті Луцьку розміщувалась контора Луцького консервного заводу, і що власником даної контори є Волинське виробниче об'єднання Луцький консервний завод. Стверджує, також, що спірне приміщення не набуло у встановленому законом порядку статусу гуртожитку й не могло бути передане у власність Луцької міської ради, оскільки відповідного рішення місцевою радою не приймалось. Окрім того, постановивши рішення про виключення спірного приміщення з статутного фонду ВАТ "Деметра", суд втрутився у виключну компетенцію загальних зборів акціонерів товариства. Судом першої інстанції не було залучено до участі у справі осіб, на чиї права та інтереси впливає рішення суду, зокрема ОСОБА_5 та ОСОБА_4, які придбали частину спірного приміщення за договорами купівлі-продажу.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали апеляційні скарги, в яких просять рішення суду скасувати і прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Апеляційні скарги обґрунтовані порушенням судом норм матеріального права, зокрема судом не враховано, що частина спірного приміщення була придбана ними на підставі договорів купівлі-продажу, у зв'язку з чим останнім належить право власності на такі приміщення. Окрім того, у апеляційній скарзі ОСОБА_4 також вказує на порушення судом норм процесуального права внаслідок незалучення її, як співвласника приміщення до участі в даній справі.

Представник відповідача ВАТ "Деметра" апеляційну скаргу підтримав повністю з викладених в ній підстав.

Відповідачем КП "Волинське ОБТІ" подане письмове клопотання про розгляд справи без їх участі.

Прокурор, представник Луцької міської ради та ФДМУ, а також треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на розгляд справи до суду не з'явились, про поважність причин неявки суд не повідомили, хоча про місце, день, час судового засідання були повідомлені належним чином.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 подала до суду письмові пояснення, в яких вказала на незаконність рішення суду першої інстанції, прийняття його без повного з'ясування всіх обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема, вказала, що судом не з'ясовано хто придбав спірне приміщення і кому воно належить на час вирішення спору, внаслідок чого судом її не було залучено до участі в справі.

Розглянувши апеляційну скаргу та відзив на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення господарського суду Волинської області від 01.03.2011 року підлягає скасуванню з винесенням нової постанови про відмову в задоволенні позову та припинення провадження у справі.

Як слідує із змісту ст. 84 ГПК України, рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

У пункті 2 роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 10.12.1996 року № 02-5/422 "Про судове рішення" зазначено, що, у відповідності з статтею 4 Господарського процесуального кодексу України рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом.

На думку колегії суду оскаржуване рішення вказаним вимогам не відповідає.

Згідно рішення Луцької міської ради від 12.06.1986 року № 231, реєстраційного посвідчення, виданого Луцьким міжміським бюро технічної інвентаризації від 21.08.1986 року на підставі вказаного рішення за Луцькою міською радою зареєстроване домоволодіння № 49-а по вул. Івана Франка у місті Луцьку, що складається з одного житлового будинку.

Наказом ФДМУ №45-АТ від 30.06.1994 року було затверджено план приватизації і перетворення виробничого обєднання «Волиньовоч»у відкрите акціонерне товариство. (т. 3 а.с. 63), правонаступником якого є ВАТ «Деметра».

10.07.1998 року заступником голови Фонду державного майна України, згідно з Законом України «Про приватизацію державного майна України»затверджено перелік обєктів нерухомого майна, що передано до статутного фонду ВАТ «Деметра». До вказаного переліку також входило приміщення контори, що знаходиться по вул. І.Франка, 44 у місті Луцьку з інвентарним номером 1109, вартістю 12479 крб. (т. 3 а.с. 60).

Поряд з тим, як слідує із довідки Луцької міської філії «Волиньобленерго»№529/1669 від 04.10.2007 року, по вул. І.Франка, 44 у місті Луцьку знаходиться трансформаторна підстанція, а згідно всього переліку майна, що було передано до статутного фонду ВАТ «Деметра», до вказаного переліку входило лише одне приміщення контори за цією ж адресою.

25.09.2007 року Житлово-комунальним підприємством № 1 Виконавчого комітету Луцької міської ради було видано довідку № 180, згідно якої дійсною адресою приміщення контори ВАТ «Деметра»є вул. І.Франка, 49 у місті Луцьку. (т. 1 а.с. 15).

