ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
03.03.10 Справа № 2/152
Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого судді Городечної М.І.
Суддів Кузя В.Л.
розглянувши матеріали апеляційної скарги Відкритого акціонерного товариства «Закарпатінтерпорт», за вих. № 617 від 23.11.2009 р.
на рішення Господарського суду Львівської області від 29.10.2009 р. у справі
№ 2/152
за позовом Відкритого акціонерного товариства «Закарпатінтерпорт», м. Чоп
до Державного територіально-галузевого об»єднання «Львівська залізниця», м. Львів
про стягнення 79 985,35 грн.
За участю представника позивача ОСОБА_2, від відповідача - не зявився.
Присутньому представнику позивача розяснено права та обовязки передбачені ст.ст. 20, 22 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України).

Встановив, що рішенням Господарського суду Львівської області від 29.10.2009 року у справі № 2/152 відмовлено в позові Відкритому акціонерному товариству «Закарпатінтерпорт», м. Чоп, до Державного територіально-галузевого об»єднання «Львівська залізниця», м. Львів, про стягнення 79 985,35 грн.
Відкрите акціонерне товариство «Закарпатінтерпорт» ( надалі ВАТ, Товариство) в апеляційній скарзі № 617 від 23.11.2009 року (вх. № 1677 від 04.12.2009 року) не погоджується з даним рішенням суду, просить його скасувати і прийняти нове рішення, яким задоволити поданий ним позов, з огляду на недоведеність обставин, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права. В обгрунтування зазначених підстав для скасування оскаржуваного рішення, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції, в порушення вимог ст.35 ГПК України, не врахував преюдиційне значення рішень господарських судів різних інстанцій по справі № 31/125 між тими ж сторонами з аналогічних підстав (лише за інший розрахунковий період); практику вищестоящих судових інстанцій по інших аналогічних справах; розяснення органів державної податкової служби зі спірного питання; неправильно застосував норми ст.ст. 1, 3, 5, 6 Закону України «Про податок на додану вартість», ст.ст. 1, 7 Закону України «Про транзит вантажів»; невірно кваліфікував юридичну природу взаємовідносин сторін по договорах на подачу та забирання вагонів і проведення розрахунків за перевезення; зробив помилковий висновок про можливість включення позивачем спірних сум до податкового кредиту та відшкодування їх за рахунок Державного бюджету України, а також помилково визнав відсутність між сторонами відносин по безпідставному збагаченню у звязку з тим, що безпідставно одержані кошти згодом перераховані відповідачем іншій особі (до бюджету). Також апелянтом в апеляційній скарзі наводяться й інші доводи в обгрунтування підстав для скасування оскаржуваного рішення.
Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги.
Державне територіально-галузеве об»єднання «Львівська залізниця»( надалі ДТГО, Залізниця) доводи апеляційної скарги заперечило з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу № М-83 від 01.02.2010 року (вх. № 920 від 03.02.2010 року). Оскаржене рішення суду відповідач вважає таким, що грунтується на чинному законодавстві, і відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи. А тому просить відхилити апеляційну скаргу ВАТ «Закарпатінтерпорт»та залишити без змін рішення Господарського суду Львівської області від 29.10.2009 року у справі № 2/152.
Заяв про відвід суддів не поступало, за клопотанням сторін технічна фіксація процесу не здійснювалася.
Відповідач явку представника в судове засідання повторно не забезпечив, причин зазначеного суду не довів. Однак, апеляційний суд враховуючи повідомлення його належним чином про час та місце розгляду справи, що стверджується наявним в матеріалах справами поштовим повідомленням про вручення йому під розписку ухвали суду від 10.12.2010 року, повторність неявки представника відповідача в судове засідання без поважних причин, а тому важає, що ним забезпечено право даної особи на участь в судовому засіданні, а отже, й на справедливий судовий розгляд, та відповідно, є за можливе розглянути апеляційну скаргу позивача в даному судовому засіданні, та за наслідками її розгляду прийняти постанову відповідно до вимог ст.ст. 101, 103 ГПК України.
