ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2011 р.
Справа №18/2431/11

за позовом ОСОБА_1, АДРЕСА_6

до Відкритого акціонерного
товариства Лубенська швейна фабрика
"Лубенчанка", пл. Кірова, 16/1, м. Лубни,
Лубенський район, Полтавська область,
37500

треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача:

1. ОСОБА_3 (37500, АДРЕСА_1);

2. Публічне акціонерне товариство
"Всеукраїнський акціонерний банк" (04119,
м. Київ, вул. Зоологічна, 5 );

3. ОСОБА_4 (37500, Полтавська область, м.
Лубни, вул. Пушкіна,4а);

4. ОСОБА_5 (37551, АДРЕСА_5);

5. ОСОБА_6 (37551, АДРЕСА_2);

6. ОСОБА_7 (37500, АДРЕСА_4);

7. ОСОБА_8 (37500, АДРЕСА_3).

про визнання недійсним протокольних
рішень від 20.07.2006 року та від 20.10.2006 року

Суддя Тимощенко
О.М.

Представники сторін та третіх осіб:

від позивача: ОСОБА_9 дор. №124 від 25.01.2011
року

від відповідача: не з явився

від третіх осіб: 1. не з'явився

2. Макаренко Ю.О. дор.
№03/2/337 від 27.05.2011 року

3. не з'явився

ОСОБА_11, дв. від 06.07.2009
року

5. не з'явився

6. не з'явився

7. не з'явився

В судовому засіданні 08.11.2011 року суд
оголосив вступну та резолютивну
частини рішення у відповідності до ст.
85 ГПК України та повідомив про дату
виготовлення повного тексту рішення.

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна
заява про визнання недійсними
протокольних рішень від 20.07.2006 року та
від 20.10.2006 року.

Позивачем надано письмові пояснення
від 20.09.2011 року з приводу порушення
оспорюваними рішеннями його прав.

В судових засіданнях представник
позивача підтримав позовні вимоги,
просив суд задовольнити їх в повному
обсязі з урахуванням клопотання про
вихід суду за межі позовних вимог та
визнання договорів купівлі-продажу від
03.08.2006 року та від 24.10.2006 року недійсними
на підставі статті 83 ГПК України.

Представники третіх осіб №2, № 4 та №5
в судових засіданнях проти задоволення
даного клопотання заперечували,
оскільки позивач не є стороною по даним
договорам.

Від третьої особи №4 надійшла заява про
застосування строку позовної давності,
також дане клопотання заявлено третьою
особою № 2.

Позивач проти задоволення даної заяви
заперечує з тих підстав, що дану заяву
чи клопотання може заявляти тільки
позивач або відповідач по справі.

Відповідач в судове засідання не
з'явився. Ухвали суду 29.08.2011 року, від
20.09.2011 року, від 27.10.2011 року повернулись
до суду з відміткою поштового
відділення "Фабрика "Лубенчанка"-
ліквідована". Ухвала суду від 11.10.2011
року вручена представнику відповідача
14.10.2011 року (арк. справи 46, том 2), отже
відповідачу відомо про розгляд даної
справи, однак правом на участь в
судовому засіданні та надання своїх
заперечень стосовно позову відповідач
не скористався.

Згідно ст. 69 ГПК України спір має бути
вирішено протягом двох місяців з дня
надходження позовної заяви. В даному
випадку цей строк закінчиться, а тому
суд не може більше відкладати розгляд
справи. Ухвалою від27.10.2011 року суд на
підставі клопотання позивача
продовжив строк розгляду справи на 15
днів згідно ч.3 ст. 69 ГПК України.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і
охоронюваних законом інтересів другої
сторони, вживати заходів до
всебічного, повного та об'єктивного
дослідження всіх обставин справи.

Стаття 6 Конвенції про захист прав
людини та основних свобод,
ратифікованої Законом від 17.07.97 року,
гарантує кожній фізичній або юридичній
особі право на розгляд судом
упродовж розумного строку
цивільної, кримінальної,
адміністративної або господарської
справи, а також справи про
адміністративне правопорушення, в якій
вона є стороною.

В зв'язку з тим, що необхідних для
вирішення спору доказів наявних в
матеріалах справи достатньо,
господарський суд повідомляв належним
чином відповідача про дату, час і місце
судового розгляду, закінченням строку
розгляду справи, справа розглядається
без участі представника відповідача за
наявними в ній матеріалами на підставі
ст. 75 ГПК України.

