РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 51/127 31.08.11

За позовом Прокурора Дніпровського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради

до Комунального підприємства Дніпро-парксервіс Дніпровської районної у м. Києві ради

про звільнення земельної ділянки та приведення її у придатний для використання стан

Судді: Пригунова А.Б. (головуючий)

ОСОБА_1, ОСОБА_2

Представники:

Від прокуратури: ОСОБА_3

Від позивача: ОСОБА_4

Від відповідача: ОСОБА_5, ОСОБА_6

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Прокурор Дніпровського району м. Києва звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради з позовом до Комунального підприємства Дніпро-парксервіс Дніпровської районної у м. Києві ради про зобовязання відповідача звільнити земельну ділянку площею 0,06 га, розташовану між будинками по вул. Лебедева, 3, Мініна, 4-А та Гагаріна, 3 А у Дніпровському районі м. Києва, привівши її у придатний для використання стан. Позовні вимоги обґрунтовані використанням відповідачем вищевказаної земельної ділянки за відсутності правовстановлюючих документів на її використання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.04.2011 р. порушено провадження у даній справі, призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 18.05.2011 р. за участю представників сторін та прокуратури, яких зобовязано надати суду певні документи.

18.05.2011 р. через канцелярію Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення по справі, в яких позивач наголосив на тому, що відповідачем здійснюється використання земельної ділянки площею 0,06 га, розташованої між будинками по вул. Лебедева, 3, Мініна, 4-А та Гагаріна, 3 А у Дніпровському районі м. Києва під розміщення автомобільної стоянки без документів, що посвідчують право власності або користування земельною ділянкою, що суперечить ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України та є підставою для зобов'язання відповідача звільнити вказану земельну ділянку та привести її у придатний стан.

У процесі розгляду справи представник відповідача надав відзив на позов, у якому проти його задоволення заперечує з тих підстав, що Комунальне підприємство Дніпро-парксервіс Дніпровської районної у м. Києві ради користується спірною земельною ділянкою на законних підставах відповідно до рішень Київської міської ради № 216/1090 від 27.11.2003 р. та Дніпровської районної ради у м. Києві № 156 від 03.06.2004 р., № 189 від 16.11.2007 р., № 465 від 27.05.2010 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2011 р. продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.06.2011 р. призначено колегіальний розгляд справи № 51/127.

Розпорядженням Голови Господарського суду міста Києва ОСОБА_7 від 29.06.2011 року призначено колегіальний розгляд справи № 51/127 у складі колегії суддів: Пригунова А.Б. (головуючий), ОСОБА_1, ОСОБА_8

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.06.2011 р. суддями Пригуновою А.Б. (головуюча), ОСОБА_8 та ОСОБА_1 справу № 51/127 прийнято до свого провадження, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 01.08.2011 р. за участю представників сторін та прокуратури.

У судових засіданнях 01.08.2011 р. та 09.08.2011 р. на підставі ст. 77 ГПК України судом оголошувались перерви до 09.08.2011 р. та 29.08.2011 р. відповідно.

Розпорядженням Голови Господарського суду міста Києва від 29.08.2011 р. змінено склад суду для розгляду справи № 51/127 суддя Пригунова А.Б. (головуюча), ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.08.2011 р. суддями Пригуновою А.Б. (головуюча), ОСОБА_2 та ОСОБА_1 справу № 51/127 прийнято до свого провадження, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 29.08.2011 р. за участю представників сторін та прокуратури.

У судовому засіданні 29.08.2011 р. на підставі ст. 77 ГПК України судом оголошено перерву до 31.08.2011 р.

У даному судовому засіданні представник прокуратури наполягав на задоволенні заявлених вимог.

Представник Київської міської ради заявлені вимоги підтримав.

Відповідач у даному судовому засіданні проти заявлених вимог заперечував, просив суд у позові відмовити з мотивів, викладених у відзиві. Крім того, в обгрунтування своїх заперечень представник відповідача посилався на рішення Господарського суду міста Києва у справі № 6/385 від 05.11.2009 р. та постанову Вищого господарського суду України у справі № 6/385 від 14.04.2010 р., в яких встановлено, що за відповідачем визнано право на виконання функцій єдиного оператора з надання платних послуг по відстою та зберіганню транспортних засобів в Дніпровському районі м. Києва на території, закріпленої за ним рішенням Дніпровської районної у м. Києві ради.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками судового процесу.

