РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2011 року Справа № 12/100

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Дужич С.П., суддя Юрчук М.І.

при секретарі Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача на рішення господарського суду Рівненської області у справі № 12/100 від 16 травня 2011 року (суддя Крейбух О.Г.)

за позовом Державного агентства резерву України (правонаступник Державного комітету України з державного матеріального резерву)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Рівненська обласна державна хлібна інспекція

до Відкритого акціонерного товариства «Сарненський комбінат хлібопродуктів»

за участю Прокурора

про повернення матеріальних цінностей належної якості та стягнення штрафних санкцій на суму 131 013 грн. 34 коп.

В судовому засіданні від 17 серпня 2011 року приймали участь:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність в справі)

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність в справі);

ОСОБА_3 (довіреність в справі)

від третьої особи: ОСОБА_4 (довіреність в справі)

від Прокурора: Китовська Л.Г.

В судовому засіданні від 19 серпня 2011 року приймали участь:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність в справі);

ОСОБА_3 (довіреність в справі)

від третьої особи: ОСОБА_5 (довіреність в справі)

від Прокурора: Китовська Л.Г.

В судовому засіданні від 17 серпня 2011 року оголошувалася перерва до 19 серпня 2011 року до 9 години 30 хвилин, про що учасники судового процесу повідомленні під розписку (а.с. 132).

ВСТАНОВИВ:

Державний комітет України з державного матеріального резерву (надалі Позивач) звернувся в господарський суд Рівненської області з позовною заявою (а.с. 2-5) до Відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів" в якій просить: повернути до державного резерву жито гр. «А»у кількості 132,828 тонн належної якості та стягнути штрафні санкції на суму 131 013 грн. 34 коп.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 16 травня 2011 року по даній справі (а.с. 88-91) в позові відмовлено, з підстав, вказаних у цьому рішенні.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції Державний комітет України з державного матеріального резерву, звернувся з апеляційною скаргою до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Рівненської області від 16 травня 2011 року у справі № 12/100 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги (а.с. 113-116).

Мотивуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначає, що між Державним комітетом України з державного матеріального резерву та Відкритим акціонерним товариством "Сарненський комбінат хлібопродуктів" укладений Договір про відповідальне зберігання. Порушуючи норми Закону України "Про державний матеріальний резерв" та умови договору відкрите акціонерне товариство "Сарненський комбінат хлібопродуктів" не забезпечив збереження зерна державного резерву. В обґрунтування, апелянт посилається на висновок Рівненської обласної державної хлібної інспекції від 16 березня 2010 року № 01-04/45.

В судовому засіданні 17 серпня 2011 року Заступник прокурора Рівненської області подав клопотання (а.с. 127), щодо допущення його до участі у даній справі, з метою захисту економічних інтересів держави.

Колегія суддів задовольнила вищевказане клопотання заступника прокурора Рівненської області та допустила його до участі у розгляді справи по суті.

Також, Рівненський апеляційний господарський суд своєю ухвалою від 19 серпня 2011 року, з метою забезпечення правильного і своєчасного розгляду спору, замінив Державний комітет України з державного матеріального резерву його правонаступником - Державним агентством резерву України.

19 серпня 2011 року (після перерви) позивачем, через канцелярію суду, було подано клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 136-137), в якому вказується, що в зв'язку із значною кількістю судових засідань у господарських судах різних ланок всіх областей України, в яких приймають участь представники Державного комітету України з державного матеріального резерву, а також відсутності бюджетного фінансування, Позивач не має змоги направити представника на судове засідання Рівненського апеляційного господарського суду.

Колегія суду звертає увагу на те, що дане клопотання надійшло в суд не по пошті, а безпосередньо подано через канцелярію суду за 20 хв. до початку судового засідання. Також, колегія суддів зауважує, що заступник прокурора Рівненської області, який бере участь у справі на стороні Позивача, присутній у судовому засіданні та має можливість захищати інтереси Позивача.

