ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2011 р.
Справа №18/2879/11

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю - фірма "ТТК-Вест",
м.Рівне, вул.Крейдяна,19Б, 33013

до Приватного акціонерного
товариства "Райз-Максимко" Зорянська
філія, в особі Приватного акціонерного
товариства "Райз-Максимко" м.
Червонозаводське, вул.Матросова,10,
Полтавська область,Лохвицький
район,37240

про стягнення 3060,00 грн.

Суддя Тимченко Б.П.

Представники:

від позивача: відсутні

від відповідача: Карасенко О.О., дов. №
158 від 05.08.2011р.

Суть справи: Розглядається позовна
заява про стягнення суми боргу в
розмірі 3060грн.

Позивач в судове засідання не з'явився.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав,
повідомив суду про сплату боргу в
повному обсязі до моменту порушення
провадження у справі.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши представників сторін, суд
встановив:

10.01.2011р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю - фірма "ТТК-Вест"
(далі Позивач) та Приватним
акціонерним товариством
"Райз-Максимко" в особі Зорянської
філії Приватного акціонерного
товариства "Райз-Максимко" (далі
Відповідач) було укладено договір
купівлі-продажу № 190/11 (далі Договір).

Згідно з п. 1.1. вказаного Договору
Продавець бере на себе зобов'язання
здійснювати поставку та передавати у
власність Покупця продукти харчування,
в асортименті, кількості та у строки
згідно накладних на відпуск продукції,
а Покупець зобов'язується приймати та
оплачувати продукцію.

Відповідно до п. 5.2. Договору оплата за
поставлену партію Продукції
здійснюється
контрагентами-юридичними особами з
відсутнім відстроченням (без
відстрочення) з моменту отримання
кожної партії продукції.

Згідно накладних № РМ-022850 від 11.04.2011р.,
№ РМ- 021919 від 06.04.2011р., № РМ -025157 від
20.04.2011р. на відвантаження продукції
протягом 2011р. у Позивача взято
Вдповідачем продукцію на суму 3060грн.

Позивач свої зобов'язання за договором
виконав. Оскільки, як стверджує
Позивач, Відповідачем оплата
відвантаженої продукції на суму 3060грн.
не здійснена, Позивач був змушений
звернутись до господарського суду з
позовом про стягнення вказаної суми
заборгованості.

Відповідно до вимог ст.509 ЦК України -
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послуги,
сплатити гроші тощо) або утриматися
від певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов"язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися
на засадах добросовісності,
розумності та справедливості.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського Кодексу
України, суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України,
кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони.

Статтею 530 ЦК України встановлено - якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк
(термін).

Відповідач позовні вимоги не визнає, у
відзиві на позовну заяву та в судовому
засіданні представник повідомив суду
про сплату боргу в повному обсязі до
моменту порушення провадження у
справі, на підтвердження чого надав
платіжне доручення № ZOR -204914 від 30.08.2011р.
на суму 3069,08грн. Провадження по даній
справі порушено господарським судом
Рівненської області 7 вересня 2011р.
Після чого ухвалою від 20.09.2011р. передано
за підсудністю до господарського суду
Полтавської області. Тобто, борг
сплачено до порушення провадження у
справі.

Статтею 15 Цивільного кодексу України
закріплено право кожної особи на
захист свого права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання,
а також на захист свого інтересу, який
не суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Позивачем не доведено, в чому саме
полягає порушення, невизнання або
оспорювання відповідачем його прав.

У нарадчій кімнаті суд приходить до
висновку, що Позивачем у відповідності
до положень статей 32-34, 36 ГПК України не
подані належні докази які давали б
підстави заявлені позовні вимоги
задовольнити, а тому в задоволені
позовних вимог суд відмовляє повністю
за недоведеністю та безпідставністю.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові
витрати за наслідками розгляду спору
покладаються на позивача.

На підставі матеріалів справи та
керуючись ст.ст.32-34, 36, 43, 49, 82-85 ГПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволені позову відмовити.

2. Копію рішення направити сторонам.

Суддя
Б.П. Тимченко