У судовому засіданні 31.08.2011 р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та прокуратури, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Київської міської ради від 26.06.2007 р. № 930/1591 «Про вдосконалення паркування автотранспорту в м. Києві»єдиним оператором з паркування транспортних засобів, стягнення паркувального збору та виготовлення єдиних абонементних талонів з паркування автомобільного транспорту у м. Києві визначено КП «Київтранспарксервіс».

Пунктом 17.3.2 Правил паркування транспортних засобів у м. Києві, затверджених рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 р. № 1051/1051 «Про Правила благоустрою міста Києва»встановлені особливі умови користування земельними ділянками, на яких розташовані спеціально обладнані та відведені місця, які полягають в розробці та погодженні в установленому цими Правилами порядку схем організації дорожнього руху, згідно яких у оператора виникає право надання платних послуг паркування транспортних засобів та не потребує розроблення проектів відведення цих земельних ділянок.

Пунктом 7.3.1 Правил паркування транспортних засобів у м. Києві, затверджених рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 р. №1051/1051 «Про Правила благоустрою міста Києва»передбачено, що організація та експлуатація місць платного паркування транспортних засобів здійснюється лише оператором або підприємствами, з якими оператор уклав відповідний договір.

Рішенням Дніпровської районної ради від 29.09.2009 № 398 Про затвердження єдиного реєстру місць нічного тимчасового відстою транспортних засобів на територіях адміністративно-територіально віднесених до Дніпровського району міста Києва визначено території для обслуговування паркувальних обєктів, що функціонують в якості майданчиків для нічного тимчасового відстою транспортних засобів у Дніпровському районі м. Києва, в додатку №1 до якого наведений перелік, де, зокрема, включено обєкт між будинками по вул. Лебедева, 3, Мініна, 4-А та Гагаріна, 3 А у Дніпровському районі м. Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.11.2009 р. у справі № 6/385 за позовом Комунального підприємства «Дніпро-парксервіс»Дніпровської районної у м. Києві ради до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської державної ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтранспарксервіс», за участю третіх осіб: 1) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_9, 2) Приватного підприємства «Дніпровський автотранспортник»про визнання права та визнання відсутності права, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду міста Києва від 14.04.2010 у вказаній справі, визнано наявність у Комунального підприємства «Дніпро-парксервіс»Дніпровської районної у м. Києві ради права на виконання функцій єдиного оператора в Дніпровському районі міста Києва з надання платних послуг по відстою та зберіганню транспортних засобів в Дніпровському районі міста Києва згідно певного переліку.

29.12.2010 р. 13.01.2011 р. Державною екологічною інспекцією в м. Києві була проведена перевірка, за результатами якої встановлено, що на території земельної ділянки, що розташована за адресою: м. Київ, вул. М.Лебедева, 3-5 знаходиться автомобільна стоянка, територія стоянки покрита сніговим шаром приблизно 15 см; на момент перевірки на стоянці знаходились легкові транспортні засоби та тимчасова спору для охорони вищевказаної автостоянки; документів на право користування земельною ділянкою на момент перевірки не надано.

14.01.2011 р. Головним управлінням земельних ресурсів була проведена перевірка дотримання вимог земельного законодавства (копія акта № 02/04 - у матеріалах справи) якою встановлено, що на момент проведення перевірки на земельній ділянці облаштована відкрита автостоянка КП Дніпро-парксервіс, площа земельної ділянки під автостоянкою складає приблизно 0,06 га; ділянка огороджена парканом та цілодобово охороняється; також і акті зазначено, що охороною автостоянки надано договір від 12.10.2010 р. № 10-3, укладений між відповідачем та ФОП ОСОБА_10, на підставі якого останній здійснює організацію місць платного паркування відстою та зберігання транспортних засобів на паркувальному майданчику. Документи, що посвідчують право власності чи користування землею, в тому числі, на умовах оренди згідно вимог ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України у КП Дніпро-парксервіс в Головному управлінні земельних ресурсів не зареєстровані (відсутні).