Враховуючи вищевказане, необмеженість представництва сторін в судовому процесі, приписи статей 101, 102 Господарського процесуального кодексу України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції та враховуючи те, що свої доводи і заперечення Позивач висвітлив в апеляційній скарзі (а.с. 113-116), колегія суддів визнала за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутності представника Позивача. Відповідно, суд відхиляє дане клопотання представника Позивача.

В судовому засіданні заступник прокурора підтримав доводи апелянта викладені в апеляційній скарзі та вважає, що при розгляді справи та винесенні рішення господарським судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, дано невірну оцінку матеріалам справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права.

Відкрите акціонерне товариство «Сарненський комбінат хлібопродуктів»заперечує проти доводів апелянта і подало відзив на апеляційну скаргу (а.с. 123-126), в якому заперечує проти доводів апелянта і просить залишити рішення господарського суду Рівненської області від 16 травня 2011 року у справі № 12/100 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу (а.с. 123-126) вказує, дана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а наведені у ній доводи є безпідставними та необґрунтованими.

Зокрема, відповідач стверджує, що термін дії Договору від 14 липня 1999 року про відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, що був укладений між Позивачем та Відповідачем, закінчився 11 квітня 2007 року. Інші договори про відповідальне зберігання матеріальних цінностей між Позивачем та Відповідачем не укладалися. Крім того, зазначає, що відносини Відкрите акціонерне товариство "Сарненський КХП" та Державного комітету України з державного матеріального резерву з приводу виконання договору відповідального зберігання вже були предметом судового розгляду у справі господарського суду м. Києва № 15/640 та в справі господарського суду Рівненської області № 17/153.

В судовому засіданні Відповідач підтримав доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача надав пояснення, що відповідно до заключення Рівненської обласної державної хлібної інспекції від 16 березня 2010 року № 01-04/45, виданим на партію жита, власником якого являється Держкомрезерв України, партія жита в кількості 132825 кг, не відповідає вимогам ДСТУ 45-22:2006. Жито має запах, що не відповідає запаху нормального зерна ГОСТ 10967-90. Зернова партія заражена рижим борошноїдом у кількості 2 екз/1 кг. ГОСТ 13586.4-83. Внаслідок тривалого зберігання (більше встановленого строку зберігання, а саме більше двох років) зернова партія неодноразово піддавалась обробці хімікатами. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, відмітив, що після відвантаження зерна жита на Державне підприємство "Радивилівський комбінат хлібопродуктів" в кількості 132825 кг, пошкоджене зерно жита залишилося на складі Відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів". Представник відповідача підтвердив, що пошкоджено зерно дійсно залишилось на комбінаті і на адресу Державне підприємство "Радивилівський комбінат хлібопродуктів»не відвантажувалось.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали та обставинами справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Рівненським апеляційним господарським судом встановлено, що 14 липня 1999 року між Позивачем та Відповідачем був укладений договір про відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, за яким Відповідач зобов'язався забезпечити зберігання зерна жита, відпуск та відвантаження його за нарядами позивача, а Позивач повинен контролювати умови зберігання зерна жита, визнавати природні втрати та відшкодування витрат Відповідачу по зберіганню цього зерна жита.

Обґрунтовуючи позов, апелянт зазначив, що згідно вищеописаному Договору на відповідальному зберіганні відповідача знаходяться матеріальні цінності державного резерву, що підтверджується приймальним актом форми Р-16, які є державною власністю і перебувають в оперативному управлінні Позивача. 28 липня 2009 року позивачем був виданий наряд № 0.64/473 на відпуск матеріальних цінностей державного матеріального резерву, а саме зерна жита групи А в кількості 180,607 тонн. Відповідач розпорядження позивача виконав частково, відвантаживши на Державне підприємство "Радивилівський комбінат хлібопродуктів" 132,825 тонн жита гр. "А". При цьому виявилося, що жито не відповідає вимогам ДСТУ 45-22:2006. Апелянт вказує, що за такі дії відповідача встановлена відповідальність згідно пункту 10 статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв".

