РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2011 р. Справа № 6/47/2011/5003

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Коломис В.В.

суддів Огороднік К.М.

суддів Мельник О.В.

при секретарі судового засідання Кульчин Л.В.

розглянувши апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства "Ладижинський завод силікатної цегли" на рішення господарського суду Вінницької області від 10.05.11 р.

у справі № 6/47/2011/5003 (суддя Говор Н.Д. )

позивач ОСОБА_2 акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" в особі філії "Відділення ПАТ Промінвестбанк в м.Вінниця"

відповідач ОСОБА_3 акціонерне товариство "Ладижинський завод силікатної цегли"

про стягнення в сумі 4341073 грн. 97 коп.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області у справі № 6/47/2011/5003 позов Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" в особі філії "Відділення ПАТ Промінвестбанк в м.Вінниця" до ОСОБА_1 акціонерного товариства "Ладижинський завод силікатної цегли" про стягнення в сумі 4341073,97 грн. задоволено. Присуджено до стягнення з ОСОБА_1 акціонерного товариства "Ладижинський завод силікатної цегли" на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк" в особі філії "Відділення Промінвестбанк в м. Вінниця" 3000000,00 грн. кредиту, 1291594,49 грн. відсотків за користування кредитом, 49479,48 грн. комісії, 25500,00 грн. державного мита та 236,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись частково з прийнятим судом першої інстанції рішенням, відповідач - ОСОБА_3 акціонерне товариство "Ладижинський завод силікатної цегли" звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду в частині стягнення заборгованості по відсотках у розмірі 1291594,49 грн.

При цьому, в поданій апеляційній скарзі апелянт зазначає, що при винесенні оскаржуваного рішення місцевим господарським судом в частині стягнення з нього заборгованості по відсотках у розмірі 1291594,49 грн. було порушено норми матеріального та процесуального права, відтак, в цій частині, на думку скаржника, воно є необгрунтованим, незаконним, прийнятим на підставі недоведених фактів та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав.

Судом не було прийнято до уваги доводів відповідача стосовно таких важливих обставин, як скрутне матеріальне становище підприємства у зв"язку зі світовою фінансово-економічною кризою, яка стала підставою, що унеможливила своєчасне виконання відповідачем своїх обов'язків за кредитним договором № 04-2.1/1080 від 23.11.2007, чим, на думку апелянта, було порушено приписи ст.43 ГПК України.

Як зазначає скаржник, невиконання умов кредитного договору виникло не з його вини, а у зв"язку з світовою фінансовою кризою, яка негативно позначилася на господарській діяльності та бізнесі товариства, відобразившись глибокими кризовими явищами у всіх виробничих процесах та унеможливила, проти своєї волі, виконання покладених на нього зобов'язань, і яка, на думку відповідача, розцінюється ним згідно ст.617 ЦК України, як обставина непереборної сили, оскільки у загальновідомому розумінні світова фінансова криза є об'єктивною, незалежною від волі відповідача обставиною, яка захоплює всі галузі економіки, тобто є непереборною, такою, що знаходиться поза контролем і не дозволяє уникнути її наслідків.

На думку апелянта, доказами наслідків вкрай негативного впливу фінансово-економічної кризи на його підприємство є наявні в матеріалах справи: балансові звіти, звіти про фінансові результати за 2008-2010 р.р., неодноразове порушення процедури банкрутства Господарськогим судом Вінницької області (справи №5/75-10, №5/40-10); численні арешти коштів, що містяться на всіх банківських рахунках, які належать ВАТ «Ладижинський завод силікатної цегли» свідченням чого є копії постанов відділу ДВС Ладижинського міського управління юстиції; виникнення заборгованості з заробітної плати, що змушувало відповідача кошти, отримані від реалізації готової продукції (оскільки вони є єдиним джерелом отримання його прибутку), першочергово направляти на її погашення.

З огляду на вищевикладене, апелянт вважає, що позивачем було безпідставно підвищено відсоток за користування кредитом до 40 %, чим порушено загальні засади цивільного законодавства, оскільки відповідно до положень ч.3 ст.509 ЦК України засадами, на яких має ґрунтуватися зобов'язання між сторонами, є добросовісність, розумність і справедливість.

