ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" серпня 2011 р. Справа № 5023/3248/11

вх. № 3248/11

Суддя господарського суду Жельне С.Ч.

при секретарі судового засідання Федорова Т.О.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, дов. б/н від 26.04.2011 року, 1-го відповідача: ОСОБА_2, дов. № 150 від 11.05.2011 року, 2-го відповідача: не з"явився, 3-го відповідача: ОСОБА_3, дов. б/н від 08.07.2011 року.

розглянувши справу за позовом ТОВ НВФ "Електропівденмонтаж", м. Харків

до 1)ТОВ " Харківське монтажно-виробниче підприємство "Електропівденмонтаж" м. Харків

2)ТОВ "Ір сом", м. Харків

3) ТОВ "Деми Групп",м. Харків

про стягнення 322977,88грн. та визнання права власності .

ВСТАНОВИВ:

Позовні вимоги Товариством з обмеженою відповідальністю «Наукова-виробнича фірма «Електропівденмонтаж» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківське монтажне - виробниче підприємство «Електропівденмонтаж» полягають у визнанні права власності на 56/100 нежитлової будівлі за адресою: Харківська область, смт.Пісочин, вул.П.Шлях,337 та відшкодування шкоди в розмірі 372977,88 грн.

10 червня 2011 р. позивач надав суду позовну заяву (додаткову) про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, в якій спросив суд визнати право власності ТОВ «Науково-виробнича фірма «Електропівденмонтаж» на 56/100 частини комплексу, що складаються з приміщень № 1-1, 4-1 - 4-29, І, II, 7.1 - 7.3, загальною площею 3561,10 кв.м. в будівлі майстерні літ. «А-2», що розташована за адресою: Харківська область. Харківський район, смт. Пісочин, вул. Полтавське шосе. б. № 337, та витребувати від ТОВ «ДЕМИ ГРУПП» 56/100 частини комплексу, що складаються з приміщень № 1-1. 4-1 - 4-29, І, II, 7.1 - 7.3. загальною площею 3561,10 кв.м. в будівлі майстерні літ. «А-2». що розташована за адресою: Харківська область. Харківський район, смт. Пісочин, вул. Полтавське шосе, б. № 337.

Враховуючи, що згідно ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви, суд не прийняв позовну заяву (додаткову) як таку, що подана після початку розгляду судом і суперечить діючому законодавству та продовжує розгляд справи без урахуванням цих змін.

Відповідач ТОВ «Харківське монтажне - виробниче підприємство «Електропівденмонтаж» надав суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує та просить суд в позові відмовити з посиланням на те, що позивач не набув права власності за актом прийому - передачі на 56/100 нежитлової будівлі за адресою: Харківська область, смт.Пісочин, вул.П.Шлях, 337, оскільки для переходу права власності на вищезазначений обєкт нерухомості Позивачу слід було отримати правовстановлюючий документ та необхідно було зареєструвати право власності у встановленому законом порядку.

Відповідач вважає, що оскільки позивачем не надано суду документів які підтверджують набуття ним права власності на вказане в позові нерухоме майно, тому позов заявлений безпідставно і задоволенню не підлягає.

Відповідач вважає, що акт прийому-передачі від 15.01.1999 року не є підставою для набуття TOB "НВФ «Електропівденмонтаж" права власності на спірний нерухоме майно, а також не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України.

Відповідно до ст.182 ЦК України - право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно ч.4 ст. 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Крім того, відповідач просить суд відповідно до ст.257 ЦК України застосувати загальну позовна давність, яка встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідач 2 ТОВ „ДЕМІ ГРУП проти позову заперечується посилається на те, що гарантована ст.41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України непорушність права приватної власності. Спростовує твердження позивача про приналежність йому предмету спору 56/100 частин комплексу, що скаладлється з приміщень №№ 1-1, 4-1-4-29, І, ІІ, 7-1 7-3, загальною площею 3561,10 кв.м. в будівлі майстерні літ. «А-2», яка знаходиться за адресою: Харківська область, Харківський район, смт.Пісочин, вул. Полтавське шосе, 337.