Суд не вбачав підстав для залучення
до участі у справі в якості третьої
особи приватного нотаріуса
Лубенського міського нотаріального
округу ОСОБА_12, оскільки згідно ст. 27
ГПК України треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на
предмет спору, можуть вступити у
справу на стороні позивача або
відповідача до прийняття рішення
господарським судом, якщо рішення з
господарського спору може вплинути на
їх права або обов'язки щодо однієї з
сторін. Їх може бути залучено до
участі у справі також за клопотанням
сторін, прокурора або з ініціативи
господарського суду. Позивачем
невмотивовано, яким чином рішення зі
спору про визнання недійсними рішень
спостережної ради вплине на права та
обов'язки нотаріуса.

Відповідно до ст. 18 ГПК України до
складу учасників судового процесу
входять: сторони, треті особи,
прокурор, інші особи, які беруть
участь у процесі у випадках,
передбачених цим Кодексом.

Сторонами у господарському процесі
є позивач і відповідач, тобто особи,
матеріально-правовий спір між якими є
предметом вирішення в цивільному
судочинстві.

Відповідно до ст. 1 Закону України
"Про нотаріат" нотаріат -це система
органів і посадових осіб, на які
покладено обов'язок посвідчувати
права, а також факти, що мають юридичне
значення, та вчиняти інші нотаріальні
дії, передбачені цим Законом, з метою
надання їм юридичної вірогідності.

В даному випадку спір стосується
корпоративних прав позивача та
визнання недійсними протокольних
рішень від 20.07.2006 року та від 20.10.2006 року,
до яких нотаріус не має стосунку.

Виходячи із системного аналізу
зазначених правових норм, слід зробити
висновок, що навіть при вирішенні
справ, які стосуються оспорювання прав
і обов'язків сторін, набутих на
підставі вчинених нотаріальних дій
-посвідчення договорів, угод,
нотаріуси в розумінні ст. 27 ГПК України
не є особами, прав і обов'язків яких
стосується спір сторін, оскільки
відсутня їх юридична
заінтересованість у результатах
вирішення справи судом і реалізації
ухваленого в ній рішення.

Аналогічна правова позиція
висловлена Верховним Судом України в
ухвалі від 17.02.2010 року у справі №
6-17189св09.

26.10.2011 року від Приватного
нотаріуса Лубенського міського
нотаріального округу ОСОБА_12 надійшли
документи які суд вимагав ухвалою від
11.10.2011 року згідно клопотання позивача
на підставі ст. 38 ГПК України.

Позивачем подано клопотання ( вх. № 17407д
від 08.11.2011 року ) про винесення окремої
ухвали суду по факту невиконання
приватним нотаріусом Лубенського
міського нотаріального округу ОСОБА_12
вимог нотаріального законодавства при
нотаріальному посвідченні договорів
купівлі-продажу нерухомого майна

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши представників позивача та
третіх осіб, суд встановив:

Позивач - ОСОБА_1 з листопада 2002 року є
акціонером Відкритого акціонерного
товариства «Лубенська швейна фабрика
«Лубенчанка» (надалі -«Товариство»), що
підтверджується виписками з особового
рахунку від 04.12.2003, від 12.09.2011 року,
сертифікатом іменних акцій №834848 від
18.09.2006 року ( т.1., а.с.39-40, 92).

26.08.2011 року позивач звернувся до
суду із позовом про визнання
недійсними з моменту їх прийняття
протокольних рішень Спостережної ради
Товариства від 20.07.2006 року про надання
згоди на відчуження майна ВАТ
«Лубенська швейна фабрика
«Лубенчанка»(19/100 частини будівлі
закрійного цеху, а саме 2-7 загальною
площею 142,0 кв.м., що становить 5/100
частини майнового комплексу, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_7) та від
20.10.2006 р. про надання згоди на
відчуження майна ВАТ «Лубенська швейна
фабрика «Лубенчанка»(адмінкорпусу
«А-3»площею 558,3 кв. м., швейного цеху
«А-2»площею 1112,8 кв.м. та земельної
ділянки площею 2855 кв.м., що знаходяться
за адресою: АДРЕСА_7).

Позивач вважає, що вказані рішення
прийняті з порушеннями Статуту
Товариства та суперечать інтересам
Товариства та його акціонерів, при
цьому з мотивів, викладених у позовній
заяві та в наданому суду поясненні від
08.11.2011 року, зокрема, зазначає наступне:

1. Відповідно п.11.1. до Статуту
Товариства в редакції, затвердженої
загальними зборами Товариства від 05
травня 2003 року (надалі -«Статут»),
постійно діючим виконавчим органом
Товариства є правління, яке підзвітне
Загальним зборам та Спостережній раді.
Діяльністю Правління керує Голова
Правління.

Відповідно до п.11.3 Статуту, Правління
Товариства розпоряджається майном у
межах компетенції, встановленої
законодавством та Статутом. Відповідно
до п.11.4 Статуту, Правління Товариства
має право приймати рішення з усіх
питань діяльності Товариства, за
визначеними винятками. Відповідно до п.
11.10 Статуту, під час проведення
засідань Правління ведеться протокол
засідання. Отже позивач вважає, що
рішення про розпорядження майном
повинно приймається Правлінням
Товариства та повинно бути закріплено
в протоколі засідання Правління
Товариства.