Як зазначив прокурор у позові, в результаті проведеної перевірки законності використання земельної ділянки, що розташована між будинками по вул. Лебедева, 3, Мініна, 4-А та Гагаріна, 3 А у Дніпровському районі м. Києва відповідачем жодних правовстановлюючих документів на користування чи право власності вказаної земельної ділянки не надано.

Відповідно до ст. 2 ГПК України, господарський суд порушує справи, зокрема, за позовними заявами прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обгрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Статтею 36-1 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів, внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчинюються у відносинах між ними або державою.

Конституційний суд України у рішенні від 08.04.1999 р. у справі №3-рн/99 вказав, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави, і ця заява, за статтею 2 Арбітражного процесуального кодексу України, є підставою для порушення справи в арбітражному суді.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є обєктом власності Українського народу, від імені якого права власності здійснюють органи державної влади та органи державної влади і місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України в державній власності перебувають усі землі України, за винятком комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається та реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради Міністрів АРК, Київської та Севастопольської міської Ради, районних державних адміністрацій у відповідності до закону.

Відповідно до статті 6 Закону України Про столицю України місто-герой Київ місцеве самоврядування у м. Києві здійснюється територіальною громадою міста, в тому числі, через Київську міську раду.

Пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України визначено, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України юридичні громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Статтею 9 Земельного кодексу України встановлено, що розпорядження землями територіальної громади міста, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування відноситься до повноважень Київської міської ради.

Відповідно до пункту 7 частини 2 статті 9 Земельного кодексу України до повноважень Київської і Севастопольської міських рад у галузі земельних відносин на їх території належить прийняття рішення щодо звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок.

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до положень ст. 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні Київська міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Статтею 12 Земельного кодексу України визначені повноваження міських рад у галузі земельних відносин, до яких належить, зокрема розпорядження землями територіальної громади міста.

Відповідно до ст. 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоровя, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі обєкти, визначені відповідно до закону як обєкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

За вказаних підстав суд вважає, що прокурор вірно визначив Київську міську раду в якості органу, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, які є предметом розгляду даного спору.

Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України підставами для набуття права на землю є рішення органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Статтями 123 та 124 Земельного кодексу України визначено умови надання земельних ділянок комунальної власності у користування.

Згідно зі статтею 123 Земельного кодексу України юридична особа, зацікавлена в одержані земельної ділянки у користування із земель державної або комунальної власності звертається із відповідним клопотанням до сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Стаття 125 Земельного кодексу України визначає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі ст. 126 Земельного кодексу України документами, що посвідчують право на земельну ділянку є: державний акт на право власності на земельну ділянку; цивільно-правова угода щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтво про право на спадщину (щодо земельної ділянки, набутої у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення); державний акт на право постійного користування земельною ділянкою; договір оренди землі, зареєстрований відповідно до закону.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Тож, згідно зі статтею 126 Земельного кодексу України, вказане право посвідчується державним актом встановленої форми або договором, який реєструється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 13 Закону України Про оренду землі договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Виходячи зі змісту вказаних норм, суд відзначає, що землею, яка перебуває у комунальній власності міста Києва, розпоряджається Київська міська рада шляхом прийняття відповідних рішень про надання зацікавленій особі у користування земельної ділянки.

Як встановлено судом, жодного договору між відповідачем та КП «Київтранспарксервіс»щодо організації та експлуатації місць платного паркування транспортних засобів не укладалося.

Київська міська рада рішення про передачу у власність чи користування, в тому числі на умовах оренди, земельної ділянки між будинками по вул. Лебедева, 3, Мініна, 4-А та Гагаріна, 3 А у Дніпровському районі м. Києва на користь відповідача не приймала.

