ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2011 р. Справа № 5019/30/11

За позовом СПД-фізична особа ОСОБА_1

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача приватний підприємець ОСОБА_2

до відповідача ОСОБА_3 підприємство "Дубнокомуненергія"

про визнання договору № 236 від 15 жовтня 2005 року недійсним

Суддя Крейбух О. Г.

Представники:

від позивача: представник не з'явився

від відповідача: представник ОСОБА_4 довіреність № 30 від 21.01.2011р.,

ОСОБА_5, довіреність № 27 від 21.01.2011р.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся до господарського суду Рівненської області із позовом про визнання договору на відпуск теплової енергії № 236 від 15 жовтня 2005 року недійсним.

В судовому засіданні 01 лютого 2011 року представником позивача позовні вимоги підтримано у повному обсязі.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що позивач підприємець ОСОБА_1 не являється ні власником, ні орендарем приміщення по вул.Мирогощанській, 4 у м.Дубно. А тому договір на відпуск теплової енергії № 236 від 15 жовтня 2005 року, укладений між КП "Дубнокомуненергія" та підприємцем ОСОБА_1, є фіктивним, а тому просить визнати його недійсним на підставі ст.ст.237-238 ЦК України.

Відповідач позовні вимоги заперечує з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву від 28.01.2011р. № 44 /а.с.21-23/.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 01.02.2011р. до участі у справі № 5019/30/11 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача залучено приватного підприємця ОСОБА_2 (Рівненська область, м. Дубно, вул. Словацького, 41).

Підприємець ОСОБА_2 письмових пояснень по справі не надав, участі уповноваженого представника в судовому засіданні 22.02.2011 року не забезпечив, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням /а.с.92/.

Відводи з підстав, передбачених статтею 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до статті 811 ГПК України.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, оцінивши наявні в матеріалах справи і досліджені в судовому засіданні докази, суд

ВСТАНОВИВ:

18 червня 2001 року між господарським товариством з обмеженою відповідальністю "АЛБА" (продавець) та громадянином ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавець продав, а покупець купив вбудовані нежитлові приміщення швейної майстерні, нежитловою площею 66,4 кв.м, що знаходяться в м.Дубно по вул.Мирогощанській, 4. Договір посвідчено приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за № 2020 /а.с.38/.

01 вересня 2008 року між приватним підприємцем ОСОБА_2 (орендодавець) та приватним підприємцем ОСОБА_1 (орендар) укладено договір № 5, згідно з яким орендодавець надає орендарю в платне користування нежиле приміщення для торгівельної діяльності площею 66,4 кв.м за адресою м.Дубно, вул.Мирогощанська, 4. Даний договір вступає в силу з дня його підписання і діє до 31.07.2009р. В разі незгоди однією із сторін даний договір може бути розірваний, але попередивши про це за один місяць незгодною стороною /а.с.39/.

Відповідно до ст.764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Поскільки підприємець ОСОБА_1 продовжував користуватися орендованим майном після закінчення строку дії договору № 5 від 01.09.2008р. і заперечення зі сторони орендодавця підприємця ОСОБА_2 відсутні, то на час розгляду справи підприємець ОСОБА_1 є орендарем приміщення площею 66,4 кв.м за адресою м.Дубно, вул.Мирогощанська, 4.

15 жовтня 2005 року між комунальним підприємством «Дубнокомуненергія»(надалі підприємство, відповідач) та приватним підприємцем ОСОБА_1 (надалі споживач, позивач) укладено договір на відпуск теплової енергії № 236, відповідно до якого теплова енергія подається споживачу за адресою: м.Дубно, вул.Мирогощанська, 4, магазин приватного підприємця ОСОБА_1 Договір підписано сторонами та скріплено печатками сторін /а.с.24-27/.

ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 20.07.1999р., що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серія В00 № 002150 /а.с.12/.

Позивач стверджує, що він не являється споживачем послуг з теплопостачання, поскільки не є власником приміщення площею 66,4 кв.м за адресою м.Дубно, вул.Мирогощанська, 4.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Аналогічна норма міститься у ст.1 Закону України «Про теплопостачання».

Факт споживання підприємцем ОСОБА_1 послуг з теплопостачання у приміщенні магазину «Лоск», площею 66.4 кв.м, що знаходиться за адресою: м.Дубно, вул.Мирогощанська, 4, підтверджується актом про надання належних послуг теплопостачання від 21.01.2011р., актом перевірки про надання послуг теплопостачання та належним виконанням підприємцем ОСОБА_1 своїх обовязків за договором на відпуск теплової енергії від 15.10.2005р. № 236 в частині оплати спожитої теплової енергії з 2007р. по лютий 2009р. /а.с.44-46, 57-69/.

В силу част.1 ст.19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Аналогічна норма міститься у ст.ст.19, 22, 24 Закону України «Про теплопостачання».

За змістом п.1 част.3 ст.20 Закону України «Про теплопостачання», споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Спеціальною нормою, що регулює відносини у сфері теплопостачання також визначено, що основним обов'язком споживача теплової енергії є своєчасне укладення договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії (част.3 ст.24 Закону України "Про теплопостачання").

Суд не приймає твердження позивача, що при укладенні договору не було узгоджено ціни спожитої теплової енергії з огляду на таке.

Порядок проведення розрахунків за спожиту теплову енергію врегульовано розділом 5 Договору від 15.10.2005р. № 236.

Згідно з п.5.1 Договору розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться в грошовій формі, відповідно до встановлених тарифів.

Згідно з п.5.2 Договору розмір щомісячної плати за опалення та підігрів води на момент укладення даного договору становить 3,35 грн. в місяць протягом опалювального періоду за 1 кв.м загальної площі та в розмірі 126,66 грн. в місяць за 1 Гкал для споживача 2 групи населення. Зазначений розмір тарифів затверджено рішенням виконавчого комітету Дубенської міської ради Рівненської області від 20.10.2005р. № 698 /а.с.70/.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про теплопостачання»до основних повноважень органів місцевого самоврядування у сфері теплопостачання належить, зокрема, встановлення для відповідної територіальної громади в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на теплову енергію, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності, крім тарифів на теплову енергію, що виробляється на установках комбінованого виробництва теплової і електричної енергії.

Теплопостачальні, теплотранспортні і теплогенеруючі організації зобов'язані: при зміні тарифів на теплову енергію повідомляти споживача письмово або в засобах масової інформації в порядку, встановленому законодавством (ст.25 Закону України «Про теплопостачання»).

Під час дії Договору від 15.10.2005р. № 236 органом місцевого самоврядування тарифи на теплопостачання переглядалися, про що споживачів повідомлялося через засоби масової інформації /а.с.71-90/.

Відповідно до част.1, 2 ст.213 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.203 ЦК України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.78 року N 3 "Про судову практику про визнання угод недійсними" угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен з'ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних юридичних наслідків.

Частина 1 ст.33 ГПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Натомість, доводи, якими позивач обгрунтовував викладені в позовній заяві обставини, є безпідставними і необгрунтованими, оскільки спростовуються вищевикладеним.

Відтак, підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись статтями 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Суддя Крейбух О. Г.

повне рішення складено "03" березня 2011 року

Помічник судді

ОСОБА_7