РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2011 року Справа № 08/5004/106/11

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Дужич С.П. , суддя Юрчук М.І.

при секретарі Ткач Ю.В.

розглянувши апеляційну скаргу відповідача на рішення господарського суду Волинської області від 23.06.11 р. у справі № 08/5004/106/11

за позовом Волинської обласної спілки споживчих товариств

до Підприємця ОСОБА_1

про стягнення в сумі 531 960 грн. 00 коп. вартості користування майном

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність в справі)

від відповідача: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Волинська обласна спілка споживчих товариств (надалі Позивач) звернулась в господарський суд Волинської області з позовною заявою (т.1, а.с. 3-5) до фізичної особи суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 (надалі Відповідач), в якій просить стягнути з Відповідача на користь Позивача 514 800 грн. вартості користування, за період з 23 лютого 2002 року по березень місяць 2007 року.

Місцевий господарський суд, своєю ухвалою від 28 лютого 2011 року (т.1, а.с. 97-98) задовольнив клопотання Позивача про збільшення предявлених до Відповідача позовних вимог на суму 17 160 грн.. З урахуванням даного збільшення загальна сума позовних вимог склала 531 960 грн. 00 коп..

Ухвалою господарського суду від 15 березня 2011 року (т.1, а.с. 122-123) провадження у даній справі було зупинено, з підстав вказаних у цій ухвалі.

Дана ухвала оскаржувалась в апеляційному та касаційному порядку…

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 13 квітня 2011 року (т.1, а.с. 143-146) вищевказану ухвалу господарського суду Волинської області було залишено без змін, а апеляційну скаргу Відповідача без задоволення, з підстав вказаних у даній постанові.

Постановою Вищого господарського суду України від 17 серпня 2011 року (т.1, а.с. 199-201) ухвалу господарського суду Волинської області від 15 березня 2011 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 13 квітня 2011 року залишено без змін, з підстав вказаних у постанові касаційної інстанції.

Ухвалою суду від 6 червня 2011року провадження у даній справі було поновлено.

Рішенням господарського суду Волинської області від 23 червня 2011 року позов задоволено повністю (т.1, 171-175), з підстав вказаних у даному рішенні.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, Позивач звернувся з апеляційною скаргою (т.2, а.с. 6-16) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Волинської області від 23 червня 2011 року у справі № 08/5004/106/11 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Не погоджуючись з доводами викладеними в апеляційній скарзі, Позивач подав відзив на апеляційну скаргу (т.2, а.с. 20-22), в якому просить залишити рішення місцевого суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з підстав вказаних у цьому відзиві.

В судовому засіданні Позивач підтримав доводи викладенні у відзиві на апеляційну скаргу.

В судове засідання 12 жовтня 2011 року представник Відповідача не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи Відповідач повідомлен належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 2, а.с. 22).

Водночас, 10 жовтня 2011 року до Рівненського апеляційного господарського суду, надійшло клопотання Відповідача, в якому він просить відкласти розгляд справи на іншу дату (т.2, а.с. 27). Дане клопотання обгрунтовується відрядженням Відповідача...

Дослідивши дане клопотання в розрізі розгляду справи № 08/5004/106/11 колегією суду встановлено, що безпосередньо Відповідач жодного разу не брав участі в розгляді даної справи, ані в суді першої інстанції, ані в судах апеляційної та касаційної інстанції… В матеріалах справи наявні лише докази участі в судових засіданнях повноважного представника Відповідача… Водночас, в поданому клопотанні Відповідач жодним чином не обґрунтував неможливості взяти участь в судовому засіданні свого представника…

З огляду на все вищеописане та з огляду на необмеженість представництва сторін нормами Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд, приходить до висновку, що такі дії Відповідача свідчать про свідоме затягування Відповідачем розгляду справи.

З урахуванням усього вищевказаного та з врахуванням того, що апелянт подав свої заперечення на рішення місцевого суду (висвітлені в апеляційній скарзі), апеляційний господарський суд відхиляє дане клопотання, та вважає можливим розгляд справи без участі Відповідача, за наявними в матеріалах справи доказами…

Заслухавши пояснення представника Позивача, розглянувши матеріали та обставинами справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Рівненським апеляційним господарським судом встановлено, що 23 лютого 2002 року між Луцьким госпрозрахунковим ринком, м. Луцьк та Відповідачем було укладено договір оренди з викупом (т.1, а.с. 46-48: надалі - Договір).

