РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"12" вересня 2011 р. Справа № 5019/1053/11

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов М.Г.

суддя Маціщук А.В. ,

суддя Гулова А.Г.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 особи - підприємця ОСОБА_3

на рішення господарського суду Рівненської області від 06.07.2011р.

у справі № 5019/1053/11 (суддя Бережнюк В.В.)

за позовом ОСОБА_2 особи - підприємця ОСОБА_3

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Рівненського відділення ПАТ "Дельта Банк"

про визнання недійсним кредитного договору №46 СМБ-АПЗ

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 06.07.2011р. у справі № 5019/1053/11 в задоволенні позову ОСОБА_2 особи - підприємця ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Рівненського відділення ПАТ "Дельта Банк" про визнання недійсним кредитного договору №46СМБ-АПЗ відмовлено в повному обсязі.

Приймаючи вищезазначене рішення, місцевий суд виходив з того, що між сторонами було укладено Кредитний договір № 46СМБ-АПЗ від 13.03.2008р.

Разом з тим, сторонами було підписано Додатковий договір №1 від 10.10.2008р. до Кредитного договору №46СМБ-АПЗ, яким внесено зміни до кредитного Договору. Зокрема було змінено розмір щоденної комісії за управління кредитною лінією та було змінено порядок нарахування процентів за користування кредитними коштами.

Згідно пункту 10.1. кредитного Договору №46СМБ-АПЗ, сторони врегулювали строк його дії, вказавши, що договір діє до повного виконання сторонами взаємних зобов'язань.

Приймаючи до уваги положення чинного законодавства, місцевий суд дійшов до висновку, що повне виконання сторонами взаємних зобов'язань може бути визнано такою подією, що неминуче має настати, оскільки укладення згаданого Договору спрямоване на волевиявлення сторін щодо виконання зобов'язань відповідача по наданню кредиту та зобов'язань позивача повернути кредит у строк до 12.03.2023 р., та останнє є обов'язковою умовою Договору.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції вказує на те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу визнання кредитного договору недійсним є безпідставними та не відповідають вимогам чинного законодавства. Тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, позивач - ОСОБА_2 особа - підприємець ОСОБА_3 звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 06.07.2011р. у справі № 5019/1053/11 та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги.

Апелянт вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки викладені у рішенні не відповідають обставинам справи.

На підтвердження своїх доводів скаржник вказує наступне.

Положенням п. 1.1. Кредитного договору було встановлено кінцеву дату повернення кредиту - 12 березня 2023 року, кошти повинні були повертатися шляхом перерахунку коштів із поточного рахунку позичальника на позичковий рахунок у відповідності до Графіка повернення заборгованості (Додаток № 1 до Договору.) Зазначеним Графіком погашення кредиту було встановлено, що кошти в повному обсязі повинні бути повернуті до 12.03.2023 року.

В подальшому між тими ж сторонами 10 жовтня 2008 року було укладено Додатковий договір № 1 до Кредиткою договору № 46СМБ-АПЗ (в національній валюті) від 13.03.2008 року, якою внесено зміни до основного Кредитного договору, зокрема, було змінено розмір щоденної комісії за управління кредитною лінією та було змінено порядок нарахування процентів за користування кредитними коштами.

Скаржник також звертає увагу на те, що судом першої інстанції не враховано, що підставами для визнання недійсним Кредитного договору є недотримання в момент його укладення вимог щодо істотних умов кредитного договору, за яких можливе його укладення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Положення ч. 2 даної статті зазначають, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до положень п. З ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» - фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент.

Ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України встановлено, що у кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Отже, істотними умовами кредитного договору як господарського договору, відповідно до чинного законодавства, є умови про предмет, ціну та строк його дії.

Відповідно до положень ч. і ст. 252 Цивільного кодексу України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Із положень даної статті випливає, що будь-який строк у цивільному чи господарському праві повинен бути чітко визначеним із вказівкою на конкретну дату.

Натомість п. 10.1. Кредитного договору, який в подальшому не був ні змінений, ні уточнений, вказано, що даний Договір набуває чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін та діє до повного виконання сторонами взаємних зобов'язань.