Посилаючись на п.40 Постанови пленуму
Верховного суду України №13 від 24
жовтня 2008 року «Про практику розгляду
судами корпоративних спорів»позивач
зазначає, що голова правління не є
самостійним органом управління, тому
для набуття товариством цивільних прав
і обов'язків він на підставі частини
другої статті 99 та статті 161 ЦК України
повинен винести питання щодо
розпорядження нерухомим майном
Товариства на розгляд засідання
правління чи загальних зборів
акціонерів. На думку позивача, єдиним
належним доказом прийняття правлінням
Товариства рішення про продаж
нерухомого майна має бути протокол
засідання правління Товариства із
зазначенням кола осіб, що беруть в
ньому участь, та їх підписів.

З огляду на вищенаведене позивач
вважає, що надана на виконання ухвали
суду від 11.10.2011 року приватним
нотаріусом Лубенського міського
нотаріального округу ОСОБА_12 копія
витягу з протоколу засідання правління
Товариства від 20.06.2006 року (т.2 а.с. 49)
таким доказом не являється , оскільки
витяг не відповідає вищезазначеним
вимогам і підписаний лише головою
правління Товариства.

Відповідно до п.10.1 Статуту, Спостережна
рада є органом Товариства, що у період
між Загальними зборами здійснює
контроль і регулювання діяльності
Правління з метою попередження
порушення прав акціонерів і
забезпечення їх прав.

Відповідно до п. 10.3.9 Статуту, до
компетенції Спостережної ради
належить погодження проведення
операцій розпорядження нерухомим
майном Товариства. Позивач зазначає,
що саме рішення правління про
відчуження нерухомого майна
Товариства має бути погоджено
Спостережною радою. Про те у протоколах
Спостережної ради відсутня інформація,
що така згода надається саме правлінню
Товариства. Також у протоколах
відсутні підписи всіх присутніх членів
Спостережної ради Товариства, наявні
підписи тільки Голови та Секретаря
Спостережної ради. Окрім того, позивач
посилається на пояснення громадян
ОСОБА_14 та ОСОБА_15, які містяться в
матеріалах перевірки Лубенської
міжрайонної прокуратури (т.1. а.с. 67-68), як
на доказ того, що даним членам
Спостережної ради Товариства не було
відомо про засідання Спостережної ради
щодо продажу нерухомого майна, і вони у
вирішенні таких питань участі не
приймали, що є порушенням процедури,
визначеної п. 10.11. Статуту Товариства.

Позивач зазначає також, що у 2006 р.
голова правління Товариства ОСОБА_7
діяв від імені Товариства на підставі
рішення загальних зборів Товариства
від 25.03.2002р., Голова Спостережної ради
ОСОБА_8 та члени спостережної ради
виконували обов'язки на підставі
рішення загальних зборів Товариства
від 05.05.2003р.. Рішенням Господарського
суду Полтавської області від 30.12.2008 р.
по справі №16/18 визнано недійсними
рішення загальних зборів акціонерів
ВАТ «Лубенська швейна фабрика
«Лубенчанка», прийняті на загальних
зборах акціонерів товариства 25.03.2002
року та 05.05.2003 року у зв'язку з
порушеннями при їх проведенні.

За таких обставин позивач стверджує, що
Голова Правління ОСОБА_7, Голова
Спостережної ради ОСОБА_8, члени
Спостережної ради Товариства були
обрані на посади з порушенням вимог
Статуту та законодавства та не мали
повноважень на здійснення будь-яких
дій від імені ВАТ «Лубенська швейна
фабрика «Лубенчанка»у 2006 році. В
зв'язку з чим рішення Спостережної
ради Товариства від 20.07.2006 р. та від
20.10.2006 р. про дозволи на укладення
договорів купівлі-продажу нерухомого
майна, і, відповідно, договори
купівлі-продажу майна погоджені цими
рішеннями підписані не уповноваженими
особами.

2. За погодження рішенням
спостережної ради від 20.07.2006 року 03
серпня 2006 року між ВАТ «Лубенська
швейна фабрика «Лубенчанка», від імені
якого діяв голова правління ОСОБА_7, та
гр. ОСОБА_3 укладено нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу
(далі - Угода №1) 19/100 частини будівлі
закрійного цеху, а саме 2-7 загальною
площею 142,0 кв.м., що становить 5/100
частини майнового комплексу. Продаж
вчинено за 19000 (дев'ятнадцять тисяч)
гри. 00 коп., в той час як відповідно до
експертної оцінки Лубенського МБТІ від
03.08.2008 року, вартість реалізованого
нерухомого майна становить 387 800 (триста
вісімдесят сім тисяч вісімсот) грн. 00
коп.