Провівши системний аналіз ст.ст.230, 231 Господарського кодексу України та положень кредитного договору скаржник прийшов до висновку, що господарські санкції (штрафні санкції) та сплата 40% відсотків річних є поняттям тотожним, оскільки останні, на його думку, виникають у разі порушення, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання, мають обов'язковий характер та виражені у грошовій формі, а відтак, на дані правовідносини повинні поширюватись положення ч.4 ст.12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Оскільки, протягом дії мораторію неустойка (штраф, пеня) не нараховуються та не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань, на думку апелянта, позивачем безпідставно пред"явлені, а судом відповідно задоволені вимоги в частині стягнення відсотків за користування кредитом у розмірі 40 %, адже в періоди, зазначені позивачем для розрахунку останніх, двічі вводився мораторій на задоволення вимог кредиторів в межах провадження у справі про банкрутство.

Позивач, в поданому на адресу апеляційного господарського суду відзиві, доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі, вважає безпідставними, необгрунтованими, а рішення місцевого господарського суду від 20.05.2011 р. законним, обгрунтованим, таким, що прийнято при повному з"ясуванні всіх обставин у справі та з цілковитим дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Як зазначає позивач, виходячи з приписів ч.1 ст.617 ЦК України, сторона звільняється від відповідальності за невиконання зобов'язань, якщо доведе, що дана обставина була викликана перешкодою поза її контролем і що від неї нерозумно було очікувати прийняття до уваги цієї перешкоди під час укладення договору або уникнення чи подолання цієї перешкоди чи її наслідків, однак відповідачем, на думку позивача, не доведено причинний зв'язок між наслідками світової економічної кризи та збитковою діяльністю підприємства.

Крім того, позивач звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що банк зазнає великих збитків від неповернення відповідачем кредитних коштів, зокрема, від знецінення національної валюти. Поряд з тим, за обставин, що склались, банком не було заявлено вимог про стягнення з відповідача пені чи інфляційних витрат.

На думку позивача, відповідачем не наведено належних та достатніх підстав для скасування рішення місцевого господарськдого суду, передбачених ст.104 ГПК України.

А так, просить рішення господарського суду Вінницької області від 10.05.2010 р. залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представники сторін в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду скарги були повідомлені належним чином.

При цьому, від відповідача (скаржника) надійшла телеграма про відкладення розгляду справи на іншу дату, в звязку з неможливістю явки його представників через їх термінове відрядження.

На думку суду, клопотання відповідача до задоволення не підлягає, оскільки представництво в господарському процесі не обмежується певним колом осіб, тому відповідач зобовязаний добросовісно користуватися своїми процесуальними правами та забезпечити явку свого представника в судове засідання, таким представником, зокрема, може бути сам керівник, головний бухгалтер, бухгалтер, інші працівники підприємства, або представники на підставі доручення, які не перебувають з ним у трудових відносинах.

З огляду на викладене, нез'явлення представників відповідача через їх відрядження не є перешкодою для розгляду скарги по суті.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому, колегія суддів виходила з наступного.

23 листопада 2007 р. між сторонами у справі був укладений кредитний договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії за № 04-2.1/1080 (далі - договір, а.с.9-11), відповідно до п.2.1. якого Банк (позивач) зобов"язувався надати Позичальнику (відповідачу) кредит шляхом відкриття відновлюваної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 3000000,00 грн., на умовах, встановлених договором, а Позичальник, в свою чергу, зобов'язувався повернути кредит та сплатити проценти встановлені договором. Дата остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії сум кредиту - 29.11.2010 року; ліміт кредитної лінії мав зменшуватися за наступним графіком: з 01.04.2010 р. ліміт кредитної лінії встановлюється у сумі 2250000,00 грн.; з 01.07.2010 р. ліміт кредитної лінії встановлюється у сумі 1500000,00 грн.; з 01.09.2010 р. ліміт кредитної лінії встановлюється у сумі 750000,00 грн.; з 29.11.2010 р. ліміт кредитної лінії встановлюється у сумі 0,00 грн.

У разі несвоєчасного погашення суми, що перевищує ліміт кредитної лінії, датою остаточного повернення всіх коштів за кредитною лінією є п"ятий робочий день з дня, у якому сталось таке перевищення, у разі несвоєчасної сплати плати за кредит відповідно до п. 3.2., 3.3. договору, датою остаточного повернення всіх коштів за кредитною лінією є шістдесятий календарний день від дня нарахування плати за кредит, яка несплачена у встановлений договором строк, але не пізніше дати остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії сум кредиту; кредит надається на виробничі потреби.

З досліджених місцевим господарським судом п.п.3.1.-3.2. договору вбачається, що кредит надавався Банком Позичальнику шляхом оплати в межах сум та відповідно до термінів, визначених в п.2 договору, розрахункових документів (платіжних доручень) Позичальника безпосередньо з відповідного позичкового рахунку на рахунки контрагентів Позичальника та на поточний відповідний рахунок Позичальника для здійснення виплат заробітної плати відповідно до цільового призначення кредиту; проценти за користування кредитом нараховуються Банком на суму фактичного щоденного залишку заборгованості за отриманими коштами та сплачуються Позичальником, виходячи із встановленої Банком процентної ставки у розмірі 16 % процентів річних.

