РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2011 р. Справа № 3/54-45

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Олексюк Г.Є.

суддів Сініцина Л.М.

суддів Гудак А.В.

при секретарі судового засідання Юрчук Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 підприємство "Європацукор" на рішення господарського суду Волинської області від 17.01.11 р.

у справі № 3/54-45 (суддя Кравчук Віктор Оксентійович )

позивач ОСОБА_2 територіально-галузеве об'єднання "Львівська залізниця" в особі відокремленого підрозділу Рівненська дирекція залізничних перевезень

відповідач ОСОБА_1 підприємство "Європацукор"

про стягнення в сумі 153 816 грн. 72 коп.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_3Г.(довіреність в справі ), ОСОБА_4Д.( довіреність в справі )

відповідача - не з'явився

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 17 січня 2011 року у справі № 3/54-45 ( суддя Кравчук В.О.) частково задоволено позов Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська дирекція залізничних перевезень" (м. Рівне) та стягнуто на його користь з приватного підприємства Європацукор (Волинська область, смт. Іваничі ) 71 358,52 гривень плати за користування вагонами, 1538,17 гривень в повернення витрат по сплаті державного мита та 118,00 грн. в повернення витрат по оплаті інформаційно-технічного забезпечення судового процесу. Провадження в частині стягнення 82 458,20 грн. припинено. В задоволені зустрічного позову приватного підприємства Європацукор до Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська дирекція залізничних перевезень" про визнання частково недійсним договору № 35 від 12.09.2002 року відмовлено.

ОСОБА_1 підприємство Європацукор, не погодившись із означеним судовим рішенням, подало апеляційну скаргу, якою вважає оскаржуване рішення прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що місцевий господарський суд неповно з»ясував обставини справи та прийшов до необґрунтованого висновку про наявність заборгованості відповідача перед позивачем за користування вагонами. Зокрема, відомості плати за користування вагонами, на які посилався суд першої інстанції при обґрунтуванні стягнення (первинні документи) не відповідають вимогам, встановленим для первинних документів (відсутні підписи з боку відповідача, відсутні відомості про осіб, які їх підписували); позивачем не надано доказів повноважень посадової особи відповідача на підписання документів. Також суд залишив поза своєю увагою ті обставини, що затримка у розвантаженні вагонів виникла не з вини відповідача, а через технічну неспроможність станції Іваничі та з вини вантажовідправника та митниці, які не надали документів на вантаж та затримали митне оформлення. Суд не дав оцінки відсутності повідомлення відповідача позивачем про прибуття вагонів. На думку апелянта, оскаржуване рішення не відповідача вимогам статті 43 ГПК України, так як не ґрунтується на всебічному, повному і об»єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи у сукупності. Просить рішення суду першої інстанції у справі № 3/54-45 в частині стягнення із відповідача на користь позивача 71358,52 гривень плати за користування вагонами скасувати та у цій частині прийняти нове рішення про відмову у позові, а в частині припинення провадження у справі про стягнення 82458,2 гривень залишити без змін. До апеляційної скарги апелянтом долучено акт звірки взаєморозрахунків станом на 04.05.2006 року .

Відзивом на апеляційну скаргу від 03 березня 2011 року ОСОБА_2 територіально-галузеве об'єднання "Львівська залізниця" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська дирекція залізничних перевезень" вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та надуманою. Вказує, що факт користування вагонами за час їх затримки на станції Іваничі та на підходах до станції зафіксовані у актах загальної форми ГУ-23, пам»ятках прийомоздавачів, відомостях плати за користування вагонами, які були належним чином оформлені. Оригінали документів, що підтверджують заборгованість, були оглянуті у судовому засіданні в ході розгляду справи. Вважає, що відповідачем означені докази не спростовані, як і не спростована наявність заборгованості. Просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні апеляційного господарського суду представники позивача проти апеляційної скарги заперечував, з мотивів викладених у письмовому запереченні. Вважають рішення місцевого господарського суду законним і обгрунтованим і просять його залишити без змін.