04 серпня 2006 року, гр. ОСОБА_3 перепродала
вищезазначене майно ВАТ
«Всеукраїнський акціонерний банк»за 380
000 (триста вісімдесят тисяч) грн. 00 коп.
відповідно до договору
купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом Лубенського
міського нотаріального округу ОСОБА_12
(далі - Угода №2).

За погодженням рішенням
Спостережної ради від 20.10.2006 року , 24
жовтня 2006 року між ВАТ «Лубенська
швейна фабрика «Лубенчанка», від імені
якого діяв голова правління ОСОБА_7, та
гр. ОСОБА_4 укладено
нотаріально-посвідчений договір
купівлі-продажу (далі - Угода №3)
адмінкорпусу «А-3»площею 588,3 кв. м.,
швейного цеху «А-2»площею 1112,8 кв.м. та
земельної ділянки площею 2855 кв.м..
Продаж вчинено за 350 000 (триста
п'ятдесят тисяч) грн. 00 коп., в той час як
згідно звіту про незалежну оцінку
ринкової вартості, проведеної ПП
ОСОБА_16 від 20 жовтня 2006 року, ринкова
вартість нерухомого майна становила 1
816 595 (один мільйон вісімсот шістнадцять
тисяч п'ятсот дев'яносто п'ять) грн. 00
коп.; експертна оцінка земельної
ділянки становила 131 045 (сто тридцять
одна тисяча сорок п'ять) грн.;
нормативна оцінка земельної ділянки
становила 252 496, 00 грн..

27 жовтня 2006р. гр. ОСОБА_4 перепродав
майно отримане по угоді №3 ОСОБА_6
(третя особа 5) та ОСОБА_5 (третя особа 4)
за 350 000 (триста п'ятдесят тисяч) грн. 00
коп.

Отже, позивач вважає, що надання згоди
Спостережною радою Товариства на
укладення Угоди №1 та Угоди №3 було
направлено не на забезпечення
інтересів Товариства, а мало на меті
отримання третіми особами нерухомого
майна Товариства через підставних
осіб, завдало Товариству значної
майнової шкоди, призвело до фінансової
неспроможності Товариства та
порушення 17.09.2007 р. Господарським судом
Полтавської області справи №7/132 про
банкрутство ВАТ «Лубенська швейна
фабрика «Лубенчанка»(в подальшому
справі було присвоєно номер 7/132-4/86).

З метою доведення зловмисної
направленості договорів купівлі
продажу нерухомого майна позивач
вказує на наявність родинних зв'язків
між ОСОБА_3 та головним бухгалтером
Товариства, здійснює оцінку намірів та
спрямування умислу сторін за угодами
про відчуження нерухомості, вказує, що
Головою Правління та Спостережною
радою Товариства не надавались
документи акціонерам для проведення
загальних зборів, у зв'язку з чим
акціонери були вимушені звертатись до
суду за захистом своїх прав, про це
свідчать рішення Лубенського
міськрайонного суду Полтавської
області від 24 січня 2007 року та
постанова Київського міжобласного
апеляційного господарського суду від
06 червня 2007 року.

У наданому на виконання ухвали суду від
29.08.2011 року поясненні від 20 вересня 2011
року (т.1, а.с. 86-88) позивач також вказує
на порушення спірними рішеннями
Спостережної ради Товариства його
корпоративних прав, зокрема права на
управління Товариством та права на
отримання дивідендів.

Суд, дослідивши матеріали справи та
оцінивши подані докази, суд дійшов до
висновку, що позовні вимогинеє
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 167 Господарського кодексу
України, корпоративні права - це права
особи, частка якої визначається у
статутному капіталі (майні)
господарської організації, що
включають правомочності на участь цієї
особи в управлінні господарською
організацією, отримання певної частки
прибутку (дивідендів) даної
організації та активів у разі
ліквідації останньої відповідно до
закону, а також інші правомочності,
передбачені законом та статутними
документами.

Виходячи з цього, господарським судам у
вирішенні спорів, що виникають з
корпоративних відносин, слід
з'ясовувати чи були порушені
корпоративні права позивача внаслідок
недотримання товариством норм
законодавства або вимог установчих
документів (п. 2.2. Рекомендацій
Президії Вищого Господарського
Суду України від 28.12.2007 p. № 04-5/14 «Про
практику застосування законодавства у
розгляді справ, що виникають з
корпоративних відносин»).

