РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2011 року Справа № 16/5007/66/11

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Дужич С.П. , суддя Юрчук М.І.

при секретарі Ткач Ю.В.

розглянувши апеляційну скаргу позивача на рішення господарського суду Житомирської області від 27.07.11 р. у справі № 16/5007/66/11 (суддя - Гансецький В.П.)

за позовом Малого приватного підприємства "Сейко"

до ОСОБА_1 районної ради Житомирської області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 районна державна адміністрація; Стрижівська сільська рада Коростишівського району Житомирської області

за участю Прокуратури Житомирської області

про визнання незаконними та скасування рішень № 528 від 30.09.09 та № 647 від 10.09.10р.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність в справі)

від третьої особи: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

від Прокуратури: ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

Мале приватне підприємство «Сейко»(надалі Позивач) звернулось в господарський суд Житомирської області з позовною заявою (а.с.2-5) до ОСОБА_1 районної ради Житомирської області (надалі Відповідач), в якій просить визнати незаконними та скасувати рішення № 528 від 30 вересня 2009 року та № 647 від 10 вересня 2010 року.

З метою представництва інтересів держави, на підставі заяви від 14 червня 2011 року (а.с. 60), у справу вступив прокурор Житомирської області (надалі Прокурор).

Також, Ухвалою господарського суду Житомирської області від 14 червня 2011 року (а.с. 83) залучено до участі у справі, як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача - ОСОБА_1 районну державну адміністрацію Житомирської області (надалі третя особа 1).

Рішенням господарського суду Житомирської області від 27 липня 2011 року у справі № 16/5007/66/11 (а.с. 109-111) у задоволенні позову відмовлено, з підстав вказаних у даному судовому рішенні.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, Позивач звернувся з апеляційною скаргою (а.с. 122-125) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій, з підстав вказаних у даній скарзі, просить рішення господарського суду Житомирської області від 27 липня 2011 року у справі № 16/5007/66/11 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовільнити позовні вимоги Позивача.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 28 вересня 2011 року (а.с. 146-147) залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача - Стрижівську сільську раду Коростишівського району Житомирської області (надалі третя особа 2).

Не погоджуючись з доводами апелянта висвітленими в апеляційній скарзі, Третя особа 1 подала заперечення на апеляційну скаргу, в якому вказує, що рішення господарського суду Житомирської області прийняте з дотриманням вимог чинного законодавства, а апеляційна скарга є безпідставною та не підлягає задоволенню.

В судове засідання від 12 жовтня 2011 року представник Позивача, Третьої особи 1 та Третьої особи 2 не з'явились. Про дату, час та місце розгляду справи Позивач, третя особа 1 та третя особа 2 повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень (а.с. 151, 152) та копія реєстру на відправку рекомендованої кореспонденції від 30 вересня 2011 року (а.с. 148).

Водночас 10 жовтня 2011 року в Рівненський апеляційний господарський суд надійшло клопотання Позивача (а.с. 153-154), в якому він просить здійснити розгляд справи без його участі. Жодних заяв чи заперечень від Третьої особи 1 та Третьої особи 2 щодо участі в судовому засіданні їх повноважних представників до апеляційного господарського суду не надходило...

Враховуючи усе вищеописане та приписи статей 101, 102 Господарського процесуального кодексу України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, колегія суддів визнала за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутності представників Позивача, Третьої особи 1 та Третьої особи 2, за наявними в матеріалах справи матеріалами.

