КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2011 № 17/070-11

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Лобаня О.І.

ОСОБА_1

при секретарі: Криворотьку В.В.

за участю представників сторін, згідно протоколу судового засідання від 10.09.2011 року,

розглянувши апеляційну скаргу Житлово-комунального підприємства «Поліське» на рішення господарського суду Київської області від 15.07.2011 року,

по справі № 17/070-11 (суддя Горбасенко П.В.),

за позовом Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

до Житлово-комунального підприємства «Поліське»

про стягнення 101 009, 94 грн.,

ВСТАНОВИВ:

15.07.2011 року господарський суд Київської області прийняв рішення, яким позовні вимоги задовольнив частково, а саме стягнув з відповідача на користь позивача 80 800, 98 грн. основного боргу, 5 215, 54 грн. пені, 10 176, 23 грн. інфляційних втрат, 3 802, 31 грн. 3 % річних та понесені судові витрати, у задоволенні решти позовувідмовлено

При винесенні оскаржуваного рішення місцевим господарським судом встановлено наявність заборгованості відповідача перед позивачем на підставі укладеного між сторонами договору поставки від 23.09.2009 року, яка виникла у звязку з порушенням відповідачем умов вказаного договору щодо сплати грошових коштів за поставлений природний газ.

Відповідач не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просив рішення господарського суду Київської області від 15.07.2011 року по справі № 17/070-11 скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, відповідач посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийняте при неповному зясуванні обставин справи, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для його скасування.

На підставі апеляційної скарги Житлово-комунального підприємства «Поліське» на рішення господарського суду Київської області від 15.07.2011 року, згідно ст. ст. 86, 93, 98 ГПК України, Київським апеляційним господарським судом ухвалою від 31.08.2011 року відновлено строк для подання апеляційної скарги та порушено апеляційне провадження по даній справі.

Представник відповідача у судовому засіданні 10.10.2011 року надав пояснення суду та підтримав доводи апеляційної скарги. У цьому ж судовому засіданні представник позивача також надав пояснення суду та заперечив проти доводів апеляційної скарги.

В судовому засіданні 12.09.2011 року колегією суддів Київського апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини Постанови.

Дослідивши наявні у справі матеріали, розглянувши доводи апеляційної скарги, колегією суддів Київського апеляційного господарського суду, встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та як було встановлено судом першої інстанції між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) 23.09.2009 року було укладено договір поставки природного газу для вироблення теплової енергії для потреб установ та організацій, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів, а також інших субєктів господарювання, строк дії якого з моменту його підписання та скріплення печатками сторін діє в частині поставки газу з 01.10.2009 року по 31.12.2009 року, а в частині розрахунків за газ до їх повного здійснення (далі договір, а.с. 14 20).

Предметом вказаного договору є обовязок постачальника передати у власність покупцю природний газ, за наявності його обсягів, а обовязок покупця прийняти від постачальника та оплатити природний газ в обсязі, зазначеному в статті 2 договору.

Відповідно до ст. 2 договору постачальник передає покупцю в період з 01.10.2009 року по 31.12.2009 року газ в обсязі до 60 000 м3, в тому числі по місяцям: жовтень: 15 000 м3, листопад: 20 000 м3, грудень: 25 000 м3. Обсяги газу, які планується поставити за договором можуть змінюватись протягом місяця на підставі заявки покупця з урахуванням оплат.

Статтею 5 Договору сторони визначили ціну газу та тарифи на його транспортування, зокрема ціна за 1 000 м3 природного газу становить 2 020, 25грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того: - збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ 2 %; - податок на додану вартість за ставкою 20 %. Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами 122 грн. з ПДВ. До сплати за 1 000 м3 природного газу 2 619, 19 грн. з ПДВ.