Відповідно до п. 38 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24.10.2008 року
№ 13 «Про практику розгляду судами
корпоративних спорів»(надалі
-«Постанова Пленуму ВСУ №13) учасники
товариства (акціонери), а також інші
особи, права та законні інтереси яких
порушено рішенням наглядової ради чи
виконавчого органу товариства, вправі
оскаржити до суду відповідні рішення
як акти, оскільки наглядова рада та
виконавчий орган товариства є його
органами управління, що приймають
обов'язкові для виконання рішення.

Пунктом 39 зазначеної постанови
передбачено, що рішення наглядової
ради товариства може бути оскаржено в
судовому порядку акціонером
(учасником) товариства шляхом
пред'явлення позову про визнання його
недійсним, якщо таке рішення не
відповідає вимогам законодавства та
порушує права чи законні інтереси
учасника (акціонера) товариства.

Твердження позивача про те, що рішення
Спостережної ради від 20.07.2006 року та від
20.10.2006 року приймались за відсутності
рішення Правління Товариства з цього
питання, спростовується матеріалами
справи, а саме копією витягу з
протоколу засідання Правління
Товариства від 20.06.2006 року (т.2 а.с.49),
наданого на виконання ухвали суду від
11.10.2011 року приватним нотаріусом
Лубенського міського нотаріального
округу ОСОБА_12. Зазначений витяг
скріплено печаткою Товариства та
підписом Голови правління Товариства.
За відсутності законодавчо визначених
вимог щодо обов'язковості підписання
витягів з письмового рішення усіма
особами, що брали участь у його
прийнятті , доводи позивача про те що
надана нотаріусом копія витягу не є
належним доказом прийняття правлінням
відповідного рішення, не може бути
прийнято судом до уваги.

Слід також зазначити, що відповідно до
відповідно до п. 10.3.9 Статуту, до
компетенції Спостережної ради
належить погодження проведення
операцій розпорядження нерухомим
майном Товариства, а не рішень
правління Товариства з цього питання.
Отже відсутність в оспорюваних
рішеннях застереження, що згода на
продаж майна надається саме Правлінню
Товариства, не є доказом порушення
Спостережною радою вимог Статуту
Товариства при їх прийнятті.

Посилання позивача на відсутність у
протоколах засідань Спостережної ради
Товариства підписів всіх її присутніх
членів також не може бути прийняте
судом до уваги, оскільки ані
законодавство України (станом на дати
складання протоколів засідань
Спостережної ради товариства - 20.07.2006 р.
та 20.10.2006 р.), ані надана позивачем копія
Статуту ВAT «Лубенська швейна фабрика
«Лубенчанка»не встановлювали
обов'язку підписання протоколів
засідань Спостережної ради Товариства
всіма її присутніми членами. Отже
підписання протоколів засідань
Спостережної ради ВАТ «Лубенська
швейна фабрика «Лубенчанка»від 20.07.2006
р. та 20.10.2006 р. лише Головою та
Секретарем Спостережної ради не
суперечить законодавству України
чинному на момент їх складання та
Статуту Товариства.

Згідно з п.2.19 рекомендацій Президії
Вищого господарського суду України
«Про практику застосування
законодавства у розгляді справ, що
виникають з корпоративних
відносин»від 28.12.2007 р. № 04-5/14,
підставами визнання недійсними рішень
наглядової ради можуть бути такі
порушення порядку скликання та
проведення засідання ради, які мали
наслідком неправомочність засідання
наглядової ради.

Позивач не надав належних та
допустимих доказів порушення порядку
скликання та проведення засідань
Спостережної ради 20.07.2006 р. та 20.10.2006 р.,
які мали наслідком неправомочність цих
засідань.

Копії пояснень громадян ОСОБА_14 та
ОСОБА_15 з матеріалів перевірки
Лубенської міжрайонної прокуратури
такими доказами не являються і не
можуть бути прийняті судом до уваги.
Згідно ст. 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Ці дані, зокрема, встановлюються
поясненнями представників сторін та
інших осіб, які беруть участь в
судовому процесі і мають бути
викладені письмово. Громадяни ОСОБА_14
та ОСОБА_15, не є особами, які беруть
участь в цьому судовому процесі.
Пояснення надавалися ними в порядку,
визначеному Кримінально-процесуальним
кодексом України. Відповідно до ч. З ст.
35 ГПК України лише вирок суду з
кримінальної справи, що набрав
законної сили, є обов'язковим для
господарського суду при вирішенні
спору з питань, чи мали місце певні дії
та ким вони вчинені.

Також позивачем не доведено те, що у
разі присутності на засіданнях
Спостережної ради ВАТ «Лубенська
швейна фабрика «Лубенчанка»20.07.2006 р. та
20.10.2006 р. її членів - ОСОБА_14 та ОСОБА_15,
які, як позивач в цих засіданнях участі
не приймали, оскаржувані рішення не
були б прийняті.