Заслухавши пояснення представника Відповідача та Прокурора, розглянувши матеріали та обставинами справи, апеляційну скаргу, заперечення на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Рівненським апеляційним господарським судом встановлено, що рішенням Третьої особи 2 від 24 червня 2004 року (а.с. 17) вирішено: погодити Позивачу місце розташування земельної ділянки попередньою площею 8,0 га для розміщення дослідно - промислового кар'єру по видобутку піску на землях Третьої особи 2 (лісові землі за межами населеного пункту);

Розпорядженням голови Третьої особи 1 № 379 від 3 вересня 2004 року (а.с. 18) вирішено надати дозвіл Позивачу для отримання ліцензії (спеціального дозволу) для геологічного вивчення надр, в тому числі дослідно-промислового видобутку піску на землях Третьої особи 2 на площі 8,0 га (лісові землі) за межами населеного пункту с. Стрижівка;

Рішенням Відповідача від 8 вересня 2004 року № 297 дано попереднє погодження на земельну ділянку площею 8,0 га на землях Третьої особи 2 (лісові землі) за межами населеного пункту с. Стрижівка для отримання ліцензії (спеціального дозволу) для промислової розробки піщаного родовища (а.с. 19);

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів виявлено, що в них містять погодження, висновки різних державних органів та установ щодо наміру Позивача отримати земельну ділянку та ліцензію для промислового видобутку піску (а.с. 20-38).

27 серпня 2009 року за № 217 Прокурор вніс протест на рішення Відповідача від 8 вересня 2004 року № 297 "Про попереднє погодження на земельну ділянку для отримання ліцензії Позивачем (а.с. 39-40).

Рівненський апеляційний господарський суд, зауважує, що в вищеописаному протесті Прокурор посилався на порушення Кодексу України "Про надра" та Розпорядження Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2008 року № 610-р "Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками". Також в протесті Прокурор просив скасувати рішення Відповідача від 8 вересня 2004 року № 297.

Крім того, Прокурором було внесено протест від 27 серпня 2009 року № 216 голові Третьої особи 1 на розпорядження від 3 вересня 2004 року № 379, яким Позивачу надано дозвіл для отримання ліцензії (а.с. 41).

Розпорядженням голови Третьої особи 1 від 4 вересня 2009 року № 562 визнано втратившим чинність розпорядження голови Третьої особи 1 від 3 вересня 2004 року № 379 "Про надання дозволу для отримання ліцензії.

Рішенням Відповідача від 30 вересня 2009 року № 528 вищезгаданий протест Прокурора розглянуто та відмінено рішення Відповідача від 8 вересня 2004 року № 297 "Про попереднє погодження на земельну ділянку для отримання ліцензії Позивачу»(а.с. 43, 78).

Позивач, не погоджуючись з вищеописаним рішенням Відповідача направив голові Відповідача лист № 45 від 16 березня 2010 року, в якому просив винести на сесію питання про відміну даного рішення. (а.с.44).

Розглянувши зазначене звернення Позивача, Відповідач прийняв рішення "Про розгляд звернення Позивача, яким відмовив Позивачу у відміні рішення Відповідача № 528 від 30 вересня 2009 року (а.с. 45, 77).

Рівненський апеляційний господарський суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР: рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до пункту 4 Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (надалі - Рішення Конституційного Суду України) : ... проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Згідно з пункт 23 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні": виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання затвердження місцевого бюджету, внесення змін до нього та затвердження звіту про виконання відповідного бюджету.

Пунктом 36 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання: вирішення відповідно до закону питань про надання дозволу на спеціальне використання природних ресурсів місцевого значення, а також про скасування такого дозволу.

В частині 4 підпункту 4.1 Рішення Конституційного Суду України висвітлено висновок вимог суду щодо: право органів місцевого самоврядування скасовувати та змінювати свої рішення.

Так, згідно до частини 1 статті 11 Законі України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", перегляд регуляторного акта здійснюється на підставі аналізу звіту про відстеження результативності цього регуляторного акта; за ініціативою регуляторного органу, який прийняв відповідний регуляторний акт; в інших випадках, передбачених Конституцією та іншими законодавчими актами України.

В силу дії частини 2 статті 11 вищеописаному Законі України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності": у разі наявності підстав, визначених у частині першій цієї статті, регуляторний орган, який прийняв відповідний акт, а у випадках, передбачених Конституцією України та цим Законом, - інший орган може приймати рішення про зупинення дії регуляторного акта, визнання його неконституційним, про скасування чи про необхідність залишення цього регуляторного акта без змін або про необхідність його перегляду.