ОСОБА_1 підприємство Європацукор не скористалося правом участі в ході апеляційного перегляду справи та не забезпечило явку свого представника у засідання апеляційного господарського суду.

Враховуючи приписи ст.ст. 101, 102 Господарського процесуального кодексу України про межі та строки перегляду справи в апеляційній інстанції, а також з огляду на те, що явка представників обов"язковою не визнавалась, копії ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 14 лютого 2011 року про прийняття апеляційної скарги до провадження та призначення судового засідання на 09.03.2011р. надіслано на адреси учасників судового процесу рекомендованою кореспонденцією та ними отримані ,про що свідчать повідомлення відділення поштового зв»язку про вручення поштового відправлення, наявні в матеріалах справи ( т.4,а.с.134), тобто, учасники судового процесу належним чином повідомлені про дату, час та місце перегляду справи, апеляційний господарський суд розглянув апеляційну скаргу по суті за відсутності представника приватного підприємства Європацукор.

Згідно з ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню , виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 12 вересня 2002 року між позивачем та відповідачем укладено договір №35 про організацію перевезень вантажів та проведення розрахунків за перевезення та надані послуги, у відповідності до умов пункту 1.1 якого сторони погодили, що предметом договору є надання залізницею послуг, повязаних з перевезенням вантажів (позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним) та проведення розрахунків за ці послуги ПП «Європацукор» ( відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним), (далі договір, а.с. 146, І том).

Пунктом 2.2. договору визначено, що залізниця зобовязується приймати до перевезення вантажі позивача, для чого подавати під навантаження вагони (контейнери) згідно із затвердженими планами і заявками ПП «Європацукор» та надавати йому додаткові послуги, повязані з перевезенням вантажів.

Згідно з п. 3.1 договору розмір попередньої оплати та періодичність її внесення визначаються вантажовласником виходячи із очікуваного обсягу перевезень та послуг на підставі діючих тарифів. Розмір плати за перевезення визначається у відповідності до тарифного керівництва №1 (ТК№1) з врахуванням коефіцієнтів оголошених Укрзалізницею. Розмір плати за додаткові послуги, для яких відсутні тарифні ставки можуть змінюватись за вільними тарифами (ТК №1 п. 26 р.1) згідно із затвердженими калькуляціями, які можуть змінюватись.

Пунктом 3.4 встановлено, що не рідше одного разу на місяць вантажовласник і залізниця проводять звірку розрахунків, результати якої оформлюються актом. У разі неявки представника вантажовласника для проведення звірки залізниця має право припинити надання послуг і закрити його особовий рахунок (код).

Відповідно до п.п. 4.2, 7.5 договору залізниця несе відповідальність перед вантажовласником за списання сум з його особового рахунка за документами, що не мають відношення до вантажовласника. У разі виявлення такого залізниця негайно відновлює неправильно списану суму на особовому рахунку вантажовласника. Вантажовласник відповідно до Закону України «Про перевезення небезпечних вантажів» №0644/3 від 06.04.2000 р. зобовязаний здійснити у встановленому порядку страхування відповідальності на випадок настання негативних наслідків перевезення небезпечних вантажів.

Частина 1 статті 8 закону України «Про залізничний транспорт» ( в редакції, яка діяла на час укладення договору) передбачала, що перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти залізничним транспортом загального користування організується на договірних засадах. Згідно ч.9 ст. 10 даного Закону розрахунки відправників і одержувачів вантажу, вантажобагажу і пошти з підприємствами залізничного транспорту загального користування за перевезення, додаткові збори за вантажні операції і користування рухомим складом, а також за штрафи, пеню, неустойки здійснюються в порядку, передбаченому Статутом залізниць України, іншими актами законодавства України та міжнародними договорами.