Посилання позивача в обґрунтування
незаконності рішень Спостережної ради
Товариства від 20.07.2006 р. та 20.10.2006 р. на
рішення господарського суду
Полтавської області від 30.12.2008 р. у
справі № 16/18 про визнання недійсними
рішень загальних зборів акціонерів ВАТ
«Лубенська швейна фабрика
«Лубенчанка», прийнятих на загальних
зборах акціонерів товариства 25.03.2002 р.
та 05.05.2003 р. також судом до уваги не
приймається з огляду на нижченаведене.

Згідно п. 42 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24.10.2008 року
№13 «Про практику розгляду судами
корпоративних спорів», при вирішенні
спорів щодо визнання недійсними
правочинів, укладених виконавчим
органом господарського товариства,
рішення загальних зборів про обрання
якого на посаду визнано у судовому
порядку недійсним, судам необхідно
керуватися частиною третьою статті 92,
статтею 241 Цивільного Кодексу України.
Зокрема, у відносинах із третіми
особами обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження. Це
положення є гарантією стабільності
майнового обороту і загальноприйнятим
стандартом у світовій практиці,
зокрема відповідно до Першої директиви
68/151/ЄЕС Ради Європейських
співтовариств від 09 березня 1968 р. З
врахуванням вимог ч. 92 Цивільного
Кодексу України недійсність рішень
загальних зборів про обрання керівника
товариства не є підставою для визнання
недійсним правочинів, вчинених
керівником від імені Товариства (п.2.17
Рекомендацій Президії Вищого
Господарського Суду України від
28.12.2007 p. № 04-5/14 «Про практику
застосування законодавства у розгляді
справ, що виникають з корпоративних
відносин).

В даному випадку, обґрунтовуючи свої
позовні вимоги про визнання недійсними
протокольних рішень Спостережної ради
Товариства від 20.07.2006 року та від 20.10.2006
року, позивач посилається на їх
невідповідність Статуту товариства,
інтересам Товариства та його
акціонерів.

Зазначені рішення Спостережної ради
Товариства, стосувалися відчуження
нерухомого майна, що належало на
праві власності ВАТ «Лубенська
швейна фабрика «Лубенчанка», а не
ОСОБА_1.

Відповідно до статті 115 Цивільного
кодексу України, статті 12 Закону
України "Про господарські товариства"
господарське товариство є власником
майна, переданого йому засновниками і
учасниками у власність; продукції,
виробленої товариством в результаті
господарської діяльності; одержаних
доходів; іншого майна, набутого на
підставах, не заборонених законом.

Згідно частин 1,2 статті 319 Цивільного
кодексу України власник на власний
розсуд володіє, користується і
розпоряджається належним йому майном.
Власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, які не суперечать
закону.

Отже акціонер не наділений
суб'єктивним правом щодо здійснення
повноважень власника майна, а є
власником належних йому акцій, якими
він може вільно розпоряджатися.

У рішенні Конституційного Суду України
від 01.12.2004 р. №18-рп/2004 у справі №1-2004
зазначено, що акціонер може захищати
свої безпосередні права чи охоронювані
законом інтереси шляхом звернення до
суду у випадку їх порушення,
оспорювання або не визнання самим
акціонерним товариством, учасником
якого він є чи іншими акціонерами
товариства. Порядок судового захисту
порушених будь-ким, у тому числі
третіми особами, прав чи охоронюваних
законом інтересів акціонерного
товариства, які не можуть вважатися
тотожними простої сукупності
індивідуальних охоронюваних законом
інтересів його акціонерів,
визначається законом.

В п.11 Постанови Пленуму ВСУ №13
зазначено, що акціонери (учасники)
господарського товариства не вправі
звертатися до суду за захистом прав та
інтересів інших акціонерів (учасників)
господарського товариства та самого
товариства поза відносинами
представництва, а також обґрунтовувати
свої вимоги порушенням прав інших
акціонерів (учасників) товариства
(подібні положення містить також п. 2.2.1.
Рекомендацій Президії Вищого
Господарського Суду України від 28.12.2007
р. № 04-5/14 «Про практику застосування
законодавства у розгляді справ, що
виникають з корпоративних відносин»).

Доказів наявності відносин
представництва між позивачем та
Товариством, які б наділяли позивача
повноваженнями на звернення позовом з
підстав порушень прав та охоронюваних
законом інтересів ВАТ «Лубенська
швейна фабрика «Лубенчанка», матеріали
справи не містять. У матеріалах справи
також відсутні докази щодо наявності
відносин представництва між позивачем
та іншими акціонерами Товариства.