Враховуючи вищеописане, колегія суддів приходить до висновку, що органу місцевого самоврядування надано право за його ж ініціативою переглянути, зупинити дію та скасувати власний регуляторний акт...

Пунктом 11 статті 13 Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" визначено, що: уповноважений має право направляти у відповідні органи акти реагування Уповноваженого у разі виявлення порушень прав і свобод людини і громадянина для вжиття цими органами заходів...

Також, відповідно до частини 3 статті 15 Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини", що: подання Уповноваженого акт; який вноситься Уповноваженим до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, їх посадовим і службовим особам для вжиття відповідних заходів у місячний строк щодо усунення виявлених порушень прав і свобод людини і громадянина.

З огляду на вищеописане, колегія суддів зауважує, що органи місцевого самоврядування у місячний строк повинні усунути виявлені Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини порушення прав і свобод людини і громадянина, тобто скасувати або змінити свої рішення.

Разом з тим, у абзаці другому пункту "б" статті 6 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" визначено, що: до повноважень спеціально уповноваженого органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у сфері державного контролю за використанням та охороною земель належать внесення до органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування клопотань щодо приведення у відповідність із законодавством прийнятих ними рішень з питань регулювання земельних відносин, використання та охорони земель...

Колегія суддів зауважує, що в силу дії частини 1 статті 12 Законом України "Про основи містобудування": до компетенції сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування на відповідній території належить затвердження відповідно до законодавства місцевих програм, генеральних планів відповідних населених пунктів, планів зонування територій, а за відсутності затверджених в установленому законом порядку планів зонування території - детальних планів територій.

Згідно частини 2 статті 12 Закону України «Про основи містобудування»: крім повноважень, зазначених у частині першій цієї статті, відповідна місцева рада утворює у складі виконавчого комітету ради орган з питань містобудування та архітектури.

Водночас, відповідно до частини 3 статті 10 Закону України "Про планування і забудову територій": містобудівна документація затверджується відповідною місцевою радою з визначенням строку її дії та переліку раніше прийнятих рішень, що втрачають чинність, а також тих рішень, до яких необхідно внести відповідні зміни.

Крім того, частиною 4 статті 10 Закону України «Про планування і забудову територій»передбачено, що: зміни до містобудівної документації вносяться рішенням ради, яка затвердила містобудівну документацію, після погодження з відповідним спеціально уповноваженим органом з питань містобудування та архітектури.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів робить висновок, що місцева рада затверджує містобудівну документацію та після погодження зі спеціально уповноваженим органом з питань містобудування та архітектури вносить до неї зміни своїм же рішенням (сільські, селищні, міські ради) уповноважені затверджувати місцеві правила забудови окремих частин населених пунктів та вносити в них зміни за поданням спеціально уповноважених органів містобудування та архітектури.

Згідно до частини 6 підпункту 4.1 Рішення Конституційного суду України та враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства України, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування. Вищевказане також узгоджується і з правовою позицією Конституційного Суду України, висвітленою у Рішенні від 3 жовтня 1997 року у справі N 4-зп про набуття чинності Конституцією України, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не визначено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше (абзац п'ятий пункту 3 мотивувальної частини вказаного Рішення).

У відповідності до частини 7 підпункту 4.1 Рішення Конституційного суду України: органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Відповідно до частини 2 пункту 5 Рішення Конституційного суду України, системний аналіз цих конституційних і законодавчих положень та положень пункту 5 статті 121, пункту 9 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України свідчить, що на прокуратуру України покладено нагляд за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами місцевого самоврядування. Закон України "Про прокуратуру", прийнятий до набуття чинності Конституцією України, є чинним у частині, що не суперечить Основному Закону України, і передбачає порядок зупинення рішень органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України; цим законом установлено, що при виявленні порушень закону прокурор у межах своєї компетенції має право опротестовувати акти виконавчих органів місцевих рад та вносити подання або протести на рішення місцевих рад залежно від характеру порушень; протест прокурора приноситься до органу, який видав цей акт і зупиняє його дію, прокурору надається право звернутися із заявою до суду про визнання акта незаконним, і подача такої заяви зупиняє дію правового акта (частини перша, третя, четверта статті 21 Закону України "Про прокуратуру").