У відповідь на звернення ВАТ «Деметра»від 12.03.2008 року № 158 та на підставі наданих товариством документів, а саме довідки житлово-комунального підприємства №1 Виконкому Луцької міськради від 25.09.2007 року №180, ФДМУ листом від 31.03.2008 року №10-21-4555 вніс відповідні зміни в адресну частину контори, яка увійшла до вказаного переліку обєктів нерухомого майна, переданого до статутного фонду ВАТ «Деметра»(т. 1 а.с. 5).

На підставі наказу ФДМУ №45 від 30.06.1994 року, вказаного переліку, а також змін до нього від 31.03.2008 року, 21.05.2008 року оформило право власності на частину приміщення по вул. І.Франка,49а у місті Луцьку (приміщення А-2 з №1 по № 17, включно).(т.1 а.с. 29).

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на порушення відповідачами положень ч. 2 ст. 3. ч. 1 ст. 4, ст. 5 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств», ч,2, ч. 3 ст. 5 ЖК України, зі змісту яких, на думку позивача, слідує, що до переліку майна, що підлягало приватизації не міг бути включений гуртожиток, який відноситься до житлового фонду.

Такі твердження прокурора та позивача не ґрунтуються на вимогах діючого на момент приватизації законодавства, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 5 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до об'єктів державної власності, що підлягають приватизації належать майно підприємств, цехів, виробництв, дільниць, інших підрозділів, що виділяються в самостійні підприємства і є єдиними (цілісними) майновими комплексами.

Відповідно до ч.2 ст. 3 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" дія цього Закону не поширюється, зокрема, на приватизацію об'єктів державного земельного та житлового фондів, а також об'єктів соціально-культурного призначення, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються.

Пунктом 39 Методики оцінки вартості об'єктів приватизації, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 36 від 18 січня 1995 року, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що вартість майна цілісного майнового комплексу зменшується, зокрема, на вартість майна державного житлового фонду, який приватизується відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", а також вартість об'єктів, що не підлягають приватизації.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст. 1, ч. 2 ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), до державного житлового фонду, який підлягав приватизації на користь громадян України відносився житловий фонд місцевих рад та житловий фонд, який знаходився у повному господарському віддані чи оперативному управлінні державних підприємств, крім кімнат в гуртожитках.

Частиною 2 п.9 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, що в разі банкрутства підприємств, зміни форми власності або ліквідації підприємств, установ, організацій, у повному господарському віддані яких перебуває державний житловий фонд, останній (крім гуртожитків), одночасно передається у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

Пунктом 2 Положення про порядок передачі в комунальну власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 891 від 6 листопада 1995 року, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що передачі в комунальну власність підлягають житлові будинки відомчого житлового фонду, крім гуртожитків. Зміни до п.2 Положення щодо передачі в комунальну власність відомчого житлового фонду, у тому числі гуртожитків, були внесені постановою Кабінету Міністрів України № 695 лише 26 травня 2004 року.

Отже, на момент проведення приватизації майна - гуртожитки не відносилися до об'єктів державного житлового фонду, який підлягав приватизації громадянами України чи підлягав передачі у комунальну власність відповідних Рад, і могли бути включені до вартості майна підприємств, які підлягали приватизації, оскільки законодавчої заборони не існувало.

Дану позицію висловлено Верховним судом України у постанові від 08.11.2010 за № 3/039-08/5 за позовом Баришівського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до ТОВ "Торгово-фінансовий дім" про визнання права власності на будівлю гуртожитку та витребування його із чужого незаконного володіння.

Як встановлено судом із технічної документації на спірне приміщення, що міститься в інвентарній справі Луцького МБТІ, зокрема зі зведених оціночних актів на домоволодіння (т.3 а.с. 4-6,9), технічного паспорту на приміщення (т. 3 а.с. 11), листа Житлово-експлуатаційного обєднання Виконкому Луцької міської ради №64-5/8 від 05.03.1984 року (т.2 а.с. 7), з моменту завершення будівництва приміщення в 1959 році знаходилось в користуванні Луцького консервного заводу. При цьому таке приміщення за призначенням вказане як житлове лише на підставі того, що переважаюча його площа була віднесена до житлової.

Поряд з тим, згідно технічного паспорту на вказане приміщення складеного станом на 06.06.1963 року, журналу внутрішніх обмірів і підрахунку площі будівлі, його загальна площа складає 337,6 кв.м., з яких 131 кв.м. жилої площі (5 квартир та 7 кімнат), а також 76,7 кв.м. приміщення контори. (т. 3 а.с. 22). Нежитлове призначення частини спірного приміщення підтверджується також технічним паспортом на контору, складеним станом на 19.03.2003 року Волинським обласним бюро технічної інвентаризації (т. 3 а.с. 57-59) та матеріалами технічної документації, складеної станом на 2008-2009 роки, що містяться в інвентаризаційній справі на спірне приміщення.