Згідно п. 6.1. договору оплата за газ згідно п. 5.1. проводиться грошовими коштами у такому порядку: - перша оплата в розмірі 34 % від вартості запланованих місячних обсягів газу проводиться не пізніше 10 числа поточного місяця; - подальші оплати проводяться плановими платежами по 33 % від вартості запланованих місячних обсягів газу до 20 та 30 (31) числа поточного місяця. Остаточний розрахунок за фактично спожиті обсяги газу здійснюється на підставі акта приймання-передачі газу до 10 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Матеріалами справи також підтверджується, що 21.12.2009 року між постачальником (позивачем) та покупцем (відповідачем) було укладено додаткову угоду до договору поставки природного газу № 06/09-874 БО-17 (а.с. 21).

За умовами вказаної додаткової угоди сторони домовились доповнити п. 2.1. договору п.п. 2.1.1. в наступній редакції: «2.1.1. Постачальник передає покупцю в період з 01.01.2010 року по 30.04.2010 року газ в обсязі до 140 тис.м3, в тому числі по місяцям: січень - 45 м3, лютий - 40 м3, березень - 45 м3, квітень - 10 м3»; пункт 11.1. договору викладено в наступній редакції: «11.1. Цей договір набирає чинності з моменту його підписання повноважними представниками сторін та скріплення печатками сторін і діє в частині поставки газу з 01.10.2009 року по 30.04.2010 року, а в частині розрахунків за газ до їх повного здійснення».

Позивач на підтвердження виконання своїх зобовязань за договором від 23.09.2009 року, а саме щодо постачання відповідачу природного газу вартістю 145 847, 10 грн. в період з жовтня 2009 року по березень 2010 року надав підписані та скріплені печатками обох сторін акти передачі-приймання природного газу (а.с. 22 27).

Позивач враховуючи, що відповідач не належним чином виконує умови договору щодо оплати поставленого природного газу, звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості і штрафних санкцій за договором поставки природного газу від 23.09.2009 року.

Господарський суд міста Києва враховуючи, що відповідачем не надано доказів щодо погашення заборгованості за спірним договором, керуючись нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України позовні вимоги ЖКП «Поліське» задовольнив частково.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає скасуванню з наступних підстав.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з розрахунками позивача заборгованість відповідача за Договором поставки від 23.09.2009 року складає 80 800, 98 грн. (145 847, 10 65 046, 12), оскільки відповідач, за отриманий в період з жовтня 2009 року по березень 2010 року природний газ розрахувався не в повному обсязі, а лише в розмірі 65 046, 12 грн., що підтверджується реєстром платежів відповідача (а.с. 48).

Відповідно до ст. 526 ЦК України та п. 1 ст. 193 ГК України зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону та договору. Згідно зі ст. 525 ЦК України та п. 7 ст. 193 ГК України одностороння відмова від зобовязання не допускається.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При дослідженні матеріалів справи колегією суддів апеляційного господарського суду не було виявлено доказів які би підтвердили відсутність у відповідача перед позивачем заборгованості по договору поставки в розмірі 80 800, 98 грн. Зазначене не спростоване і доводами апеляційної скарги щодо відсутності у відповідача перед позивачем вказаної заборгованості за Договором поставки від 23.09.2009 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по договору поставки в розмірі 80 800, 98 грн.

Також, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, погоджується і з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 6 230, 42 грн. з огляду на таке.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов'язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

У ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» зазначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Пунктом 7.2. договору сторонами погоджено, що у разі невиконання покупцем умов п. 6.1. договору покупець зобовязується (крім суми заборгованості) сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Згідно п. 7.10. договору неустойка нараховується постачальником за шість місяців, що передують моменту звернення з претензією або позовом.

Разом з тим, в ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, договірні правовідносини щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовано Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» і яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який встановлений законом як граничний.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд приходить до висновку про те, що за прострочення платежу за договором може бути стягнута лише така сума пені, яка не перевищує ту, що обчислена на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України (Апеляційним господарським судом враховані висновки Вищого господарського суду України в постановах від 14.02.2008 року по справі № 5/2164 та від 13.05.2008 року по справі № 37/371).