При цьому, нарахування Банком відсотків здійснюється з дати першої оплати розрахункових документів Позичальником з позичкового рахунку по дату повного і остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії коштів. При розрахунку процентів використовується метод "факт/факт", виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році; Проценти нараховуються Банком щомісячно в останній робочий день звітного місяця, за період з першого по останній календарний день звітного місяця, а також в день остаточного повернення кредиту, визначеного в п.22 договору. Проценти сплачуються Позичальником щомісячно в день їх нарахування з відповідного поточного рахунку Позичальника на відповідний рахунок відкритий Банком; відсотки за грудень місяць нараховуються Банком в останній робочий день цього місяця за період з першого по останній календарний день грудня місяця та сплачуються Позичальником не пізніше останнього робочого дня цього ж місяця.

Як досліджено судами обох інстанцій та вбачається з матеріалів справи, п.3.4. договору передбачено, що у випадку порушення Позичальником встановленого п.2.2 договору строку остаточного повернення отриманих сум кредиту, Позичальник надалі сплачує проценти за неправомірне користування кредитом, виходячи із процентної ставки у розмірі 40 % процентів річних, порядок нарахування та оплати яких встановлюється п.3.2. договору.

Відповідно до п.4.1.1. договору Банк зобов"язується з урахуванням умов, встановлених положеннями договору, видавати кредит у безготівковому порядку шляхом оплати розрахункових документів Позичальника виключно з дати набрання чинності договорів (угод), що є забезпеченням виконання Позичальником зобов'язань за договором.

Судами обох інстанцій досліджено, що відповідно до п.4.2.1. договору Позичальник зобов"язується надавати у Банк платіжні документи для отримання кредиту та використати кредит за цільовим призначенням і у встановлений згідно п.2.2. договору строк остаточно повернути всі отримані в межах кредитної лінії суми кредиту шляхом перерахування коштів на погашення заборгованості з поточних рахунків, вказаних у п.3.2. договору та/або у будь-який інший незаборонений чинним законодавством спосіб на позичковий рахунок, вказаний у п.3.1. договору.

При цьому, у випадку прострочення повернення кредиту Позичальник зобов"язаний перерахувати кошти, що призначені ним на погашення кредиту, на рахунок простроченої заборгованості за кредитом, номер якого повідомляється Банком Позичальнику негайно після його відкриття.

Згідно з п. 4.2.2. договору Позичальник зобов"язується своєчасно сплачувати плату за кредит, проценти за неправомірне користування кредитом у порядку, передбачених договором, а також суми передбаченої договором неустойки.

У випадку несвоєчасної сплати плати за кредит (у тому числі і процентів за неправомірне користування кредитом) Позичальник зобов'язаний перераховувати кошти, що призначені ним для погашення плати за кредит, на рахунок простроченої заборгованості, номер якого повідомляється Банком Позичальнику негайно після його відкриття. Сторони встановили, що у випадку, якщо після прострочення сплати плати за кредит Позичальник здійснить перерахування коштів на рахунок, відкритий Банком і вказаний в п.3.2 або п.3.3. договору, Банк набуває право самостійно зарахувати ці кошти на рахунок простроченої заборгованості Позичальника.

Пунктом 4.3.4. договору встановлено, що Банк має право вимагати від Позичальника (незалежно від настання строку остаточного повернення всіх одержаних в межах кредитної лінії сум кредиту) сплати в повному обсязі заборгованості за кредитом та/або плати за кредит, та або процентів за неправомірне користування кредитом, та/або суму неустойки, передбачених договором у відповідних випадках, зокрема коли Позичальник не виконав у строк свої обов'язки по поверненню кредиту та/або сплаті процентів за надання кредиту, та/або сплаті плати за кредит, та/або інші обов'язки по сплаті грошових коштів, передбачені договором.

Пунктом 4.4.2. договору передбачено, що Позичальник має право користуватися кредитними коштами згідно умов договору в межах загального розміру кредитної лінії.

Як вбачається з матеріалів справи та досліджено судами обох інстанцій, 14.05.08 р. та 01.12.09 р. між сторонами у справі були укладені договори № 04-2.1/465 та за № 04-2.1/96 про внесення змін до основного договору, якими сторони погодили та внесли зміни та доповнення до п.3.2. основного договору щодо збільшення розміру відсотків за користування кредитними коштами (а.с.12,13).

