РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2011 р. Справа № 6/5007/20/11

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Огороднік К.М. ,

суддя Коломис В.В.

при секретарі судового засідання Турович Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу першого заступника прокурора Житомирської області на ухвалу господарського суду Житомирської області від 14.04.11 р. у справі № 6/5007/20/11

за позовом Житомирського міжрайонного природоохоронного прокурора в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації, Головного управління держкомзему в Житомирській області

до Житомирської районної державної адміністрації, Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Україна", Управління Держкомзему у Житомирському районі Житомирської області

про визнання незаконним розпорядження від 29.04.2010р. №500, визнання недійсною державної реєстрації державного акта на право власності на землю

за участю:

прокурора - не зявився,

позивача 1 - не зявився,

позивача 2 - не зявився,

відповідача 1 - ОСОБА_2,

відповідача 2 - ОСОБА_3,

відповідача 3 - не зявився,

ВСТАНОВИВ:

Житомирський міжрайонний природоохоронний прокурор в інтересах Житомирської обласної державної адміністрації, Головного управління Держкомзему в Житомирській області звернувся до суду з позовом до Житомирської районної державної адміністрації, товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Україна»про визнання недійсним розпорядження голови Житомирської райдержадміністрації від 29.04.2010 року № 500, яким затверджено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою зміни цільового призначення з ведення селянського господарства площею 2 га ТОВ "ОСОБА_1 Україна" на землі іншого комерційного призначення (під будівництво автосалону, станції технічного обслуговування, офісних та побутових приміщень, готелю, кафе та ліцензійного складу) на території Глибочицької сільської ради Житомирського району. Також просить визнати недійсною державну реєстрацію державного акта на право власності на землю ТОВ "ОСОБА_1 Україна" ЯЛ №771378, що зареєстрований за №06.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 14.04.2011 року у справі (суддя Терлецька-Байдюк Н.Я.) провадження у справі припинене з підстав підвідомчості даного спору адміністративним, а не господарським судам.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, перший заступник прокурора Житомирської області подав апеляційну скаргу, в якій просить вказану ухвалу скасувати і прийняти нове рішення, яким передати справу на розгляд господарському суду Житомирської області.

Апеляційна скарга, зокрема, обґрунтована тим, що вказаний спір виник внаслідок порушення визначеного законодавством порядку зміни цільового призначення земельної ділянки при здійсненні відповідачем 2 такої складової права власності як розпорядження, тому є спором про право і підлягає розгляду за правилами ГПК України. Апелянт стверджує, що між сторонами по справі існує спір про право, що виключає розгляд справи у порядку адміністративного судочинства. Апеляційна скарга також обґрунтована положенням ст. 21 ЗК України. Визнання недійсною державної реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку є похідною вимогою, оскільки субєктом господарської діяльності реалізоване право власності, що посвідчується відповідним правовстановлюючим документом.

Будучи належним чином повідомленими про місце, дату, час судового засідання, прокурор та позивач-1 участь повноважних представників під час розгляду справи в апеляційному суді не забезпечили, про поважність причин неявки суд не повідомили, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертались, а тому з урахуванням положення ст. 102 ГПК України щодо строку розгляду апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе провести розгляд апеляційної скарги за відсутності представників сторін.

Позивач - 2 подав клопотання про розгляд справи без участі його представника. Апеляційну скаргу прокурора підтримав.

Представник відповідача 1 апеляційному суду пояснив, що позивач не вірно визначив характер спірних правовідносин. Вважає, що відповідач 1 діяв як субєкт владних повноважень, тому вважає припинення судом провадження правомірним.

Відповідач - 2 надав суду відзив на апеляційну скаргу прокурора, в якому просить залишити ухвалу господарського суду Житомирської області без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення. У відзиві, зокрема, вказує на помилковість висновку прокурора про те, що Житомирська РДА в процесі винесення оскаржуваного розпорядження реалізувала надане їй право розпорядження земельною ділянкою, право власності на яку належить відповідачу-2, оскільки Житомирська РДА наділена правом виключно надання дозволу на зміну цільового призначення земельної ділянки, не маючи можливості впливати на її долю, як обєкт цивільних прав. Вважає, що відповідач 1 діяв як субєкт владних повноважень, реалізуючи на основі законодавства одну із владних управлінських функцій, а тому вважає, що вказаний спір віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Розглянувши апеляційну скаргу та відзив на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з частковим скасуванням оскаржуваної ухвали господарського суду Житомирської області від 14.04.2011 року, виходячи з наступного.

Апеляційним судом встановлено, що ТОВ «ОСОБА_1 Україна»на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 06.05.2008 року є власником земельної ділянки площею 2,0 га в м. Житомирі по вул. Ватутіна, 188, що мала цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства. (а.с. 29).

Розпорядженням голови Житомирської райдержадміністрації від 05.08.2008р. №860 ТОВ "ОСОБА_1 Україна" надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га, придбаної у власність для ведення особистого селянського господарства, з метою зміни цільового призначення на землі іншого призначення (під будівництво автосалону, станції технічного обслуговування, офісних та побутових приміщень, готелю, кафе та ліцензійного складу) на території Глибочицької сільської ради Житомирського району.

