РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 41/389 23.12.11

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче обєднання «НВО «Інформаційні технології»
ДоТовариства з обмеженою відповідальністю «Рекламна ОСОБА_1»
Провизнання недійсним договору доручення № 133/VIP від 01.01.2011 р.

Колегія суддів у складі: суддя Спичак О.М (головуючий)

суддя Шаптала Є.О.

суддя Івченко А.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 дов. № б/н від 04.11.2011 р.; ОСОБА_3 дов. № б/н від 08.04.2011р.

від відповідача: ОСОБА_4 дов. № б/н від 04.11.2011 р.; ОСОБА_5 дов. № б/н від 16.12.2011р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково - виробниче об'єднання "НВО «Інформаційні технології»звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рекламна ОСОБА_1»про визнання недійсним договору доручення № 133/VIP від 01.01.2011 року.

Ухвалою від 15.09.2011 року було порушено провадження по справі та призначено її розгляд на 07.10.2011 року.

В судовому засіданні 07.10.2011 року представники позивача надали документи на виконання вимог ухвали про порушення провадження по справі, а також надали усні пояснення по справі, відповідно до яких позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Представники відповідача в судовому засіданні 07.10.2011 року проти задоволення позовних вимог заперечували, свою правову позицію обґрунтували в поданому 06.10.2011 року через канцелярію суду відзиві.

В судовому засіданні 07.10.2011 року на підставі частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 21.10.2011 року.

21.10.2011 року представники позивача подали через канцелярію суду додаткові письмові пояснення по справі, в судовому засіданні 21.10.2011 року підтримали позовні вимоги та просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 21.10.2011 року надав усні заперечення по справі.

В судовому засіданні на підставі частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 07.11.2011 року.

В судовому засіданні 07.11.2011 року представники позивача надали письмові пояснення по справі, відповідно до яких просили суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні 07.11.2011 року проти задоволення позовних вимог заперечував, свою правову позицію обґрунтував в поданому 03.11.2011 року через канцелярію суду відзиві.

Крім того, в судовому засіданні 07.11.2011 року сторони подали клопотання про продовження строку вирішення спору по справі № 41/389, яке судом розглянуто та задоволено.

В судовому засіданні 07.11.2011 року у відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України судом оголошено перерву до 21.11.2011 року.

Представник позивача в судове засідання 21.11.2011 року не зявився, однак подав через канцелярію суду письмові пояснення до позовної заяви та подав клопотання про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні 21.11.2011 року представник відповідача подав письмові заперечення по справі, відповідно до яких просив суд в задоволенні позову відмовити повністю.

У звязку з неявкою в судове засідання позивача, ухвалою суду від 21.11.2011 року розгляд справи відкладено на 30.11.2011 року.

29.11.2011 року представник позивача через канцелярію суду подав клопотання про фіксацію судового процесу, про колегіальний розгляд справи, про витребування доказів, про проведення експертизи.

В судовому засіданні 30.11.2011 року представник позивача надав письмові пояснення по справі, підтримав подані ним клопотання.

Представник відповідача в судовому засіданні 30.12.2011 року надав письмові заперечення на позов.

Суд розглянув та задовольнив клопотання позивача про фіксацію судового процесу, та повідомив, що клопотання про витребування доказів та про проведення експертизи будуть розглянуті в наступному судовому засіданні.

Зважаючи на складність спору та враховуючи заяву позивача, керуючись статтею 4-6 Господарського процесуального кодексу України суддя Спичак О.М. звернувся до Голови господарського суду м. Києва з заявою про визначення складу суду для колегіального розгляду справи № 41/389.

Розпорядженням Голови господарського суду м. Києва № б/н від 28.11.2011 року затверджено колегію суддів у наступному складі суддів: Спичак О.М. (головуючий), ОСОБА_6, ОСОБА_7

Ухвалою від 30.11.2011 року розгляд справи було відкладено до 23.12.2011 року.

У судовому засіданні 23.12.2011 р. судом було розглянуто та відмовлено в задоволенні клопотання про витребування доказів та про призначення по даній справі експертизи документів, у звязку з тим, що позивачем не надано належних доказів на обґрунтування необхідності проведення експертизи та витребування доказів.

Представники позивача у даному судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити надали додаткові пояснення по справі.

Представник відповідача надали заперечення на пояснення позивача до позовної заяви, просили у позові відмовити повністю.

В судовому засіданні 23.12.2011 року на підставі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.04.2006 року між Відкритим акціонерним товариством «НТВ-ПЛЮС»(телекомпанія) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рекламна ОСОБА_1»(агент) було укладено агентський договір № 59/1-06, відповідно до пункту 2.1. якого агент здійснює повноваження агента телекомпанії з незалежним статусом на території України і, діючи від імені та за рахунок телекомпанії, сприяє розповсюдженню телепрограм на території України з використанням кабельної мережі. З метою виконання зобовязань за даним договором агент зобовязується виконувати від імені та за рахунок телекомпанії юридичні та інші дії з метою розповсюдження наступних телепрограм, що входять до пакету IP Кіно»: «Премєра», «Кіноклуб», «Кінохіт». Абонентська плата за пакет складає суму в розмірі три долари США.