Аналогічні положення містять пункти 17.71 Статуту залізниць України, затвердженого постановою N 457 Кабінет Міністрів України від 06.04.1998 року ( з змінами та доповненнями).

Відповідно до ст. 4 ЦК УРСР цивільні права і обовязки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 48 Цивільного кодексу УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Згідно ст. 358 Цивільного кодексу УРСР, за договором перевозки вантажу транспортна організація (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй відправником вантаж до пункту призначення і видати його управомоченій на одержання вантажу особі (одержувачу), а відправник зобов'язується сплатити за перевозку вантажу встановлену плату.

Апеляційний господарський суд повністю погоджується із висновком суду першої інстанції про відповідність означених пунктів договору №35 про організацію перевезень вантажів та проведення розрахунків за перевезення та надані послуги від 12.09.2002 року, вимогам чинного на час його укладення законодавства, та не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду у частині відмови у задоволенні зустрічного позову.

Поряд з тим, стаття 3 Закону України "Про залізничний транспорт" встановлює, що законодавство про залізничний транспорт загального користування складається з Закону України "Про транспорт", цього закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України та інших актів законодавства.

Нормами частини першої ст. 129 Статуту залізниць України передбачено, що обставини, які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Відповідно до ст. 119 Статуту заліниць України за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками,вантажоодержувачами,власниками під"їздних колій ,портами,організаціями ,установами, громадянами-суб"єктами підприємницкої діяльності вноситься плата.Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів(контейнерів),що виникла з вини залізниці ,встановлюється Правилами.Зазначена плата вноситься також за час затрики вагонів на станціях призначення і на підходах до них в очікуванні подання їх під вивантаження,перевантаження з причин,що залежать від вантажоодержувача,власника залізничної під"їздної колії ,порту , підприємства .За час затримки на коліях залізниці вагонів,що належать підприємствам чи орендовані ними ,стягується 50 відсотків зазначених розмірів плати. Якщо вантажовідправник заявить про відмову від цих вагонів,плата нараховується до моменту одержання відмови .Порядок розрахунків та перелік операцій з вагонами (контейнерами),за час виконання яких не стягується плата ,встановлюється Правилами.

Пунктами 3 та 5 Правил користування вагонами і контейнерами (ст. 119 - 126 Статуту залізниць України), затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999р. №113, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15.03.1999р. за №165/3458 ( із змінами та доповненнями) встановлено, що облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станціях відправлення та призначення за відомістю плати за користування вагонами форми ГУ-46, відомістю плати за користування контейнерами форми ГУ-46к які складаються на підставі Пам'яток про подавання/забирання вагонів форми ГУ-45, Памяток про видачу/приймання контейнерів форми ГУ-45к , Повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами, Актів про затримку вагонів форми ГУ-23а, Актів загальної форми ГУ-23, а плата за користування нараховується за кожний вагон і контейнер після прийняття його залізницею від вантажовласника. У разі неповернення залізниці вантажовласником вагона (контейнера) протягом 15 діб після прийняття їх вантажовласником плата за користування за ці 15 діб, а потім за кожні 5 діб стягується, не очікуючи повернення вагона (контейнера).

З наявних у справі відомостей за користування №121255, 121259, 122268, 116253, 121260,121262,121263 вбачається, що ОСОБА_2 територіально-галузевим об'єднанням "Львівська залізниця" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська дирекція залізничних перевезень" розраховано плату за користування вагонами приватному підприємству «Європацукор», яка сумарно склала 153 816, 72 гривень.

Означені розрахунки у відомостях кореспондуються із залізничними накладними, відомостями плати за користування вагонами, актами загальної форми, актами затримки вагонів, памятками про користування вагонами, наказами залізниці, розрахунками плати за користування вагонами.(т.1,а.с. 10-134)

06 грудня 2005 року позивачем на адресу ПП " Європацукор" було направлено претензію з вимогою провести належні розрахунки по сплаті означеної заборгованості за користування вагонами(том 1,а.с. 128).Зазначену претезію було залишено відповідачем без реагування, що змусило позивача звернутись до господарського суду з даним позовом.