Місцевим господарським судом досліджено, що на виконання договірних зобов"язань позивач надав відповідачу кредитні грошові кошти в сумі 3000000,00 грн., підтвердженням чого є банківська виписка (а. с.15).

Натомість, як вбачається з матеріалів справи та досліджено судами обох інстанцій, відповідач свої договірні зобов"язання стосовно своєчасного та повного погашення заборгованості за кредитом не виконав.

Внаслідок таких неправомірних дій відповідача останнім створена заборгованість по кредиту перед позивачем, яка становить 3000000,00 грн.

Поряд з тим, місцевим господарським судом вірно досліджено, що за користування кредитом відповідачу були нараховані відсотки за період з 01.11.09 р. по 25.03.11 р. в сумі 1291544,49 грн., які відповідач у встановлені договором строки не сплатив.

Таким чином місцевий господарський суд прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по кредиту в розмірі 3000000,00 грн. та відсотків за його користування в розмірі 1291594,49 грн. підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак підлягають до задоволення на підставі ст.ст.525-527, 627, 1049 ч.1, 1054 ч.1, 1056-1 ЦК України, ст.193 ГК України.

Разом з тим, колегія Рівненського апеляційного господарського суду не може не погодитись з місцевим господарським судом, який не прийняв до уваги заперечення відповідача щодо стягнення відсотків у сумі, що нарахована по ставці 40 % річних, оскільки як вірно зазначено судом першої інстанції відповідно до ст.1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів; встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку; умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Поряд з цим, п.3.4. договору сторони встановили, що у випадку порушення Позичальником встановленого п.2.2 договору строку остаточного повернення отриманих сум кредиту останній надалі сплачує проценти за неправомірне користування кредитом виходячи із процентної ставки у розмірі 40 % процентів річних, порядок нарахування та оплати яких встановлений п. 3.2. договору.

З огляду на вищевикладене, місцевим господарським судом зроблено вірний висновок, що у правовідносинах, що виникли із договору кредитування, підвищений розмір відсоткової ставки не є забезпеченням виконання грошового зобов"язання (неустойкою) чи санкцією за невиконання грошового зобов"язання, оскільки відсотки за користування кредитом входять до складу основного грошового зобов"язання, з огляду на що, на дані правовідносини не поширюється положення ч.4 ст.12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або про визнання його банкрутом".

Як вбачається з матеріалів справи, крім кредиту та відсотків за його користування позивачем було пред"явлено до стягнення комісію в сумі 49479,48 грн.

Згідно дослідженого судом першої інстанції та перевіреного апеляційним судом п. 3.3. договору за управління кредитом у формі кредитної лінії Позичальник сплачує Банку щомісячну комісійну винагороду виходячи із встановленої Банком процентної ставки у розмірі 1 % проценту річних від ліміту кредитної лінії, відповідно до п.2.1 договору.

При цьому, як вбачається, комісійна винагорода за управління кредитною лінією нараховується Банком за звітний місяць в останній день звітного місяця та сплачується Позичальником щомісячно в день її нарахування з відповідного поточною рахунку Позичальника

З огляду на це, місцевий господарський суд прийшов до правомірного висновку, що останні підлягають до задоволення.

Колегія Рівненського апеляційного господарського суду переглядаючи оскаржуване рішення дослідила, що обгрунтовуючи свої доводи і міркування місцевий господарський суд провів глибокий та системний аналіз статтей чинних Цивільного та Господарського кодексів України, які підлягають до застосування при вирішенні спірних відносин у даній справі, детально вивчив та дослідив укладений між сторонами договір і надав йому належну оцінку.

Зі змісту ст.33 ГПК України вбачається, що обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Разом з тим, як встановлено місцевим господарським судом і з чим не може не погодитись колегія Рівненського апеляційного господарського суду всупереч наведеним нормам та вимогам суду відповідач не подав суду доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом.

Таким чином, доводів на спростування висновків суду першої інстанції по суті спору скаржником в апеляційній скарзі не наведено, обставин порушення судом першої інстанції норм, як матеріального, так і процесуального права, неповного зясування обставин справи, відповідно до вимог ст.33 ГПК України, скаржником не доведено.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія Рівненського апеляційного господарського суду не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та, відповідно, скасування рішення місцевого господарського суду.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105,106 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 акціонерного товариства "Ладижинський завод силікатної цегли" - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Вінницької області від 10 травня 2010 р. - залишити без змін.

2. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Огороднік К.М.

Суддя Мельник О.В.