Отже, з моменту звершення будівництва, домоволодіння по вул. І.Франка, 49а у місті Луцьку складалось із житлових та нежитлових приміщень (контори), й в силу положення ч. 2 ст. 127 ЖК України, вказана споруда, незважаючи на проведення її переобладнання під гуртожиток в січні 1986 року не набула статусу гуртожитку, оскільки Виконкомом Луцької міської ради відповідного рішення прийнято не було. Ненабуття статусу гуртожитку вказаною будівлею підтверджується також листом Державного архіву Волинської області №773/1-22 (т. 2 а.с. 58) та листом Волинського ОБТІ (т. 2 а.с. 113), що судом першої інстанції безпідставно до уваги прийнято не було та помилково зроблено висновок про те, що спірне приміщення не могло бути конторським, оскільки було переобладнане під гуртожиток.

Відповідно до положення ч. 4 ст. 4 Житлового кодексу України, введеного в дію з 1984 року, до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Натомість рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради № 231 від 12.06.1986 року було вирішено затвердити надані списки Волинським обласним бюро технічної інвентаризації на будинки, що належать Луцькій міській раді, в тому числі на будинок по вул. І.Франка, 49а у місті Луцьку.

Вказане рішення виконкому не містить формулювання про визнання права власності на спірний обєкт за Луцькою міською радою та лише зобовязує бюро технічної інвентаризації провести реєстрацію такого майна.

Згідно реєстраційного посвідчення від 21.08.1986 року, виданого Луцьким МБТІ на підставі рішення Луцької міської ради народних депутатів від 12.06.1986 року № 231, право власності на спірне домоволодіння було зареєстроване за Луцькою міською радою й в цілому складається з одного житлового будинку, тобто вся будівля по вул. І.Франка, 49а у місті Луцьку, в тому числі й спірне нежитлове приміщення контори було неправомірно віднесене до житлового фонду.

Надаючи оцінку вказаному реєстраційному посвідченню, виданому на підставі рішення Виконавчого комітету № 231 від 12.06.1986 року, як належному доказу реєстрації права власності на спірне приміщення за Луцькою міською радою, суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що Цивільний кодекс Української РСР, 1963 року, що діяв у вказаний час, не передбачав обовязкової умови про виникнення права власності з моменту його державної реєстрації, окрім того, згідно виключного переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких провадилась реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, зазначеного в Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР 31.01.1966 р., затвердженої Державним комітетом України по житлово - комунальному господарству 31.01.1966 року, такий правовстановлювальний документ, як рішення виконавчого комітету про затвердження списків будинків для їх реєстрації відсутній.

Позивач ні в суді першої ні в суді апеляційної інстанції не надав жодного правовстановлювального документу в розумінні Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР 31.01.1966 року у підтвердження належності частини спірного нежитлового приміщення Луцькій міській раді.

Тому, рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради № 231 від 12.06.1986 року не могло бути підставою для проведення реєстрації права власності на частину нежитлового спірного приміщення за Луцькою міською радою народних депутатів.

Аналіз спірних змін до переліку майна, переданого до статутного фонду ВАТ «Деметра», затверджених заступником Голови ФДМУ 31.03.2008 року вказує на те, що відповідачем не було зазначено конкретної площі приміщення контори у домоволодінні по вул. І.Франка, 49а у місті Луцьку, не вказано на конкретні частини такого приміщення, в тому числі на частину житлового приміщення.

Відповідно до Тимчасового положення про Фонд державного майна України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 07.07.1992 року №2558-ХІІ, Фонд державного майна України є державним органом, який здійснює державну політику в сфері приватизації державного майна, виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, вносячи зміни лише до адресної частини нежитлового приміщення контори, що увійшла до вказаного переліку обєктів нерухомого майна, переданого до статутного фонду ВАТ «Деметра», без вказівки на площі та конкретні приміщення домоволодіння по вул. І.Франка, 49-а у місті Луцьку, ФДМУ не допустив порушень вимог ч. 2 ст. 3 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств», не вчинив будь-яких дій, направлених на протиправне вилучення з комунальної власності частини житлового приміщення та передачу його у власність ВАТ «Деметра».

Оскільки наведені в рішенні суду першої інстанції висновки не відповідають встановленим апеляційним судом обставинам справи, оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову.