Другий відповідач посилається на те, що надані позивачем копії договорів купівлі продажу та свідоцтва про право власності видане на підставі рішення виконкому Пісочинської селищної ради від 08.02.2011 р. відносно означеного нерухомого майна достатньою мірою підтверджують існування законних підстав у ТОВ «ДЕМИ ГРУП» на набуття права власності на майно вказане в позові. Більш того, в межах цієї справи не заперечується факт права власності ТОВ «ДЕМИ ГРУП» 56/100 частин комплексу, що скаладлється з приміщень №№ 1-1, 4-1-4-29, І, ІІ, 7-1 7-3, загальною площею 3561,10 кв.м. в будівлі майстерні літ. «А-2», яка знаходиться за адресою: Харківська область, Харківський район, смт.Пісочин, вул.Полтавське шосе, 337.

Поряд з цим, як випливає з матеріалів справи і підтверджується поясненнями залученої судом до участі у справі третьої особи, нерухоме майно, у результаті вчинення низки договорів, знаходилося у власності ТОВ "ДЕМИ ГРУПП", набутого на підставі договору купівлі-продажу від 26.04.11 р. з ТОВ "ІР СОМ", яке є добросовісним набувачем.

Другий відповідач зазначає, шо згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, на думку другого відповідача лише власник має право його витребувати у добросовісного набувача, однак Позивач ТОВ «НВФ «Електропівденмонтаж» ніколи не був власником спірного майна, на момент звернення з позовом він лише вважав себе власником майна, однак не може довести це право і тому його вимоги щодо визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння не підлягають задоволенню.

Окрім цього, відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Другий відповідач зазначає, що на момент укладення договорів купівлі продажу від 14.04.2011 року та 26.04.2011 року, речові права на нерухоме майно і ТОВ "ХМВП "Електропівденмонтаж»", і ТОВ "ІР-СОМ" були зареєстровані.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Статтею 21 Закону України "Про власність" (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено, що право колективної власності виникає на підставі: добровільного об'єднання майна громадян і юридичних осіб для створення кооперативів, акціонерних товариств, інших господарських товариств і об'єднань; передачі державних підприємств в оренду; викупу колективами трудящих державного майна; перетворення державних підприємств в акціонерні та інші товариства; безоплатної передачі майна державного підприємства у власність трудового колективу, державних субсидій; пожертвувань організацій і громадян, інших цивільно-правових угод.

Державна система реєстрації, обліку та оцінки вартості нерухомого майна запроваджена у лютому 1995 році за постановою Кабінету Міністрів України від 27 лютого 1995 р. № 150.

При цьому, лише правовстановлюючі документи можуть бути підтвердженням наявності права власності на майно. Перелік таких документів наведено у чинних на час складання акту приймання передачі Правилах державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України 19 січня 1996 р. за N 31/1056, що затверджені на виконання постанови КМУ від 27.02.1995р. та Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на майно, що перебуває у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998р. № 121.

Зазначені Правила та Інструкція встановлювали порядок державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходилися у власності юридичних та фізичних осіб, діяли на території України і були обов'язковими для виконання всіма міністерствами, відомствами, місцевими органами державної виконавчої влади та місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями.

Державну реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації і вона є обов'язковою для власників, незалежно від форми власності.

При цьому, для проведення такої реєстрації заявником має бути надано до БТІ правовстановлюючі документи.

В свою чергу, перелік правовстановлюючих документів міститься в додатку № 1 до Правил державної реєстрації обєктів нерухомого майна, яке знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб.