На підтвердження незабезпечення збереження зерна державного резерву Позивач та Прокурор посилаються, зокрема, на заключення Рівненської обласної державної хлібної інспекції від 16 березня 2010 року № 01-04/45 (а.с.9, 51), згідно якого партія жита в кількості 132825 кг, не відповідає вимогам ДСТУ 45-22:2006. Жито має запах, що не відповідає запаху нормального зерна ГОСТ 10967-90. Зернова партія заражена рижим борошноїдом.

У відповідності до статті 231 Господарського кодексу України, пункту 10 статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв" позивач нарахував відповідачеві штраф у розмірі 100% від вартості матеріальних цінностей та пеню в сумі 7486,09 грн. за період з 16 березня 2010 року по 2 липня 2010 року.

Рівненський апеляційний господарський суд зауважує, що рішенням господарського суду Рівненської області від 14 квітня 2010 року у справі № 17/153 встановлено, що: «Відносини по зберіганню зерна виникли на основі договору від 14.07.1999р. про відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, термін дії якого закінчився з видачею Держкомрезервом розпорядження наряду № 297/6 від 1 квітня 2007 року, після чого зерно продовжувало зберігатися на сертифікованому складі відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів". Дані обставини також встановлені рішенням господарського суду м. Києва по справі № 15/640 від 22 січня 2008 року і не потребують доказування».

Апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду, що Відкритим акціонерним товариством "Сарненський комбінат хлібопродуктів" не було допущено самовільне використання або реалізація матеріальних цінностей державного резерву, а саме жита гр. «А»у кількості 132825 кг, оскільки ніяких самостійних рішень з цього приводу відповідач не приймав, а виконував розпорядження Держкомрезерву від 28 липня 2009 року № 0.64/473 стосовно передачі матеріальних цінностей на державне підприємство "Радивилівський комбінат хлібопродуктів".

Колегія суддів зауважує, що операції з матеріальними цінностями державного резерву це специфічні правовідносини, які регулюються спеціальним законодавством, а саме Законом України від 24 січня 1997 року № 51/97-ВР "Про державний матеріальний резерв".

ОСОБА_6 визначає загальні принципи формування, розміщення, зберігання, використання, поповнення та освіження (поновлення) запасів державного матеріального резерву.

Відповідно до статті 1 зазначеного Закону: державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

Згідно статті 12 Закону України "Про державний матеріальний резерв: державний резерв матеріальних цінностей є недоторканним і може використовуватися лише за рішенням Кабінету Міністрів України.

Як визначено у статті 2 цього Закону: відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву є зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Згідно абзацу 11 статті 2 Закону України "Про державний матеріальний резерв": зазначено, що самовільне відчуження матеріальних цінностей державного резерву - це використання або реалізація відповідальним зберігачем матеріальних цінностей державного резерву, що перебувають у нього на відповідальному зберіганні, без відповідного рішення на це центрального органу виконавчої влади, що здійснює управління державним резервом.

Як передбачено пунктом 4 "Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1997 року №1129, розміщення запасів матеріальних цінностей державного резерву здійснюється Держкомрезервом на підприємствах, в установах і організаціях системи державного резерву, а також на інших підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності на договірних умовах.

Колегія суддів звертає увагу на те, що рішенням господарського суду Рівненської області від 14 квітня 2010 року у справі № 17/153 встановлені наступні обставини: «На відповідальному зберіганні Відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів" знаходяться матеріальні цінності державного матеріального резерву України, а саме зерно жита групи "А" в кількості 170,498 тонн, які відповідно до статті 4 Закону України "Про державний матеріальний резерв" є державною власністю і перебувають в оперативному управлінні Держкомрезерву України . Факт закладки зерна підтверджено приймальним актом форми Р-16 без номеру та без дати.

Відносини по зберіганню зерна виникли на основі договору від 14 липня 1999 року про відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, термін дії якого закінчився з видачею Позивачем розпорядження наряду № 297/6 від 1 квітня 2007 року, після чого зерно продовжувало зберігатися на сертифікованому складі Відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів". Дані обставини також встановлені рішенням господарського суду м. Києва по справі № 15/640 від 22 січня 2008 року і не потребують доказування.