Відповідно до Статуту Луцького госпрозрахункового ринку: ринок належить Позивачу, керується в своїй діяльності законодавством України, статутом Позивача і даним Статутом: майно ринку формується за рахунок, зокрема, переданих Позивачем будинків, споруд, належить ринку на праві повного господарського відання, при цьому ринок не має права без дозволу Позивача передавати безкоштовно іншим підприємствам, організаціям і установам, реалізовувати будівлі, споруди, які є основою для діяльності ринку, здійснюючи права повного господарського відання майном; ринок володіє, користується і розпоряджається ним і на свій розсуд здійснює в відношенні нього будь-які дії, які не заперечують закону, Статуту, організації споживчої кооперації, власному статуту і інтересам Позивача; забороняється відвертати майно ринку на цілі, які не звязані з виконанням статутних завдань; ринок має право з дозволу Позивача купляти, продавати і передавати іншим підприємствам, організаціям і громадянам, обмінювати, здавати в оренду, давати у тимчасове користування будинки, споруди, а також списувати майно, яке знаходиться на його балансі, конкретний порядок реалізації, передачі і списання майна встановлюється Позивачем; Позивач здійснює управління як безпосередньо, так і через органи управління ринку; Позивач вирішує будь-які питання, які повязані з правом власності на належне йому майно, керівник ринку вирішує самостійно всі питання діяльності ринку, за виключенням віднесених даним Статутом до компетенції Позивача, розпоряджається в межах представлених йому прав майном ринку.

Рівненський апеляційний господарський суд зауважує, що рішенням господарського суду Волинської області від 7 липня 2003 року у справі № 7/106-72 було визнано право власності Позивача на нерухоме майно, що перебувало на балансі Луцького госпрозрахункового ринку.

Постановою Позивача від 14 вересня 2005 року № 153 "Про припинення юридичної особи Луцького госпрозрахункового ринку" діяльність ринку була припинена шляхом його приєднання до Позивача.

З вищеописаного, колегія апеляційного господарського суду робить висновок, що майно, яке перебувало на балансі ринку, було і залишається власністю Позивача. Дане встановлено і постановою Львівського апеляційного господарського суду від 26 вересня 2007 року в справі № 1/97-77…

З усього вищеописаного вбачається, що Позивач є правонаступником прав та обовязків Луцького госпрозрахункового ринку, в тому числі, і за зобовязаннями, котрі виникли між сторонами за Договором.

Відповідно до умов Договору: Позивач передає, а Відповідач бере у тимчасове володіння окрему споруду туалету, яка розташована на території ринку "Центральний" по вул. Глушець у м. Луцьку, загальною площею 143 кв.м., строком на 25 років 8 місяців.

В силу дії статті 759 Цивільного кодексу України: за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Рішенням господарського суду Волинської області у справі № 8/76-92 від 15 листопада 2007 року, оспорюваний Договір було визнано недійсним.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23 січня 2008 року рішення господарського суду від 15 листопада 2007 року залишено без змін. Постановою Вищого господарського суду України від 22 травня 2008 року постанову Львівського апеляційного господарського суду по справі № 8/76-92 також залишено без змін.

При цьому колегією суддів Вищого господарського суду України в постанові від 22 травня 2008 року було визначено, що питання застосування реституції за спірним Договором попередніми судовими інстанціями не розглядалося, та може бути предметом розгляду іншого судового провадження.

Відповідно до частини 2 статті 35 Господарського процесуального кодексу України: факти встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

В силу дії частини 5 статті 35 Господарського процесуального кодексу України: факти, які відповідно до закону вважаються встановленими, не доводяться при розгляді справи.

Згідно частин статті 216 Цивільного кодексу України: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування; якщо у звязку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Частиною 1 статті 776 Цивільного кодексу України передбачено, що: поточний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймачем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або Законом.

Відповідно до частини 2 статті 776 Цивільного кодексу України: капітальний ремонт речі, переданої у найм, проводиться наймодавцем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з пункту 6.1 Договору: Відповідач зобов'язується самостійно і за власний рахунок провести капітальний ремонт об'єкта, що орендується.

Відповідно до частини 1 статті 762 Цивільного кодексу України: за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до пункту 4.1 Договору: орендні платежі здійснюються шляхом зарахування вартості виконаних робіт по капітальному ремонту в орендну плату обєкта, що орендується.

Дослідивши попередні (вищевказані) рішення, колегією суду встановлено, що у звязку з визнанням недійсним в судовому порядку Договору, рішеннями судових органів з Позивача було стягнуто на користь Відповідача 558 036 грн. вартості проведеного Відповідачем капітального ремонту споруди туалету…

При цьому, при дослідженні доказів наявних в матеріалах справи, колегія суду виявлено, що питання щодо застосування реституції за спірним Договором з боку Позивача в судовому порядку не розглядалося, а відтак в силу положень чинного законодавства України таке питання може бути предметом розгляду окремого судового провадження.

З огляду на прийняття судових рішень щодо стягнення з Позивача на користь Відповідача 558 036 грн. вартості капітального ремонту, колегія апеляційного суду приходить до висновку, що Відповідач, з урахуванням цих рішень, у визначений період часу користувався орендованими приміщеннями туалету безоплатно, що в силу положень чинного законодавства України та з огляду на фактичні обставини справи, зокрема, з огляду на визнання недійсним в судовому порядку укладеного між сторонами Договору, породжує для Відповідача обовязок відшкодувати Позивачу фактичну вартість користування майном за цінами, які існують на момент такого відшкодування.