Пунктом 2.2 даного договору встановлено, що з метою реалізації даного договору, агент зобовязується здійснювати наступні дії: а) від імені та за рахунок телекомпанії заключати абонентські договори по формі, що погоджена сторонами в додатку № 1 до даного договору; б) від імені телекомпанії приймати абонентську плату у відповідності з умовами абонентських договорів.

На виконання агентського договору № 59/1-06 від 01 квітня 2006 р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Рекламна ОСОБА_1»(довіритель) із Товариством з обмеженою відповідальністю «НВО «Інформаційні технології»(повірений) було укладено договір доручення №133/VIP від 01.01.2011р., відповідно до пункту 2.1. якого повірений протягом строку дії цього договору в межах території від імені та за рахунок довірителя зобовязується: укладати із абонентами абонентські договори у відповідності із формою, затвердженою у Додатку №1 до цього договору, що підписані з боку позивача, та надсилати два примірника оригінала абонентського договору на адресу довірителя; здійснювати розкодування та надання можливості перегляду телерадіопрограм («Кинохит», «Киноклуб», «Премьера») пакета VIP-кіно за допомогою багатоканальної телемережі абонентам, з якими укладено абонентські договори. Розкодування сигналу пакета здійснюється відповідачем із застосуванням карток доступу, які придбані та активовані виключно у позивача на підставі відповідної окремої угоди сторін; здійснювати збір абонентської плати з абонентів.

Пунктом 14.1 даного договору встановлено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання повноважними представниками і діє до 31.12.2011 року.

Позивач вважає, що договір доручення №133/VIP від 01.01.2011р. підлягає визнанню судом недійсним, оскільки його умови не відповідають вимогам чинного законодавства.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив наступне.

Статтею 1000 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобовязується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки довірителя.

Згідно з частиною 1 статті 1007 Цивільного кодексу України, довіритель зобовязаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення.

Позивач зазначив, що в порушення вимог даних статей законодавства, відповідачем позивачу не було видано довіреності на вчинення юридичних дій передбачених договором доручення.

Крім того зазначив, відповідач діє від імені ВАТ «НТВ Плюс»на підставі агентського договору № 59/1-06 від 01.04.2006 р. Позивач же на підставі договору № 133/VIP від 01.01.2011р. діє від імені ВАТ «НТВ плюс» в порядку передоручення через відповідача. Отже, відповідач зобовязаний був видати довіреність позивачу на вчинення юридичних дій, передбачених оспорюваним договором. Відповідачем така довіреність на вчинення дій в порядку передоручення позивачу надана не була. Оскільки довіреність позивачу не була надана, то оспорюваний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, передбачених його умовами.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що умовами пункту 2.1. договору доручення №133/VIP від 01.01.2011р. передбачено, що відповідач здійснює розкодування та надання можливості перегляду телерадіопрограм («Кинохит», «Киноклуб», «Премьера») пакета VIP-кіно за допомогою багатоканальної телемережі абонентам, з якими укладено абонентські договори. Розкодування сигналу пакета здійснюється відповідачем із застосуванням карток доступу, які придбані та активовані виключно у позивача на підставі відповідної окремої угоди сторін.

Оскільки в момент укладання договору доручення № 133/VIP від 01.01.2011р. між сторонами не було укладено окремої угоди щодо придбання та активації карток доступу, то договір доручення сторонами реально не міг бути виконаний, а отже, даний договір не спрямований на реальне настання правових наслідків.

Враховуючи вищезазначене, позивач вважає що договір доручення № 133/VIP від 01.01.2011р. підлягає визнанню недійсним, оскільки в момент його укладення сторонами не було додержано вимог частини 5 статті 203 ЦК України (не спрямований на реальне настання) та частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України (відсутність необхідного обсягу дієздатності).

Також в обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що пунктом 1 додатку № 3 до договору доручення визначена ціна договору, як сукупність грошових коштів належних до сплати абонентами в рахунок оплати абонентської плати протягом строку дії цього договору, а також сукупність сум, що належать до сплати відповідачем позивачу в рахунок сплати винагороди позивачу відповідно до умов цього договору і визначається сторонами в еквівалентній грошовій одиниці доларах США та повинна виплачуватись на підставі цього договору, та рахунків сторін щомісячно (протягом строку дії цього договору) у національній валюті України за курсом долара США, встановленим Національним Банком України.

Згідно з п. 2 додатку №2 до договору розмір щомісячної абонентської плати, належної до сплати абонентом відповідача, та такої, що належить перерахуванню відповідачем на поточний рахунок позивача після отримання такої абонентської плати відповідачеві від абонента у відповідності до абонентського договору встановлюється в розмірі 3 доларів США із розрахунку за одного абонента за одним абонентським договором по курсу Національного Банку України, встановленому на дату виставлення відповідачем рахунка абоненту.