В ході розгляду справи, на виконання наряду № 0.64/473 від 28 липня 2009 року, Відкрите акціонерне товариство "Сарненський комбінат хлібопродуктів" за період з 10 березня 2010 року по 12 березня 2010 року передав Державному підприємству "Радивилівський комбінат хлібопродуктів" 132,833 тонн зерна, що підтверджується відповідними накладними та довіреністю».

Тобто, факт переміщення жита гр.«А»з зернового складу ВАТ "Сарненський КХП" на ДП "Радивилівський комбінат хлібопродуктів" у загальній кількості 132,825 тонн підтверджується рішенням господарського суду Рівненської області від 14 квітня 2010 року у справі № 17/153 та визнається сторонами у даній справі. Крім того, суд зауважує, що на момент прийняття вказаного рішення у справі № 17/153 вже було видане заключення Рівненської обласної державної хлібної інспекції від 16 березня 2010 року № 01-04/45.

Також, колегія суддів зазначає, що рішенням господарського суду Рівненської області від 14 квітня 2010 року у справі № 17/153 встановлено, що зберігання зерна після видачі Держкомрезервом розпорядження наряду № 297/6 від 1 квітня 2007 року Відкрите акціонерне товариство "Сарненський комбінат хлібопродуктів" здійснювало за власною ініціативою, а тому його вимоги у зустрічному позову про стягнення з Держкомрезерву України 37614,66 грн. вартості зберігання зерна є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Як визначає стаття 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до стаття 33 Господарського процесуального кодексу України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статей 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; бставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили; визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим.

Згідно з пунктом 26 "Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву" Позивач здійснює, зокрема, контроль за зберіганням матеріальних цінностей державного резерву на відповідних підприємствах, в установах і організаціях та проведенням з такими цінностями визначених в установленому порядку операцій.

Згідно спільного наказу Держкомрезерву та Мінагрополітики від 27 липня 2007 року N 241/539, встановлено строки зберігання зерна державного резерву та продуктів його переробки, так, зокрема, строк зберігання жита становить 2 роки.

Рівненський апеляційний господарський суд звертає увагу, що відповідно до заключення Рівненської обласної державної хлібної інспекції від 16 березня 2010 року № 01-04/45, виданим на партію жита, власником якого являється Держкомрезерв України, партія жита в кількості 132825 кг, не відповідає вимогам ДСТУ 45-22:2006. Позивачем не надано доказів поповнення та освіження (поновлення) запасів державного матеріального резерву, які знаходилися на зберіганні у відповідача. Однак, в листі начальника Рівненської обласної державної хлібної інспекції ОСОБА_7 адресованого голові Держкомрезерву України ОСОБА_8 від 28 січня 2010 року (а.с. 79), жито урожаю 2002 року в кількості 170498 кг., власником якого являється Держкомрезерв України, відповідає третьому класу ДСТУ 4522:2006 по показниках якості. Відмічено, що дана партія неодноразово піддавалась обробці з застосуванням хімікатів, що спричинило появу стороннього запаху. Враховуючи вищенаведені норми та вищеописані обставини, суд приходить до висновку, що граничний термін зберігання спірного зерна жита закінчився та починаючи з 2004 року зерно жита може мати зміну природних властивостей, в тому числі зміну якості, враховуючи тривалий час зберігання.

Представник Рівненської обласної державної хлібної інспекції в суді також відзначив, що строк зберігання зерна жита у державного резерву зараз становить 2 роки, а раніше строк зберігання становив 1 рік.

Колегія суду наголошує на тому, що позивачем не надано суду доказів перевірки наявності, якісного стану, умов зберігання, обліку та звітності матеріальних цінностей державного резерву, які зберігалися на Відкритому акціонерному товаристві "Сарненський комбінат хлібопродуктів". Отже, факт незабезпечення Відповідачем збереження матеріальних цінностей державного резерву матеріалами справи не доведено, адже не надано доказів неналежного виконання відповідачем зобов'язань по зберіганню цінностей державного резерву.