Так, зокрема, цим переліком передбачена реєстрація на підставі рішення місцевих органів державної виконавчої влади, місцевого самоврядування щодо права власності на об'єкти нерухомого майна або свідоцтва про право власності на об'єкти нерухомого майна, що видаються місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування, органами приватизації (п. 7, 8 переліку).

Проте, ані рішення місцевих органів державної виконавчої влади, місцевого самоврядування щодо права власності на об'єкти нерухомого майна, ані свідоцтва про право власності на вказане в позові нерухоме майно у позивача не існує і не існувало.

Правилами державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, крім іншого було встановлено:

п.1.2 - Правила встановлюють порядок державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб.

п.1.3 - Правила діють на території України і є обов'язковими для виконання всіма міністерствами, відомствами, місцевими органами державної виконавчої влади та місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями.

п.1.4. - державну реєстрацію об'єктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів (додаток N 1 ), за рахунок коштів власників нерухомого майна.

п.1.6 - державній реєстрації підлягають ті об'єкти, які закінчені будівництвом та прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, незалежно від форм власності і відомчого підпорядкування та при наявності матеріалів інвентаризації.

Серед вказаного переліку документів акту приймання передачі нерухомого майна не міститься, більше того, із положень згаданої Інструкції вбачається, що реєстрація права власності на нерухоме майно здійснюється лише після встановлення того, що заявник є власником нерухомого майна, за реєстрацією (оформленням) якого він звернувся до органу місцевого самоврядування чи підприємства БТІ.

Оскільки позивачем не надано суду документів які підтверджують набуття ним права власності на вказане в позові нерухоме майно, тому позов заявлений безпідставно і задоволенню не підлягає.

Знаходження майна на балансі підприємства (організації) не є безспірною ознакою його права власності. Баланс підприємства (організації) є лише формою бухгалтерського обліку та визначає склад і вартість майна та обсяг фінансових зобов'язань на конкретну дату. Баланс не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства.

В матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи, що складені у 1999 році та у відповідності до вищенаведених умов законодавства можуть підтверджувати виникнення права власності у позивача на вказане в позові майно саме у 1999 році.

Суд дослідив наданий позивачем акт приймання передачі та встановив, що вказаний акт не містить необхідних ознак за якими можна ідентифікувати, яке майно передавалось за вказаним актом.

Так в акті вказано:„здание технических мастерских, именуемых в инвентаризационной ведомости АО ХМПП „Электроюжмонтаж» как «электромонтажная мастерская базы ЭЮМ», находящееся по адресу: Харьковская обл., Харьковский р-он, пос. Песочин.

Суд прийняв до уваги, що вказний акт не містить необхідної інформації, а саме:

- не вказано адресу знаходження будівлі, (вулицю та номер будівлі);

- не вказано літер будівлі, завдяки чому можна було б встановити скільки поверхів має будівля;

- не вказано загальну площу будівлі;

- не вказано які приміщення знаходяться в будівлі, їх номери, господарське призначення та площа.

Судом було досліджено копію Договору засновників про створення та діяльність ТОВ „НВФ Електропівденмонтаж від 12 січня 1999 року, в п.2.7.5. якого вказано „ Акционерное общество «Харьковское монтажно-производственное предприятие «Электроюжмонтаж» имущественный вклад представленный в виде: здания технических мастерских, находящееся по адресу: Харьковская обл., Харьковский р-он, пос. Песочин.

Таким чином, судом встановлено, що договір засновників як і акт не містить необхідної інформації стосовно нерухомого майна і не дає змоги достовірно ідентифікувати про яке майно йде мова у договорі.

Крім того, судом було досліджено копію статуту позивача - ТОВ «Наукова-виробнича фірма «Електропівденмонтаж», на першій сторінці якого вказано, що товариство було зареєстровано 18.01.1999 р.