У частині задоволення судом першої інстанції позовних вимог про визнання права власності на приміщення за Луцькою міською радою, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.

16.03.2009 року ВАТ «Деметра»уклало договір купівлі-продажу частини приміщення, контори з ОСОБА_3, за яким до останньої перейшло право власності на частину контори (А-2), зокрема приміщення №№4,6-10,16, а приміщення № 17 та № 5 залишено у спільному користуванні продавця та покупця. Указаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстровано в державному реєстрі правочинів під № 312.

Окрім того, як було встановлено колегією суддів апеляційного суду, 16.03.2009 року ВАТ «Деметра»також уклало договір купівлі-продажу частини приміщення контори (А-2) з ОСОБА_5, за яким до останньої перейшло право власності на частину контори, зокрема приміщення №№11,12,13,14,15 та залишено в спільному користуванні приміщення №ІV, №V. Указаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстровано в державному реєстрі правочинів під № 308.

Отже, в даному разі спірними є право власності на частину приміщень, право власності та право користування якими набули фізичні особи, до яких при поданні позову про визнання права власності також слід звертатись із такими вимогами матеріально-правового характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 21 ГПК України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу, тобто підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності.

За вказаних обставин позовна вимога про визнання права комунальної власності на спірну частину будівлі по вул. І.Франка, 49а у місті Луцьку за субєктним складом учасників спірних правовідносин не підлягає вирішенню в господарських судах України, на що господарський суд першої інстанції уваги не звернув, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з припиненням провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Окрім того, з довідки ЄДРПОУ апеляційним судом встановлено, що 23.05.2011 року державним реєстратором Виконавчого комітету Луцької міської ради (номер 9001916) вчинено запис про припинення ВАТ "Деметра" в результаті її ліквідації за рішенням засновників, що не пов'язано з реорганізацією.

Вирішуючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

02.09.2009 року ВАТ «Деметра»також було укладено договір купівлі-продажу частини приміщення цієї ж контори (А-2) з приватним підприємцем ОСОБА_4, а саме приміщення № №1,2,3, в спільному користуванні залишено приміщення № 17, № 5.

В силу положень ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Як встановлено колегією суддів апеляційного суду, договір купівлі продажу, укладений між ВАТ «Деметра»та ОСОБА_4 нотаріально посвідчений не був, а тому на підставі ч. 1 ст. 220 ЦК України такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення й на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України нікчемний правочин, як недійсний не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Отже, за вказаних обставин, ОСОБА_4 не набула повного комплексу прав та обовязків власника частини спірного приміщення, у звязку з чим її твердження в апеляційній скарзі щодо порушення судом першої інстанції при прийнятті спірного рішення її прав не заслуговує на увагу, а тому в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 слід відмовити.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції за результатом розгляду першої позовної вимоги повно та правильно встановив обставини, що мають значення для справи, проте дійшов висновків, яким ці обставини не відповідають, та за результатом розгляду другої позовної вимоги допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного рішення, тому мотиви, з яких подані апеляційні скарги ВАТ «Деметра»та ОСОБА_3, є підставою для скасування прийнятого у справі рішення та винесення нового рішення про відмову в задоволенні позовну в частині визнання незаконним і скасування змін до переліку майна, що підлягає приватизації та припинення провадження в частині вимоги про визнання права комунальної власності на приміщення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 80, ст. 99, ст.101, ст.103, ст. 104, ст.105 Господарського процесуального кодексу України Рівненський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства «Деметра»та ОСОБА_3 задоволити частково.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 01.03.2011 року по справі № 05/91/26-75 скасувати й прийняти нове рішення.

3. У задоволенні позову прокурора міста Луцька в інтересах держави та територіальної громади міста Луцька в особі Луцької міської ради в частині визнання незаконними і скасування змін від 31.03.2008 року до п. 120 Переліку майна переданого до статутного фонду ВАТ «Деметра», наданого листом ФДМУ від 10.07.98 р. № 10-21-7096 в частині передачі до статутного фонду вказаного товариства приміщення контори по вул. Івана Франка,49-а у місті Луцьку - відмовити.

4. У частині визнання за Луцькою міською радою права комунальної власності на приміщення А-2 (№ приміщення 1-3,5,11-15,17) площею 69,4 кв.м. по вул. Івана Франка,49-а у місті Луцьку провадження по справі припинити.

5. У задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 відмовити.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Рівненський апеляційний господарський суд.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Огороднік К.М.

Суддя Коломис В.В.