Відповідно до статті 1 Закону України Про державний контроль за використанням та охороною земель самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Також, згідно з п. 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 р. відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки. Разом з тим, у вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки господарським судам необхідно враховувати, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного ЇЇ зайняття. Господарським судам у вирішенні таких спорів необхідно досліджувати, чи передбачено спеціальним законом отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку для розміщення певних об'єктів, причини відсутності таких документів у особи, що використовує земельну ділянку, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо.

Норми ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України містять перелік способів захисту особистих немайнових або майнового права та інтересів, якими є: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 212 Земельного кодексу України встановлено, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними (ч. 1). Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки (ч. 2). Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (ч. 3).

Відповідно до статті 187 Земельного кодексу України контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.

Згідно з статтею 2 Закону України Про державний контроль за використанням та охороною земель серед основних завдань державного контролю за використанням та охороною земель є забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України.

Відповідно до ст. 5 Закону України Про державний контроль за використанням та охороною земель державний контроль за використанням та охороною земель здійснює спеціально уповноважений орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Згідно з Положенням про Державний комітет України із земельних ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 224 від 19.03.2008, Держкомзем є центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів, одним з основних завдань якого є здійснення державного контролю за використанням та охороною земель.

Відповідно п. 7 вказаного Положення Держкомзем здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, районах, містах, а також через міськрайонні, міжміські, міжрайонні територіальні органи і затверджує положення про них.

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 17.06.2008 № 123 затверджено Положення про головні управління Держкомзему в містах Києві та Севастополі.

Одним з основних завдань головного управління є здійснення державного контролю за використанням та охороною земель (п. 3 Положення про головні управління Держкомзему в містах Києві та Севастополі).

Згідно з підпунктом 37 пункту 4.3 Положення про головні управління Держкомзему в містах Києві та Севастополі Головне управління відповідно до покладених на нього завдань здійснює державний контроль за використанням та охороною земель відповідно до Закону України Про державний контроль за використанням та охороною земель та інших законів.

До повноважень державного інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель Закон України Про державний контроль за використанням та охороною земель (ст. 10) відносить, зокрема, можливість безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку земельні ділянки, що перебувають у власності та користуванні юридичних і фізичних осіб, перевіряти документи щодо використання та охорони земель, складати акти перевірок.

Порядок проведення перевірок з питань використання земель та складання відповідних актів перевірок встановлюється Порядком планування та проведення перевірок з питань здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, затвердженим наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 12.12.2003 р. № 312.

Відповідно до п. 4.2. зазначеного Порядку при проведенні перевірки державний інспектор: установлює особу, яка є власником земельної ділянки чи землекористувачем; при встановленні факту зміни власника чи користувача об'єкта нерухомості уживає заходів для з'ясування особи фактичного власника чи користувача; установлює правомірність використання земельних ділянок іншими землекористувачами, яким вони не надані у власність чи користування; перевіряє наявність документів, що посвідчують право власності чи право користування земельною ділянкою; перевіряє дотримання режиму використання земельної ділянки відповідно до цільового призначення; уточнює відповідність місця розташування та меж земельної ділянки, мір ліній, визначених у документах, які посвідчують право користування земельною ділянкою, фактичним мірам ліній на місцевості.

Згідно з п. 4.3. наведеного Порядку при виявленні порушення земельного законодавства державний інспектор: з'ясовує обставини та суть скоєного порушення земельного законодавства; установлює особу, яка здійснила порушення земельного законодавства; установлює, чи є в діях чи бездіяльності особи, яка вчинила порушення земельного законодавства, ознаки адміністративного правопорушення або склад злочину; обстежує земельну ділянку і встановлює, чи завдана юридичними чи фізичними особами шкода земельним ресурсам унаслідок їхньої господарської та іншої діяльності.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Після перевірки Головним управлінням земельних ресурсів земельної ділянки площею 0,06 га, розташованої між будинками по вул. Лебедева, 3, Мініна, 4-А та Гагаріна, 3 А у Дніпровському районі м. Києва, та встановлення факту відсутності будь-яких правовстановлюючих документів на користування, оренду чи володіння вказаною земельною ділянкою, відповідачем не було звільнено земельну ділянку, що і стало підставою для звернення з позовом до суду, вказана земельна ділянка станом на момент вирішення спору не звільнена та не повернута, доказів протилежного суду станом на момент вирішення спору не надано, докази того, що орган, уповноважений на розпорядження землями територіальної громади міста Києва Київська міська рада в порядку ст. ст. 9, 116, 125, 126 Земельного кодексу України приймала рішення про надання КП Дніпро-парксервіс зазначеної вище земельної ділянки відсутні.