Згідно зі ст. 26 ЦК УРСР (1963 р.), чинного на час створення та реєстрації позивача, як юридичної особи, правоздатність юридичної особи (здатність мати цивільні права та обовязки) виникала з моменту реєстрації. У відповідності до статті 6 Закону України "Про господарські товариства", 18.01.1999 позивач набув статусу юридичної особи, у звязку з проведеною у встановленому порядку державною реєстрацією субєкта підприємницької діяльності юридичної особи.

Таким чином, станом на 15.01.1999 р. ТОВ «Наукова-виробнича фірма «Електропівденмонтаж» не було правоздатним і не мало цивільних прав та обовязків до моменту реєстрації, а ОСОБА_4 станом на 15.01.1999 року не був директором товариства. Наведене додатково доводить про нікчемність акту приймання передачі від 15.01.1999 р.

Позивачем не надано суду доказів реєстрації права власності за ним нерухоме майно вказане в позові в порядку, установленому законодавством на дату підписання акту; не надано також доказів звернення до відповідних органів місцевого самоврядування з заявою про проведення державної реєстрації права власності та доказів відмови у проведенні такої реєстрації. При цьому позивачем також не надано доказів, в підтвердження поважності причин не звернення до державних органів з заявою про проведення державної реєстрації його прав на нерухоме майно вказане в позові.

Відповідно до статті 128 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на момент підписання позивачем акту, було передбачено, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно акту прийому передачі другий позивач прийняв „электромонтажную мастерскую базы ЭЮМ», находящееся по адресу: Харьковская обл., Харьковский р-он, пос. Песочин.

Проте, позивач не здійснив реєстрацію права власності на вказане майно у встановленому діючим законодавством порядку, при цьому діючим на момент підписання акту законодавством передбачалась його реєстрація.

Оскільки відносини права власності відносно нерухомого майна вказаного в позові виникли до введення в дію Цивільного кодексу України і продовжують існувати після набрання ним чинності, суд застосовує до відносин Цивільний кодекс України від 16 січня 2003 року N 435-IV відповідно до ч. 4 прикінцевих положень цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що позивачем не було зареєстровано право власності на майно вказане в позові до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" хоча Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженою Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 року № 121, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.1998 року за № 399/2839 (чинної на момент підписання акту було передбачено обов'язкову реєстрацію таких прав.

Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" відповідна державна реєстрація - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Пунктом 1 частини першої статті 4 цього Закону визначено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, зокрема, право власності на нерухоме майно.

У відповідності з п.5 Прикінцевих положень зазначеного Закону, до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об'єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації.

Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна передбачено Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5.

Відповідно до п.1, п.п.1.3 вказаного Положення до прийняття Верховною радою України та набрання чинності Законом України про державну реєстрацію прав на об'єкти нерухомого майна бюро технічної інвентаризації здійснюють реєстрацію прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до п.1.3 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 07.02.2002 року N 7/5 (далі - Тимчасове положення), державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць.

Відповідно до п. 1.4 Тимчасового положення, державна реєстрація прав власності на нерухоме майна - це внесення запису до Реєстру власності на нерухоме майно у зв'язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об'єктів нерухомого майна на підставі право встановлювальних документів коштам особи, що звернулася до БТІ.

Матеріали справи свідчать, що відповідач ТОВ ХМВП „Електропівденмонтаж на підставі рішення виконкому Пісочанської селищної ради Харківського району № 109 від 08.02.2011 р. отримав 10.03.2011 р. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: Харківська обл., Харківський район, смт. Пісочин, вул. Полтавське шосе, буд. 337, а саме на 56/100 часток майстерні, А-2, загальною площею 5977,30 кв.м., склад, В-1, загальною площею 820,80 кв.м., відкритий склад Е.

До складу 56/100 частин комплексу відносяться приміщення будівлі майстерні літ. „А-2 № 1-1, 4-1 4-29, І, ІІ, 7-1 - 7-3, загальною площею 3561,10 кв. м.

Суд виходить з того, що зазначене свідоцтво було отримане відповідачем ТОВ ХМВП „Електропівденмонтаж у відповідності до вимог чинного законодавства.