Судом також не було досліджено, що із вищезгадуваного пункту Кредитного договору випливає, що сторонами оспорюваного Кредитного договору під час його підписання не було досягнуто згоди щодо такої істотної умови кредитного договору як строк його дії, оскільки, в контексті чинного законодавства України строк дії договору не може визначатися гіпотетичним виконанням взятих на себе зобов'язань, а має бути чітко визначений умовами самого кредитного договору.

З огляду на викладене, скаржник наголошує на тому, що при укладенні даного договору між сторонами не було досягнуто згоди щодо однієї із істотнтих умов договору, тому останній слід вважати недійсним.

В свою чергу, від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить відмовити ОСОБА_2 особі - підприємцю ОСОБА_3 в задоволенні апеляційної скарги у справі № 5019/1053/11, а оскаржуване рішення залишити без змін.

На спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі, з приводу визнання недійсним кредитного договору, відповідач вказує наступне.

При укладанні Кредитного договору сторонами були в повній мірі дотриманні всі вимоги, встановлені ст.203 ЦК України, а саме:

- він укладений у простій письмовій формі;

- дотримано всі суттєві умови договору (предмет, сторони, строки, час, сума зобов'язання, тощо);

- була воля і волевиявлення сторін на укладення договору, про що свідчить наступний факт - для отримання кредитних коштів клієнтом до банку були надані всі необхідні установчі документи та документи, що підтверджують фінансовий стан позивача, як потенційного позичальника.

- ТОВ «Укрпромбанк»виконані всі зобов'язання - кредит виданий позичальнику;

- Договір підписаний сторонами, проставлені печатки;

- Договір породжує правові наслідки.

Запевнення позивача про те, що у Договорі не досягнуто згоди щодо такої істотної умови як строк дії угоди можна спростувати наступним.

Згідно зі ст. 180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Разом з тим слід мати на увазі, що строк дії договору не обмежений будь-яким максимальним строком. Тому сторони можуть визначити, що договір діє до припинення прав та обов'язків, які з нього виникли.

П. 10.1 Кредитного договору зазначено: «Цей договір набуває чинності з моменту підписання представниками сторін та діє до повного виконання сторонами взаємних зобов'язань»- отже цим пунктом чітко визначений строк дії договору, а саме - закінченням строку дії Кредитного договору є день повного виконання всіх умов Кредитного договору, тобто закінчення існування господарських зобов'язань сторін, які виникли на підставі такого договору, що повінстю відповідає змісту ч. 7 ст. 180 ГК України.

З огляду на викладені вище аргументи щодо спростування позиції скаржника, позивач вважає, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог закону, не суперечить встановленим обставинам справи, а тому останнє слід залишити без змін.

12 вересня 2011 року в судовому засіданні Рівненського апеляційного господарського суду представник Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Рівненського відділення ПАТ "Дельта Банк" заявив, що з доводами апелянта не погоджується, вважає їх безпідставними, а оскаржуване рішення таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону. З огляду на зазначене, просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Представник позивача - ОСОБА_2 особи - підприємця ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився.

Враховуючи приписи ст.ст.101,102 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, той факт, що сторони були належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час та місце судового засідання, про що свідчать поштові повідомлення, направлені сторонам у справі (а.с. 74-75), колегія суддів визнала за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представника однієї із сторін.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, 13 березня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк") (Банк) та фізичною особою-підприємецем ОСОБА_3 (Позичальник) було укладено Кредитний договір № 46СМБ-АПЗ (а.с. 5-7).

Згідно вказаного Договору, Банк надає позичальнику кредит у грошовій формі на умовах, що передбачені розділом 1 Договору "Предмет договору".

Відповідно до п. 1.1 Договору, сума кредиту становить 267 000грн. 00 коп. Кінцева дата повернення кредиту 12 березня 2023 року. Процентна ставка - 11,5% річних.

Згідно пункту 10.1. Договору цей договір набуває чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін та діє до повного виконання сторонами взаємних зобов'язань.

10 жовтня 2008 року між сторонами підписано Додатковий договір №1 до Кредитного договору №46СМБ-АПЗ (а.с.10), яким внесли зміни до Кредитного договору. Зокрема було змінено розмір щоденної комісії за управління кредитною лінією та було змінено порядок нарахування процентів за користування кредитними коштами.