Розпорядження голови Житомирської райдержадміністрації від 29.04.10р. №500 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою зміни цільового призначення з ведення селянського господарства площею 2 га ТОВ "ОСОБА_1 Україна" на землі іншого комерційного призначення (під будівництво автосалону, станції технічного обслуговування, офісних та побутових приміщень, готелю, кафе та ліцензійного складу) на території Глибочицької сільської ради. Також затверджено розрахунок вартості втрат сільськогосподарського виробництва на вказаній земельній ділянці, змінено категорію земельної ділянки з сільськогосподарського призначення на землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики та іншого призначення.

На підставі вказаного розпорядження від 29.04.10р. №500 ТОВ "ОСОБА_1 Україна" 07.07.2010р. видано державний акт на право власності на землю серії ЯЛ №771378. (а.с. 7).

Предметом даного позову є матеріально - правова вимога прокурора до відповідачів, а саме визнання недійсним розпорядження РДА та визнання недійсною державної реєстрації державного акту на право власності на землю.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд й має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ч. 4 ст. 373 ЦК України, власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Отже, реалізація права власності на земельну ділянку в частині користування нею, як обєктом права власності обмежена певним способом, в залежності від виду її цільового призначення.

За змістом ч. 2, ч. 3 ст. 20 ЗК України, зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється органами виконавчої влади за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як слідує із змісту ст. 3 КАС України, справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) конкретними субєктами суспільства стосовно їхніх прав та обовязків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один субєкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) субєктів, а ці субєкти відповідно зобовязані виконувати вимоги та приписи такого владного субєкта.

Отже, законом визначено повноваження органу виконавчої влади щодо надання дозволу на використання власником земельної ділянки іншим способом, а ніж той, який був дозволений державою раніше, в разі наявності волевиявлення на це власника. Тобто, законом визначене право органу виконавчої влади за згоди власника на втручання у сферу його приватноправових інтересів. Разом з тим, за відсутності волевиявлення юридичної особи, як власника земельної ділянки на зміну її цільового призначення, оскаржуване розпорядження РДА не могло бути прийняте й відповідно таке розпорядження не могло бути обовязковим для виконання відповідачем-2.

Відповідно до частини 6 ст. 319 ЦК України, держава не втручається у здійснення права власності. Тобто пряме адміністрування з боку органів влади є неприпустимим.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї із сторін стосовно порядку використання землі, може бити розглянутий за правилами КАС, а наведені вище спірні правовідносини мають характер публічноправових, тому в цій частині ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Поряд з тим, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про припинення провадження у справі в частині позовних вимог про визнання недійсною державної реєстрації державного акта на право власності на землю.

Як слідує із позовної заяви прокурора, предметом спору є не сам державний акт на право власності на землю, як правовстановлювальний документ, а правомірність дій щодо державної реєстрації такого державного акта.

Згідно з п. 1.21 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 р. N 43, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 4 червня 1999 р. за N 354/3647, реєстрація землеволодінь та землекористувань - це складова частина автоматизованої системи державного земельного кадастру, яка складається з комп'ютерної бази даних, що містить відомості про складання та видачу державних актів на право власності на земельну ділянку та право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, порядок, функціонування і ведення якої встановлює Держкомзем України.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК України).

Відповідно до п. 12 Прикінцевих положень ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці другому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Частиною 2 ст. 1 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" визначено, що місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 21 цього ж Закону визначено повноваження місцевої державної адміністрації розпоряджатись землями державної власності відповідно до закону.

Стаття 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначає, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статті 11 цього Закону зазначає, що виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створені радами виконавчі органи.

Статтею 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері регулювання земельних відносин належать делеговані повноваження органів виконавчої влади такі як реєстрація суб'єктів права власності на землю; реєстрація права користування землею і договорів оренди землі; видача документів, що посвідчують право власності і право користування землею.

За змістом ст. 202, ст. 204 ЗК України, державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного земельного кадастру; ведення якого покладається на "уповноважений орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів".

Отже, вказаним державним органам на основі законодавства делеговані владні повноваження у сфері суспільних правовідносин, повязаних зі здійсненням від імені держави дій щодо реєстрації державних актів на земельні ділянки, прав власності на земельні ділянки, а тому, в розумінні п. 7 ст. 3 КАС України такі державні органи є субєктами владних повноважень, у звязку з чим спір щодо правомірності дій по державній реєстрації державного акта на право власності на землю є адміністративним спором.

Судова колегія вважає, що припинивши провадження у справі в частині визнання недійсною державної реєстрації державного акта на право власності на землю відповідача 2, суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятої в цій частині ухвали, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.99, 101, ст.ст.103-105, ст. 106 Господарського процесуального кодексу України Рівненський апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Житомирської області задоволити частково.

Ухвалу господарського суду Житомирської області від 14.04.2011 року у справі № 6/5007/20/11 в частині припинення провадження щодо визнання недійсним розпорядження голови Житомирської райдержадміністрації від 29.04.2010 року № 500 скасувати і справу в цій частині передати на розгляд господарського суду Житомирської області.

В іншій частині ухвалу господарського суду Житомирської області від 14.04.2011 року у справі № 6/5007/20/11 залишити без змін, а апеляційну скаргу заступника прокурора Житомирської області - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Рівненський апеляційний господарський суд.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Огороднік К.М.

Суддя Коломис В.В.