Дослідивши докази наявні в матеріалах справи (а саме: копію укладеного між Позивачем та Відповідачем договору № 2414 від 30 грудня 2010 року оренди приміщення громадської вбиральні по вул. Глушець, 1, у м. Луцьку (т.1, а.с. 49); акт приймання-передачі від 30 грудня 2010 року до вищевказаного договору (т.1, а.с. 50)), колегія суду приходить до висновку, що вартість користування 1 кв.м. майном, яке орендував у Позивача у період з 23 лютого 2002 року по 5 березня 2007 року Відповідач, на день розгляду справи становить 62 грн..

При цьому колегія суду зауважує, що в силу дії статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, вищевказані докази Відповідачем не спростовані (а ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції не подано будь-яких інших документів, котрі б підтверджували іншу вартість користування одним метром квадратним орендованого приміщення).

Рівненський апеляційний господарський суд погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, що методика розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна на яку посилається Відповідач, не може бути застосована господарським судом при вирішенні зазначеного спору, оскільки стосується виключно порядку визначення орендної плати при укладенні договорів оренди державного чи комунального майна (котрим об'єкт оренди за Договором не був).

В силу дії статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами і іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевказане, колегія суду констатує факт не доведення Відповідачем своїх доводів належними та допустимими доказами відповідно до положень чинного законодавства України, та констатує факт недоведеності Відповідачем підставності обставин, котрі було покладено ним в обґрунтування своїх заперечень.

Рівненський апеляційний господарський суд не бере до уваги доводи Відповідача висвітлені в апеляційній скарзі про те, що згідно акту № 050-22 КРУ в Волинській області від 17 листопада 2006 року "Ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Волинської облспоживспілки" у нього відсутня заборгованість по орендній платі, а отже і не має підстав для стягнення вартості користування майном, оскільки предметом судового розгляду за позовом Позивача є застосування наслідків недійсності правочину, визначеного статтею 216 Цивільного кодексу України, а не стягнення орендної плати за оспорюваним Договором.

Крім того, апеляційний господарський суд наголошує на тому, що з постанови Вищого господарського суду в справі № 03/111/12-40 слідує, що оскільки Договір визнаний недійсним без зазначення того, що він визнаний недійсним на майбутнє. При цьому з Позивача стягнуто в рахунок відшкодування вартість ремонтних робіт по цінах які існували на момент такого відшкодування (17 листопада 2006 року)… Дане свідчить про те, що Позивач не мав заборгованості перед Відповідачем за виконані роботи, так як зарахував їх в рахунок оплати орендної плати…

Також, колегія суду не бере до уваги твердження Відповідача, висвітлене в апеляційній скарзі, щодо в провадженні господарського суду Волинської області перебувала справа № 02/62-38 між тими ж сторонами, про то й же предмет розгляду, в зв'язку з чим Відповідач вказав на необхідність застосування статті 80 Господарського процесуального кодексу України… При цьому суд наголошує на тому, що предметом спору у справі № 02/62-38 виступало стягнення з Відповідача на користь Позивача 429 000 грн. суми орендної плати за 60 місяців оренди, а не відшкодування вартості користування майном… При цьому колегія суду звертає увагу апелянта на те, що підставою для припинення господарським судом провадження у справі № 02/62-38 виступила відмова Позивача від предявленого до Відповідача позову з підстав подання Позивачем зустрічного позову у справі № 03/111/12-40 про стягнення 558 036 грн. вартості користування майном недоотриманої орендної плати… Водночас у даній справі наявний інший предмет спору, а саме відшкодування вартості користування майном.

Враховуючи вищеописане, колегія суду констатує необхідність тверджень Відповідача про те, що Позивач вже звертався з аналогічним позовом до господарського суду…

Аналогічно, апеляційний господарський суд не бере до уваги посилання Позивача на інші судові справи, в яких розглядався інший предмет спору, аніж той, що розглядається в даній судовій справі № 08/5004/106/11.

Також, колегія апеляційного суду відхиляє твердження апелянта щодо ідентичності вимоги у справі № 08/5004/103/11 з зустрічною вимогою по справі № 3/111/12-40, оскільки в даній справі наявні різні підстави позовних вимог: в справі № 3/111/12-40 підстава позовних вимог ґрунтувалася на отриманих Відповідачем збитків (упущеній вигоді (доході)); в справі № 08/5004/106/11 підстава позовних вимог ґрунтується на застосуванні реституції за попередніми рішеннями щодо відшкодування вартості недоотриманої орендної плати.

Інші доводи Відповідача, є безпідставними та до уваги Рівненським апеляційним господарським судом не беруться.

Враховуючи усе вищевказане у даній судові постанову, колегія суду приходить до висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Волинської області від 23.06.11 р. у справі № 08/5004/106/11 залишити без змін, а апеляційну скаргу фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Юрчук М.І.