РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" червня 2011 р. Справа № 5004/634/11

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Коломис В.В.

суддів Огороднік К.М.

суддів Мельник О.В.

при секретарі судового засідання Кульчин Л.В.

розглянувши апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 приватне підприємство "Берізка" на рішення господарського суду Волинської області від 18.04.11 р.

у справі № 5004/634/11 (суддя Костюк Софія Василівна )

позивач ОСОБА_1 приватне підприємство "Берізка"

відповідач ОСОБА_2 акціонерне товариство "УкрСиббанк"

про розірвання договору поруки № 0/1 від 31.12.2010р.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_3 (довіреність № 01 від 15.09.2009р.);

відповідача - ОСОБА_4 (довіреність № 31 від 04.01.2011р.).

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 18.04.2011 року у справі № 5004/634/11 в позові малого приватного підприємства "Берізка" до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про розірвання договору поруки № 0/1 від 31.12.2010р. відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, позивач - МПП "Берізка" звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Апелянт вважає, що дане рішення прийняте із порушенням норм процесуального та матеріального права.

Зокрема, скаржник вказує, що ухвалу господарського суду Волинської області від 26.10.2010 року у справі № 02/58-91 скасовано Рівненським апеляційним господарським судом, а справу передано на розгляд господарському суду Волинської області. Відтак, на думку скаржника, відповідно до ст.20 ГПК України, суддя, який брав участь у справі, у разі скасування рішення, ухвали повинен був заявити самовідвід.

Крім того, апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що з липня 2008 року ПАТ "Укрсиббанк", не маючи на те правових підстав, в односторонньому порядку підвищив відсоткову ставку з 17,05% до 22,5%, з вересня 2008 року підняв до 24,5% та 49%, чим порушив постанову правління НБУ №413 від 04.12.2008 року "Про окремі питання діяльності банків", де рекомендовано зворотно зменшувати відсоткові ставки та ст.55 Закону України "Про банки та банківську діяльність", відповідно до якої, банкам заборонено в односторонньому порядку збільшення розміру процентної ставки за кредитними договорами.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач - ПАТ "Укрсиббанк" вважає рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Безпосередньо в судовому засіданні представники сторін повністю підтримали вимоги, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 22 грудня 2006 року між АКІБ "УкрСиббанк" в особі начальника відділення № 525 та ОСОБА_3 був укладений договір споживчого кредиту за № 0 (далі-кредитний договір, а.с.5-9).

Відповідно до п.1.1 кредитного договору, Банк зобов'язувався надати Позичальнику, а Позичальник зобов'язувався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 600 000,00 грн. та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п.1.2.2 кредитного договору, позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі не пізніше 22 грудня 2017 року.

22 грудня 2006 року, з метою забезпечення виконання зобовязань, визначених кредитним договором, між АКІБ "Укрсиббанк" та Малим приватним підприємством "Берізка" був укладений договір поруки № 0/1 (далі - договір поруки, а.с. 10).

Відповідно до п.1.1 договору поруки, поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх його зобов'язань, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 0 від 22.12.2006р., укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Згідно п. 3.1. договору поруки, останній набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобовязань боржника за основним договором.

Відповідно до ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Відповідно до ч.1,2 ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Таким чином, для застосування положень наведеної норми закону необхідна наявність наступних юридичних фактів: зміна зобов'язання; відсутність згоди поручителя на таку зміну; внаслідок такої зміни збільшується обсяг відповідальності поручителя.

Як вбачається, пунктом 1.2. договору поруки сторони підтвердили, що поручителю добре відомі всі умови вищезазначеного основного договору.

До умов основного договору належать, в тому числі, положення щодо розміру процентної ставки за користування кредитними коштами, порядку її встановлення та зміни.

Зокрема, відповідно до п.1.3.1. кредитного договору, за використання кредитних коштів протягом 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 17,5 % річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п.9.2. даного договору. У випадку, якщо Банк не повідомив Позичальника про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку, передбаченому п.9.2. даного договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці.

Пунктом 1.3.2 кредитного договору сторони домовились, що за умовами цього договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених ч.1 п.9.2. договору.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно застосував вищевикладені норми законодавства, дав вірну оцінку доказам та фактичним обставинам справи, та, відповідно, дійшов вірного висновку, що підняття процентної ставки по кредитному договору не є зміною зобов'язання, оскільки в кредитному договорі сторони передбачили можливість і порядок зміни процентної ставки і поручителю були відомі дані положення кредитного договору. А тому, збільшення відсоткової ставки по кредиту не може вважатись збільшенням обсягу відповідальності поручителя, оскільки така зміна повністю охоплюється обов'язком позичальника згідно умов кредитного договору, і відповідно, обов'язком поручителя згідно умов договору поруки.

Оскільки позивачем не наведено жодної правової підстави для розірвання договору поруки від 22.12.2006р., апеляційна інстанція не може не погодитись з висновком місцевого господарського суду, що позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

Зокрема, посилання скаржника на те, що у відповідності до ст.22 ГПК України, суддя, який брав участь у справі, у разі скасування рішення, ухвали повинен був заявити самовідвід є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ч.1,2 ст.20 ГПК України, суддя, який брав участь в розгляді справи, не може брати участі в новому розгляді справи у разі скасування рішення, ухвали, прийнятої за його участю. При наявності зазначених підстав суддя повинен заявити самовідвід. При цьому, слід зазначити, що не є підставою для відводу та обставина, коли апеляційною інстанцією скасовано ухвалу про передачу справи за підсудністю. В цьому випадку, справа передається на розгляд місцевого господарського суду, а отже, вона передається не на новий розгляд, а для розгляду її по суті.

Крім того, посилання скаржника на нікчемність умови кредитного договору щодо права банку змінювати розміри процентів в односторонньому порядку не є такими, оскільки така норма закону (ст.1056-1 ЦК України) набула чинності з 09.01.2009 року. Сторони ж уклали договори 22.12.2006р., до введення цієї норми в законну силу.

Всі інші посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Волинської області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу малого приватного підприємства "Берізка" залишити без задоволення. Рішення господарського суду Волинської області від 18.04.2011 року у справі №5004/634/11 залишити без змін.

2. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Огороднік К.М.

Суддя Мельник О.В.