Доводи викладені у своєму поясненні
від 20.09.11р. щодо порушення оспорюваними
рішеннями Спостережної ради
Товариства його корпоративних прав, а
саме права на участь в управлінні
Товариством та на отримання
дивідендів від ВАТ «Лубенська швейна
фабрика «Лубенчанка», позивач
документально не обґрунтував. Крім
того, позивач в обґрунтування
порушених прав посилається на
положення Закону України "Про
акціонерні товариства", який не набрав
чинності на момент виникнення спірних
правовідносин.

Так, позивач зазначає, що порушення
його права на управлінні Товариством
полягає у нелігітимності діяльності
Голови правління Товариства ОСОБА_7,
голови Спостережної ради Товариства
та членів Спостережної ради Товариства
в зв 'язку із скасуванням рішень
загальних зборів від 25.03.2002р. від 05.05.2003
року, на підставі яких вони діяли,
рішенням господарського суду
Полтавської області від 30.12.2008 р. по
справі №16/18 ; крім цього вказує, що
Голова правління та члени Спостережної
ради ухилялись від надання інформації
щодо діяльності Товариства, необхідної
для участі акціонера у загальних
зборах Товариства.

При цьому позивач не зважив на те, що
рішення Спостережної ради Товариства
від 20.07.2006р. та від 20.10.2006р. прийняті
посадовими особами Товариства в межах
їх повноважень, що не були скасовані на
час прийняття цих рішень та не містять
положень щодо обмеження чи порушення
прав позивача на управління
Товариством, а також положень, що
стосуються права позивача на
отримання інформації про діяльність
Товариства. Таким чином позивач не
довів факт порушення оспорюваними
рішеннями його права на управління
Товариством .

Щодо права на отримання дивідендів
позивач пояснив, що наслідком
прийняття спірних рішеннями
Спостережної ради Товариства є
припинення господарської діяльності
Товариства, чим порушено його право на
отримання дивідендів від
господарської діяльності Товариства.

При цьому позивач не врахував, що лише
наявність господарської діяльності не
є єдиною обставиною, яка обумовлює
виплату дивідендів акціонерам
товариства.

Відповідно до ст.41 Закону України «Про
господарські товариства»та п.5 ст.9.2.
Статуту Товариства прийняття рішення
про порядок та строки виплати
дивідендів є виключною прерогативою
загальних зборів акціонерів
Товариства. Таким чином, право
акціонера на отримання дивідендів може
бути реалізовано за наявності
наступних умов:

- наявність у Товариства чистого
прибутку за результатами фінансового
року;

- включенням питання про порядок
та строки виплати дивідендів до
порядку денного загальних зборів
товариства;

- скликання загальних зборів
акціонерів у порядку, передбаченому
Статутом та чинним законодавством;

- наявності в кворуму для
проведення загальних зборів
товариства, предметом розгляду яких є
питання про виплату дивідендів;

- прийняттям загальними
зборами рішення про виплату дивідендів
простою більшістю голосів.

Позивач не довів, що саме прийняття
Спостережною радою Товариства
оспорюваних рішень призвело до
ненастання вищезазначених обставин в
сукупності чи спричинило невиплату
йому дивідендів в разі настання вище
перелічених умов.

Натомість з наданих позивачем
копій публікацій оголошень про
проведення загальних зборів
Товариства (т.1., а.с. 98, 102,105) вбачається,
що до порядку денного загальних зборів
Товариства, які проводилися у за 2002-2005
роки, тобто до прийняття Спостережною
радою Товариства оспорюваних рішень,
питання про виплату дивідендів не
включалося. Доказів проведення, після
прийняття оскаржуваних рішень
Спостережної Ради, загальних зборів
акціонерів ВАТ «Лубенська швейна
фабрика «Лубенчанка», позивач не надав.

Таким чином, позивач не довів у
встановленому порядку з наданням
належних та допустимих доказів, що
рішення Спостережної ради Товариства
від 20.07.2006 року та від 20.10.2006 року не
відповідають вимогам законодавства та
порушують його права чи законні
інтереси як учасника (акціонера)
товариства. Висновки позивача щодо
порушення спірними рішеннями його
корпоративних прав мають характер
припущень, не підтверджені належними
доказами та спростовуються
матеріалами справи.

При вирішенні корпоративного спору
господарський суд повинен встановити
наявність в особи, яка звернулася із
позовом, суб'єктивного матеріального
права або законного інтересу, на захист
якого подано позов, а також з'ясувати
питання про наявність чи відсутність
факту їх порушення чи оспорювання. Не
можна задовольняти вимоги щодо захисту
права, яке може бути порушено у
майбутньому і щодо якого не відомо, чи
буде воно порушено (п.11 Постанови
Пленуму ВСУ №13).

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст.129
Конституції України та ст.33, ст.34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді у судовому процесі всіх
обставин справи у їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для суду заздалегідь
встановленої сили (ст.43 ГПК України).