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів приходить до висновку, що у зв'язку з задоволенням протестів Прокурора та в зв'язку з відміною опротестованих рішень, Прокурору не було необхідності звертатись до суду з відповідним позовом...

Рівненський апеляційний господарський суд наголошує на тому, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2008 року № 610-р "Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками" (в редакції чинній на момент прийняття оспорюваних рішень) було вирішено, що з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок (далі - ділянки) Мінприроди, Мінагрополітики, Міноборони, Держкомлісгоспу та Держкомзему до законодавчого врегулювання питань запобігання зловживанням у цій сфері: зупинити прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення, крім ділянок, необхідних для будівництва, реконструкції та капітального ремонту автомобільних доріг загального користування, для будівництва та обслуговування об'єктів енергетичної інфраструктури (газо-, нафтопроводів, газових та нафтових терміналів, газових та нафтових свердловин, ліній електропередачі, електростанцій, електропідстанцій, розподільних пунктів) за умови обґрунтування неможливості реалізації альтернативних варіантів їх розміщення; відкликати раніше надану згоду на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення у разі, коли місцевими органами виконавчої влади чи органами місцевого самоврядування не прийнято відповідні рішення або коли за результатами перевірки встановлено, що такі рішення прийняті з порушенням вимог законодавства.

Враховуючи вищеописане, Рівненський апеляційний господарський суд зауважує, що, оспорюванні рішення були прийняті також і на виконання даного Розпорядження Кабінету Міністрів України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що збір Позивачем необхідних документів тривавший з 2004 по 2009 роки пов'язаний, зокрема, і з неналежним оформленням необхідних документів самим Позивачем.

Так, з листа Генеральної прокуратури України від 3 червня 2011 року вбачається, що Позивачем продовж 2006-2009 років подано до Мінприроди чотири заяви на отримання спеціального дозволу на користування надрами вказаного родовища... Проте у зв'язку з тим, що у наданих документах значились різні назви ділянок надр, види користування надрами та географічні координати, матеріали були повернуті підприємству (а.с. 63).

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Усім вищевказаним спростовуються доводи апелянта, висвітлені у апеляційній скарзі...

Що ж до посилання Відповідача на Постанову Верховного Суду України від 6 червня 2011 року (а.с. 138-139), то колегія суду відхиляє дане заперечення з огляду на усе вищевказане у даній судовій постанові та з огляду на різність предметів спору в вищевказаній справі та справі № 16/5007/66/11: у справі, що розглядалася Верховним Судом України предметом спору було оскарження розпорядження районної адміністрації; у справі № 16/5007/66/11 предметом спору є оскаржене рішення районної ради...

Враховуючи усе вищевказане в даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд вважає, що Відповідач прийнявши оспорюванні рішення, діяв відповідно до Конституції та законів України, в межах своїх повноважень та відповідно до вищезазначеного рішення Конституційного Суду України. Відповідно, колегія апеляційного господарського суду, погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, що підстав для визнання оспорюваних рішень незаконними та їх скасування не вбачається, що є підставою для відмови в позові.

З огляду на вказане вище, суд апеляційної інстанції залишає рішення господарського суду Житомирської області в даній справі без змін, а апеляційну скаргу Позивача без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Житомирської області від 27.07.11 р. у справі № 16/5007/66/11 залишити без змін, а апеляційну скаргу Малого приватного підприємства "Сейко" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Юрчук М.І.