Посилання відповідача на те, що право на використання земельної ділянки площею 0,06 га, розташованою між будинками по вул. Лебедева, 3, Мініна, 4-А та Гагаріна, 3 А у Дніпровському районі м. Києва у нього наявне внаслідок прийняття рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2009 р. у справі № 6/385 згідно якого було визнано наявність у нього права на виконання функцій єдиного оператора в Дніпровському районі міста Києва з надання платних послуг по відстою та зберіганню транспортних засобів в Дніпровському районі міста Києва згідно переліку судом відхиляється, адже зазначеним рішенням встановлено лише право позивача на надання послуг, а надання їх на певній земельній ділянці має бути оформлено у встановленому законом порядку, зокрема у відповідності до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України.

Крім того, зазначена вище земельна ділянка не включена до переліку вулиць, на яких за Комунальним підприємством Дніпро-парксервіс Дніпровської районної у м. Києві ради рішенням Господарського суду міста Києва від 05.11.2009 р. у справі № 6/385 визнано право на виконання функцій єдиного оператору у Дніпровському районі м. Києва з надання платних послуг по відстою та зберіганню транспортних засобів у Дніпровському районі м. Києва.

Таким чином, суд дійшов висновку, що оскільки відповідач фактично використовує земельну ділянку площею 0,06 га, розташовану між будинками по вул. Лебедева, 3, Мініна, 4-А та Гагаріна, 3 А у Дніпровському районі м. Києва під розміщення автомобільної стоянки без відповідних правовстановлюючих документів, які повинні бути видані відповідним органом місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду), та за відсутності правочину щодо такої земельної ділянки, а отже відповідач всупереч вимог ст. ст. 125,126 Земельного кодексу України самовільно займає земельну ділянку площею 0,06 га, розташовану між будинками по вул. Лебедева, 3, Мініна, 4-А та Гагаріна, 3 А у Дніпровському районі м. Києва, що згідно статті 212 Земельного кодексу України є підставами для зобовязання відповідача звільнити наведену вище земельну ділянку та привести її у придатний стан.

З огляду на викладене, вимога прокурора, заявлена у позові в інтересах держави в особі Київської міської ради про зобовязання відповідача звільнити земельну ділянку площею 0,06 га, розташовану між будинками по вул. Лебедева, 3, Мініна, 4-А та Гагаріна, 3 А у Дніпровському районі м. Києва та повернути її Київській міській раді, привівши її у придатний для використання стан є законною, обґрунтовано, доведеною належними та допустимими доказами, а тому підлягає задоволенню.

Державне мито, судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України стягуються з відповідача в доход Державного бюджету України.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Зобовязати Комунальне підприємство Дніпро-парксервіс Дніпровської районної у місті Києві ради (02094, м. Київ, бул. Праці, 1/1, код 32959821) звільнити земельну ділянку площею 0,06 га, розташовану між будинками по вул. Лебедева, 3, Мініна, 4-А та Гагаріна, 3 А у Дніпровському районі м. Києва та повернути її Київській міській раді (01001, м.Київ, вул. Хрещатик, 36, код 22883143), привівши її у придатний для використання стан.

3. Стягнути з Комунального підприємства Дніпро-парксервіс Дніпровської районної у м. Києві ради (02094, м. Київ, бул. Праці, 1/1, код 32959821) в доход Державного бюджету України 85 (вісімдесят пять) грн. 00 коп. державного мита та 236 (двісті тридцять шість) грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Головуючий суддя Пригунова А.Б.

Суддя Спичак О.М.

Суддя Івченко А.М.

Дата підписання рішення 05.09.2011р.