З урахуванням наведеного, позовні
вимоги задоволенню не підлягають.

20.09.2011 року позивач звернувся до суду
із клопотанням про визнання судом
недійсними в порядку ст.83
Господарського процесуального кодексу
України договорів купівлі-продажу від
03.08.2006 року, укладеного між Товариством
та гр. ОСОБА_3 та від 24.10.2006 року,
укладеного між Товариством та гр.
ОСОБА_4. Позивач вважає, що вказані
договори суперечать вимогам ч.3 ст.92
Цивільного Кодексу України, ч.2 ст.4,
ст.46-47 Закону України «Про господарські
товариства»та підлягають визнанню
недійсними з підстав, передбачених
ст.215 та ч. 1,2. ст.203 Цивільного Кодексу
України.

Відповідно до ст.83 Господарського
процесуального кодексу України
визнання угоди недійсною та вихід за
межі позовних вимог відповідно до п.1,2
цієї статті є правом, а не обов'язком
суду.

Як зазначено у п.51 Постанови Пленуму
ВСУ №13, законом не передбачено право
акціонера (учасника) господарського
товариства звертатися до суду із
захистом прав чи охоронюваних законом
інтересів товариства поза відносинами
представництва, зокрема із заявами про
визнання недійсними договорів та інших
правочинів, вчинених господарським
товариством, якщо акціонер не доведе,
обґрунтує таке звернення порушенням
своїх корпоративних прав. В матеріалах
справи відсутні докази наявності в
позивача представницьких повноважень
діяти від імені Товариства, подана ним
заява не містить обґрунтувань щодо
порушення договорами від 03.08.2006 р. та
від 24.10.2006 р. його корпоративних прав.

В зв'язку з наведеним суд відмовляє у
задоволенні клопотання позивача від
20.09.2011 року в повному обсязі.

Суд також відмовляє у задоволенні
клопотання позивача від 08.11.2011 року, про
винесення судом в порядку ст. 90
Господарського процесуального кодексу
окремої ухвали відносно приватного
нотаріуса Лубенського міського
нотаріального округу ОСОБА_12 та
направлення цієї ухвали та наданих
нотаріусом матеріалів до прокуратури,
оскільки ст. 90 ГПК передбачає, що
господарський суд, виявивши при
вирішенні господарського спору
порушення законності або недоліки в
діяльності підприємства, установи,
організації, державного чи іншого
органу, виносить окрему ухвалу.
Приватний нотаріус ОСОБА_12. не є
учасником даної справи ( з урахуванням
мотивів, викладених судом вище щодо
відсутності підстав для залучення
нотаріуса в якості третьої особи), суд
не розглядав по суті питання щодо
визнання недійсними договорів,
посвідчених нею, а тому не вважає за
можливе давати оцінку діям нотаріусу в
рамках даної справи.

Заяви, подані третіми особами №2 та
№4 про застосування строку позовної
давності відповідно до п.3 ст.276
Цивільного Кодексу України щодо
спірних правовідносин задоволенню не
підлягають, оскільки корпоративні
права (право на участь у товариства) є
особистим немайновим правом ( ст. 100 ЦК
України). Згідно ст. 268 ЦК України до
вимог, на які не поширюється позовна
давність віднесено вимогу, що
випливає із порушення особистих
немайнових прав, крім випадків,
встановлених законом. Аналогічна
правова позиція підтверджується
судовою практикою, зокрема постановами
ВГСУ від 20.01.2011 року у справі № 38/29-10, від
02.02.2011 року у справі № 11/111-10, від 07.12.2010
року у справі № 9/110(2010), від 21.06.2011 року у
справі №К7/213-10, від 17.02.2011 року у справі
№ 19/99(24/72) та ін.

Крім того, суд, встановивши
необґрунтованість позовних вимог по
суті спору та відсутність правових
підстав для їх задоволення, не повинен
відмовляти в задоволенні вимог з
огляду на пропуск строку позовної
давності.

Відповідно до вимог ст.82 ГПК України,
рішення приймається судом за
результатами оцінки доказів, поданих
сторонами та іншими учасниками
процесу, а також доказів, витребуваних
судом, у нарадчій кімнаті.

Таким чином, позивач не надав
належних доказів обґрунтованості та
правомірності позовних вимог, не довів
факту порушення його прав спірними
рішеннями, не обґрунтовано яким саме
чином спосіб захисту, обраний
позивачем, відновить його порушене
право, а тому суд відмовляє у
задоволенні позовних вимог.

На підставі матеріалів справи та
керуючись 33,43,49,75,82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні позовних
вимог та задоволенні заяви про вихід за
межі позовних вимог.

Суддя
Тимощенко О.М.

повне рішення складено 11.11.2011 року