Рівненський апеляційний господарський суд звертає увагу, що майнова відповідальність за операції з матеріальним цінностями державного резерву передбачена статтею 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв". В силу пункту 10 вказаної статті у разі незабезпечення збереження матеріальних цінностей державного резерву, в тому числі самовільного відчуження, з юридичних осіб, на відповідальному зберіганні яких перебувають ці цінності, стягується штраф у розмірі 100 відсотків вартості виходячи з їх ринкової ціни на день виявлення факту відсутності (самовільного відчуження), а також пеня з вартості відсутнього їх обсягу за кожний день до повного повернення матеріальних цінностей.

Виходячи з аналізу вищезазначеної норми, самовільно відчужені матеріальні цінності підлягають поверненню Позивачу зі сплатою штрафних санкцій.

Колегія суддів наголошує на тому, що з матеріалів справи вбачається, що самовільного відчуження закладеного зерна встановлено не було.

Крім того, згідно рішення господарського суду Рівненської області від 14 квітня 2010 року у справі № 17/153, відповідача зобовязано виконати наряд Державного комітету України з державного матеріального резерву № 0.64/473 від 28 липня 2009 року в частині передачі Державному підприємству "Радивилівський комбінат хлібопродуктів" зерна жита групи А в кількості 37,665 тонн.

Згідно статті 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобовязується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частиною другою статті 949 Цивільного кодексу України, передбачено, що: річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Відповідальність зберігача за пошкодження речі встановлена статтею 950 Цивільного кодексу України, згідно частини 1 яко: за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Враховуючи вищевказане, апеляційний господарський суд наголошує, що у разі невиконання чи неналежного виконання обовязку щодо забезпечення цілісності та схоронності речі, яка передана на зберігання, зберігач притягується до цивільно-правової відповідальності. Законом встановлені загальні її підстави: протиправна поведінка, наслідки (шкода), причинний звязок між протиправною поведінкою та наслідками, що настали, а також вина зберігача.

У відповідності до частини 3 статті 950 Цивільного кодексу України, зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.

Відповідно до пункту 10 статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", у разі незабезпечення збереження матеріальних цінностей державного резерву, в тому числі самовільного відчуження, з юридичних осіб, на відповідальному зберіганні яких перебувають ці цінності, стягується штраф у розмірі 100 відсотків вартості виходячи з їх ринкової ціни на день виявлення факту відсутності (самовільного відчуження), а також пеня з вартості відсутнього їх обсягу за кожний день до повного повернення матеріальних цінностей.

Згідно з пунктом 16 статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", розмір пені, передбачений пунктами 7, 8, 9, 10 цієї статті, обчислюється з вартості матеріальних цінностей, а передбачений пунктами 14 і 15, - з суми простроченого платежу, виходячи із подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до положень статті 2 Закону України "Про державний матеріальний резерв" самовільним відчуженням матеріальних цінностей державного резерву визнається використання або реалізація відповідальним зберігачем матеріальних цінностей державного резерву, що перебувають у нього на відповідальному зберіганні без відповідного рішення на це центрального органу виконавчої влади, що здійснює управління державним резервом

Колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції вірно встановлено, що Відкритим акціонерним товариством "Сарненський комбінат хлібопродуктів" не було допущено самовільне використання або реалізація матеріальних цінностей державного резерву, а саме жита гр. «А»у кількості 132825 кг, оскільки ніяких самостійних рішень з цього приводу відповідач не приймав, а виконував розпорядження Держкомрезерву від 28 липня 2009 року № 0.64/473 щодо передачі матеріальних цінностей на Державному підприємству «Радивилівський комбінат хлібопродуктів».

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Проте, Позивач не надав суду доказів незабезпечення відповідачем збереження матеріальних цінностей державного резерву.

Враховуючи усе вищевказане, Рівненський апеляційний господарський суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги Державного комітету України з державного матеріального резерву не підлягають задоволенню.

З урахуванням усього вищевказаного у даній постанові, Рівненський апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні, а тому його слід залишити без змін. Відповідно, апеляційну скаргу Державного агентства резерву України слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103 - 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Рівненської області від 16 травня 2011 року у справі № 12/100 залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного агентства резерву України - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Юрчук М.І.