Накопичувальною карткою №2706373 від 27.06.2006 р. та платіжними дорученнями від №1028, №174 від 22.06.2006 р. підтверджується погашення ПП «Європацукор» позивачу суми боргу у розмірі 82 458,20 гривень після звернення позивача з позовною заявою до господарського суджу та порушення останнім провадження у справі ( а.с. 66, ІV том).

Пункт 1-1 частини 1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України передбачає необхідність припинення провадження у справі за відсутності предмета спору.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду повністю погоджується із висновком суду першої інстанції про обґрунтованість предявленого позивачем до відповідача позову щодо стягнення плати за користування вагонами в сумі 153 816,72 гривень (на дату пред»явлення позову) , необхідністю припинення провадження у справі в частині вимог суму 82 458,20 гривень на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України та задоволення позову в частині стягнення залишку заборгованості 71 358,52 гривень.

Апеляційний господарський суд не може погодитися із доводами апеляційної скарги про те, що надані позивачем докази (первинні документи) не відповідають вимогам ст.1,8,9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а наявний акт звірки взаєморозрахунків станом на 04.05.2006 року взагалі спростовує наявність заборгованості відповідача перед позивачем.

Однак, відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та повинні бути складені під час здійснення цієї операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

За змістом ст.1 зазначеного Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Кожною стороною (підприємством), що брала участь у здійсненні господарської операції, мають бути отримані первинні документи для записів у регістрах бухгалтерського обліку, інформація в яких ідентично засвідчує зміст господарської операції. Первинні документи складаються на бланках типових форм, затверджених Міністерством статистики України, а також на бланках спеціалізованих форм, затверджених міністерствами і відомствами України.

Відповідно до чинного законодавства акт звірки це документ, за яким бухгалтери підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій, а наявність чи відсутність будь-яких зобовязань сторін підтверджується первинними документами договором, накладними, податковими накладними, платіжними дорученнями, розрахунками, тощо. Відповідно акт звірки не може використовуватись як письмова форма визнання боргу.

Саме первинні документи, а не складені на їх підставі акти звірки взаємних розрахунків, виступають належними доказами у підтвердження проведеної тієї чи іншої господарської операції, здійснення тих чи інших дій, виконання цивільних прав та обовязків.

В якості доказів позивач надав первинні документи, перелік та форма яких встановлені наказами Мінтрансу від 19.11.1998 №460 "Про затвердження бланків перевізних документів" та № 644 від 21.11.2000 р. "Про затвердження окремих розділів "Правил перевезення вантажів».

За таких обставин апеляційний господарський суд критично оцінює наявний акт звірки взаєморозрахунків станом на 04.05.2006 року та відхиляє його як неналежний доказ, оскільки такий акт є документом, за яким здійснюється облік бухгалтерських операцій, а наявність будь-яких зобовязань підтверджується первинними документами накладними, актами, розрахунками тощо.

Стаття 920 ЦК України встановлює, що у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Також, приписами ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Разом з тим, норми Цивільного та Господарського кодексів України не містять застережень, які б звільняли отримувача послуг від обов'язку їх оплатити у зв'язку з неналежним оформленням господарських операцій первинними документами.

Апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції в порядку статті 43 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно досліджено матеріали справи та вірно застосовані норми процесуального і матеріального права, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги приватного підприємства «Європацукор» та скасування чи зміни рішення господарського суду Волинської області від 17 січня 2011 року у справі № 3/54-45.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Волинської області від 17 січня 2011 року у справі № 3/54-45 залишити без змін,а апеляційну скаргу приватного підприємства " Європацукор" -без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку

Головуюча суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Сініцина Л.М.

Суддя Гудак А.В.