Позивач вважає, що встановлення ціни договору доручення не у національній валюті є порушенням частині 1 статті 524 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 193 та частини 2 статті 189 Господарського кодексу України, наслідком якого є визнання його недійсним на підставі частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України.

Також, в обґрунтування вимоги про визнання договору доручення № 133/VIP від 01.01.2011р. недійсним, позивач послався на відсутність у відповідача ліцензії на здійснення господарської діяльності передбаченої умовами даного договору.

У відповідності із частиною 1 ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Умовами договору доручення № 133/VIP від 01.01.2011 р. та агентського договору № 59/1-06 зазначено, що відповідач здійснює на території України повноваження агента шляхом посередництва від імені, в інтересах, під контролем і за рахунок ВАТ «НТВ Плюс»дій по розповсюдженню телепрограм на території України з використанням кабельної мережі.

Статтею 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності»діяльність в галузі телебачення і радіомовлення підлягає обов'язковому ліцензуванню.

Законом України «Про телебачення та радіомовлення»встановлено, що єдиною правовою підставою для розповсюдження іноземних телеканалів на території України є ліцензія, яка видається Національною радою.

Виходячи з того, що ані ВАТ «НТВ Плюс», ані відповідач, який діє, як посередник, не мають необхідних ліцензій на зайняття діяльністю у сфері телебачення і радіомовлення, то оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 227 ЦК України, оскільки правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 203 Цивільного кодексу України, якою встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спір про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Статтею 1000 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Стаття 1003 Цивільного кодексу України встановлює правила щодо змісту договору доручення, відповідно до якої у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Змістом договору доручення № 133/VIP від 01.01.2011р. є виконання повіреним ТОВ «НВО «Інформаційні Технології» від імені та за рахунок довірителя ВАТ «НТВ-ПЛЮС»в особі ТОВ «Рекламна ОСОБА_1»наступних дій: укладення з абонентами абонентських договорів; розкодування та надання можливості перегляду телерадіопрограм пакету за допомогою багатоканальної телемережі абонентам, з якими укладено абонентські договори; збір абонентської плати з абонентів. Перелічені дії є правомірними не суперечать положенням законодавства, можуть виконуватися без доручення, не порушують права та інтереси третіх осіб, є конкретними (чітко зазначені повноваження повіреного) та здійсненними.

Посилання позивача на відсутність у нього довіреності на вчинення дій за договором доручення, не є підставою для визнання даного договору недійсним, оскільки зі змісту статті 1003 Цивільного кодексу України вбачається, що такі повноваження можна прописати в самому договорі, а отже відсутність довіреності не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки саме договір, а не довіреність є підставою виникнення цивільних прав та обовязків сторін.

Частиною 2 статті 524 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Таким чином, положення спірного договору що до його ціни жодним чином не суперечить чинному законодавству та не є підставою для визнання його недійсним.

Також судом не приймаються доводи позивача про відсутність у відповідача ліцензії на здійснення господарської діяльності, виходячи з наступного.

Статтею 39 Закону України «Про телебачення та радіомовлення»встановлено, що для розповсюдження телерадіопрограм та передач у багатоканальній мережі субєкти господарювання повинні отримати відповідну ліцензію Національної ради.

Отже, згідно вимог зазначеної норми закону обовязковим є отримання ліцензії у випадку розповсюдження телерадіопрограм та передачі у багатоканальній мережі.

Проте, зі змісту оскаржуваного договору вбачається, що відповідач не здійснює розповсюдження телерадіопрограм будь-яким способом, а відповідно до договору доручення надає позивачу певні повноваження на укладення абонентських договорів, розкодування та надання можливості перегляду телерадіопрограм за допомогою багатоканальної телемережі абонентам, з якими укладено абонентські договори, збір абонентської плати. Відповідно до погодженої форми абонентського договору саме позивач зобов'язується доставити через свою кабельну мережу абоненту телевізійний сигнал для перегляду пакету.

Таким чином, із договору доручення та абонентського договору вбачається, що відповідач не здійснює розповсюдження телерадіопрограм, а здійснює сприяння в розповсюдженні телерадіопрограм, що, в свою чергу, не потребує ліцензуванню.

Крім того, судом зазначається, що невиконання умов договору, не є підставою визнання його недійсним, а передбачає відповідальність сторін, яка встановлена його умовами.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач не довів та не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, тобто не довів підстави, в силу яких спірний договір має бути визнаний недійсним. Більше того, судом встановлено та враховано, що спірний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, тому позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче обєднання «НВО «Інформаційні технології»про визнання недійсним договору доручення № 133/VIP від 01.01.2011 р., задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, держмито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 22, 32, 33, 49, 82 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Колегія суддів у складі: суддя О.М. Спичак (головуючий)

суддя Шаптала Є.О.

суддя А.М. Івченко

Повний текст рішення підписано

28.12.2011 р.