Оскільки відповідач ТОВ ХМВП „Електропівденмонтаж на підставі чинного рішення виконавчого комітету Пісочинської селищної ради Харківського району отримав свідоцтво про право власності на 56/100 частин комплексу з відповідною реєстрацією такого права, на момент укладення договору купівлі продажу від 14.04.2011 р. він мав право відчужувати нерухоме майно вказане в позові.

Згідно ч. 2 ст. 55 Закону України "Про нотаріат", при посвідченні угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна.

Крім того, вищезазначені договори купівлі-продажу спірного нерухомого майна були посвідчені нотаріально, а отже цим підтверджується, що на момент їх укладення в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна не існувало зареєстрованих обтяжень щодо спірного нерухомого майна.

Здійснюючи нотаріальне посвідчення договорів купівліпродажу від 14.04.2011 року та 26.04.2011р, приватними нотаріусами перевірялась відсутність заборони відчуження або арешту спірного нерухомого майна, були виготовлені витяги з реєстру заборон та довідки про відсутність заборони/арешту об'єкта нерухомого майна, завірили їх своїми підписами та печатками.

Відповідно до частини 2 статті 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом достовірно встановлено, що на момент розгляду справи власником 56/100 частин комплексу, приміщення будівлі майстерні літ. „А-2 № 1-1, 4-1 4-29, І, ІІ, 7-1 - 7-3, загальною площею 3561,10 кв. м., що розташована за адресою: Харківська область. Харківський район, смт. Пісочин. вул. Полтавське шосе, б. № 337, на підставі договору купівлі продажу від 26 квітня 2011 р. є товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕМИ ГРУПП».

Відповідно до ст.4-3, ст.33 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства, повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами.

Про витребування доказів у сторонніх організацій в порядку ст. 38 ГПК України клопотання суду не подавалося.

Суд на підставі ст. 65 ГПК України ухвалою зобовязував КП БТІ Харківського району надати копії документів по реєстрації та переходу права власності стосовно майна вказаного в позові.

Наданий в матеріали справи акт не є достатнім доказом підтвердження факту набуття позивачем права власності на обєкт вказаний в позові.

Позивачем не було доведено належними доказами факт наявності у нього права власності на нерухоме майно вказане в позові.

Позовні вимоги в частині відшкодування шкоди у розмірі 372977,88 грн. також не підлягають задоволенню оскільки позивачем не наведено правових підстав для задоволення вказаних вимог та не надано жодних доказів на підтвердження вказаних вимог.

Оскільки позивачем не надано суду документів які підтверджують набуття ним права власності на 56/100 часток майстерні, А-2, що складається з приміщень № 1-1, 4-1 4-29, І, ІІ, 7-1 - 7-3, загальною площею 3561,10 кв. м., що розташовані за адресою: вул. Полтавське шосе 337, смт. Пісочин, Харківського району, а тому позов заявлений безпідставно і задоволенню не підлягає.

За таких обставин господарський суд приходить до висновку про необґрунтованість позову.

Судові витрати у справі підлягають покладенню на позивача.

Заходи забезпечення позову, передбачені ухвалою суду від 29.04.2011 р. по даній справі підлягають скасуванню

Керуючись ст. ст. 1, 2, 12, 15, 22, 33, 43, 44, 49, 66, 67, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Скасувати заходи забезпечення позову у вигляді заборони ТОВ «Харківське монтажно виробниче підприємство «Електропівденмонтаж» відчуження 56/100 нежитлових будівель, розташованих за адресою: Харківська обл. Харківський р-он, смт.Пісочин, вул.Полтавське Шосе, 337, що були передбачені ухвалою Господарського суду Харківської області від 29.04.2011 р. по справі № 5023/3248/11.

Повний текст рішення підписано судом 17.08.2011 р.

Суддя Жельне С.Ч.