Колегія суддів апеляційного господарського суду перевіривши правильність математичного розрахунку пені за неналежне виконання зобовязань за договором поставки від 23.09.2009 року дійшла до висновку, що суд першої інстанції з урахуванням вимог ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» математично вірно обрахував пеню та стягнув її з відповідача на користь позивача у розмірі 5 215, 54 грн., що свідчить про часткове задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача пені.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки інфляційні втрати повязані з інфляційними процесами в державі та за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, а три проценти річних платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, то нарахування позивачем інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних є правомірним.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, здійснивши повторний перерахунок інфляційних витрат та 3 % річних наведених в розрахунках позивача (а.с. 8 9), дійшла до висновку, що позивачем математично вірно обраховано інфляційні витрати та три відсотки річних, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційні збитки у сумі 10 176, 23 грн. та 3 % річних у сумі 3 802, 31 грн.

З врахуванням вищевикладеного, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на корить позивача 80 800, 98 грн. основної заборгованості за договором, 5 215, 54 грн. пені, 10 176, 23 грн. інфляційних збитків та 3 802, 31 грн. трьох відсотків річних.

Щодо посилань скаржника у доводах апеляційної скарги на неправомірні дії органів влади, що є підставою для зменшення розміру пені, то колегія апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Відповідно до п. 3.9.2. Роз'яснень Вищого арбітражного суду України № 02-5/289 від 18.09.1997 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України», вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу.

Наявні у справі матеріали свідчать, що викладені відповідачем обставини щодо неправомірних дій органів влади не підтверджуються доказами та не можуть бути визнані винятковими і бути підставою для зменшення розміру пені.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про зменшення розміру пені за умови скрутного фінансового становища відповідача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо посилань апелянта на важкий фінансовий стан, як на підставу для відстрочки виконання рішення суду то вони не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 ГПК України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, за поданням прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Згідно з п. 1 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 12.09.1996 року № 02-5/333 «Про деякі питання практики застосування статті 121 Господарського процесуального кодексу України», господарський суд на підставі статті 121 ГПК має право за заявою сторони, державного виконавця, за поданням прокурора чи його заступника або за власною ініціативою у виняткових випадках залежно від обставин справи відстрочити, розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Також, відповідно підпункту 1.1 пункту 1 наведених Роз'яснень Вищого арбітражного суду України розстрочка означає виконання рішення частинами, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частини повинні визначатись господарським судом.

Пунктом 2 Роз'яснень Вищого арбітражного суду передбачено, що підставою для розстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом.

При цьому згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення.

Вирішуючи питання, зокрема, про розстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини сторони у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» при вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що відповідно до статті 351 ЦПК України і статті 121 ГПК України їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення.

Враховуючи, що апелянтом не подано доказів на підтвердження доводів про наявність таких обставин відсутні підстави для задоволення вищезазначеної вимоги апеляційної скарги.

Викладене в сукупності підтверджує, що доводи апеляційної скарги не являються обґрунтованими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели б або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Крім того, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, враховуючи положення ч. 2 ст. 104 ГПК України зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення, судом першої інстанції не було допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до прийняття неправильного рішення по справі.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

З огляду на наведене та на переконання колегії суддів Київського апеляційного господарського суду, представником відповідача не обґрунтовано належним чином доказами, наявними в матеріалах справи, тих обставин, які б могли бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що судом першої інстанції належним чином досліджено обставини справи та надано відповідну правову оцінку, рішення господарського суду Київської області від 15.07.2011 року по справі № 17/070-11 відповідає фактичним обставинам справи та не суперечить чинному законодавству України, а відтак відсутні передбачені законом підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 43, 99, 101 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Житлово-комунального підприємства «Поліське» на рішення господарського суду Київської області від 15.07.2011 року у справі № 17/070-11 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Київської області від 15.07.2011 року у справі № 17/070-11 залишити без змін.

3. Постанова Київського апеляційного господарського суду по даній справі набирає законної сили з дня її прийняття відповідно до ст. 105 ГПК України.

4. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України відповідно до ст. 105 ГПК України.

5. Матеріали справи № 17/070-11 повернути до господарського суду Київської області.

Головуючий суддя Федорчук Р.В.

Судді Лобань О.І.

ОСОБА_1