Позивач звернувся до суду першої інстанції з позовною вимогою про визнання укладеного договору недійсним, посилаючись на відсутність в останньому такої істотної умови договору як строк його дії.

Розглядаючи спірні правовідносини слід враховувати наступні положення чинного законодавства.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 626-629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Укладаючи договір, сторони погоджуються з усіма викладеними та передбаченими в його тексті умовами.

У відповідності до норм статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами, а всі його умови, з моменту укладення договору, стають однаково обов'язковими для виконання сторонами. В цьому й полягає сенс цивільно-правового договору, як правової форми узгодження волі сторін, спрямованої на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Тому, підписавши Кредитний договір, скаржник погодився з усіма умовами, передбаченими згаданим договором.

Відповідно до ст.215 цього ж Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, за умовами яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно частини 3 статті 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

За приписами ст. 345 ГК України, кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Відповідно до статей 251 та 252 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За умовами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Тобто вказана норма передбачає як безпосереднє встановлення у зобовязанні строку (терміну) його виконання, так і визначення цього строку вказівкою на певну подію, яка неминуче має настати.

Пунктом 10.1. Кредитного Договору визначено, що договір набуває чинності з моменту підписання представниками сторін та діє до повного виконання Сторонами взаємних зобов'язань.

Таким чином, вказаним пунктом чітко визначений строк дії договору, а саме - закінченням строку дії Кредитного договору є день повного виконання всіх його умов.

В свою чергу п. 1.1. Кредитного Договору та додатком № 1 "Графік повернення заборгованості" чітко визначено календарну дату, а саме 12 березня 2023 року, до якої позивач зобов'язаний в повному обсязі виконати зобов'язання за угодою.

Отже, із вказаного вище можна зробити висновок, що така істотна умова як строк дії договору визначена умовами Кредитного Договору, укладеного між сторонами.

З огляду на зазначене, апеляційний господарський суд погоджується із висновком місцевого суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог, так як останні суперечать положенням чинного законодавства.

Доводи апелянта з приводу того, що судом першої інстанції при розгляді справи було неправомірно відмовлено у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи спростовуються. Оскільки, ст. 69 ГПК України визначено двомісячний строк розгляду справи з дня одержання позовної заяви, за межі якого суд не може вийти.

Крім того, скаржник зазначає, що його представник не відвідував судові засідання через часті відрядження та навантаженість робочого графіку. Так, ст. 28 ГПК України не встановлює обмеження в кількості представників, які можуть виступати від імені юридичної чи фізичної особи у судовому процесі.

Поряд з тим, ухвалою місцевого суду від 21.06.2011 року явка представників сторін у судове засідання не визнавалася обов'язковою.

Таким чином, посилання позивача на порушення місцевим судом норм закону під час розгляду справи є безпідставними.

Разом з тим, доводи позивача з приводу того, що укладений кредитний договір є недійсним, оскільки при його укладенні не було досягнуто згоди щодо такої істотної умови договору як строк його дії спростовуються вищенаведеними положеннями чинного законодавства.

Як раніше було вже згадано, у зобов'язанні може бути встановлено як безпосередньо строк (термін) його виконання, так і шляхом визначення цього строку вказівкою на певну подію, яка неминуче має настати.

В цьому разі, саме у пункті 10.1 кредитного договору сторони врегулювали строк його дії, вказавши, що договір діє до повного виконання взаємних зобов'язань.

Підстав, визначених законом, для визнання недійсними Кредитного договору № 46СМБ-АПЗ від 13.03.2008р. та Додаткового договору №1 від 10.10.2008р. до Кредитного договору №46СМБ-АПЗ позивачем не наведено.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції не вбачає правових підстав, за яких слід було б вважати, що сторонами було порушено вимоги Закону при укладанні оспорюваних угод.

З врахуванням викладеного, Рівненський апеляційний господарський суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 особи - підприємця ОСОБА_3 є необгрунтованими, спростовуються положеннями чинного законодавства, а тому не підлягають до задоволення.

Підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - ОСОБА_2 особи - підприємця ОСОБА_3 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Рівненської області від 06.07.2011р. у справі № 5019/1053/11 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 особи - підприємця ОСОБА_3 - без задоволення.

2. Справу № 5019/1053/11 направити в господарський суд Рівненської області.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Гулова А.Г.