Заслухавши пояснення представника апелянта, дослідивши викладені в апеляційній скарзі доводи, заперечення другої сторони, апеляційний господарський суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги Відкрите акціонерне товариство «Закарпатінтерпорт». При цьому суд апеляційної інстанції встановив наступні обставини та виходив з таких мотивів.
Між сторонами укладено договір №148/12 від 20.05.05 р. про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги, згідно з якими відповідач відкрив позивачу особовий рахунок №7558706 в Технологічному підрозділі по обробці перевізних документів (ТехПД) для обліку надходження і списання коштів за надані відповідачем послуги, а також надавав послуги за вільними (договірними) тарифами. Також між сторонами було укладено договір №29 від 01.02.06 р. на експлуатацію залізничної підїздної колії по ст.Мукачево та договір №394 від 25.12.02 р. про подачу та забирання вагонів по ст.Чоп, розрахунки за які також здійснювалися в порядку, передбаченому договором №148/12 від 20.05.05 р. Відносини сторін регулювалися і Угодою про партнерство в галузі перевантаження, експедування і виконання додаткових послуг при перевезенні експортно-імпортних та транзитних вантажів на західних залізничних кордонах України від 01.07.97р., укладеною позивачем з вищестоящою щодо відповідача організацією - ДАЗТУ «Укрзалізниця».
Позивач здійснював у періоді, що розглядається, діяльність по перевалці (перевантаженню вантажів з вагонів стандарту колії 1435 мм у вагони стандарту колії 1520 мм та з автомобілів у вагони стандарту колії 1520 мм), а також митному декларуванню вантажів, що слідували як у прямому (вагон-вагон), так і у змішаному (автомобіль-вагон з перевантаженням з автомобільного виду транспорту на залізничний вид транспорту) сполученні (ст.4 Закону України „Про транзит вантажів). Участь позивача у єдиному технологічному процесі транзитного перевезення відображена у доданих до матеріалів справи перевізних документах, зокрема у залізничних накладних УМВС - графи №6 (у випадках, коли позивач також виступав декларантом транзитного вантажу), №11 (у випадках, коли позивач здійснював перевантаження вантажу з вагону на вагон, тобто у прямому сполученні), №1, 11 (у випадках, коли позивач здійснював перевантаження з автомобіля у вагон і відповідно проводив оформлення транзитної відправки у змішаному сполученні) та автомобільних накладних ЦМР графи №3, 13.
Як вбачається з поданих позивачем у матеріали справи, розрахунків позовних вимог та письмових доказів, зазначену діяльність позивач здійснював як стосовно вантажів, що слідували транзитом через територію України, так і щодо вантажів, що імпортувалися в Україну (розрахунки за останні не є предметом спору). При цьому розрахунки за всі види послуг, як повязані з перевезенням вантажів транзитом через територію України, так і повязані з перевезенням імпортних вантажів, а також за інші види послуг відповідача, проводилися в рамках договору №148/12 від 20.05.05 р. по попередній оплаті через ТехПД Львівської залізниці з використанням особового рахунку (коду) №7558706.
Таким чином, між сторонами існують договірні відносини, які слід кваліфікувати як змішаний договір (ч.2 ст.628 ЦК України). При цьому, статті 1, 7 Закону України «Про транзит вантажів», зокрема у визначенні транзитних послуг та договорів на надання таких послуг, не встановлюють виключного переліку видів таких договорів, не забороняють включати елементи таких договорів до змішаних договорів, передбачених ст.628 ЦК України, а застосований у ст.7 Закону України «Про транзит вантажів»термін «договори (контракти) про надання (виконання) транзитних послуг (робіт)»не повинен обовязково зазначатися у назві договору, а лише стосується суті взаємовідносин сторін (аналогічно до того, як категорія «договір відчуження»стосується і купівлі-продажу, і дарування, і інших конкретних видів цивільних та господарських договорів як узагальнююча описова категорія). Отже висновок місцевого господарського суду про те, що між сторонами відсутній договір на надання транзитних послуг, суперечить матеріалам справи.
У звязку з проведенням вищевказаних видів діяльності позивач сплачував відповідачу згідно вищезазначених договорів ряд платежів, в т.ч. по спірних позиціях : за подачу та забирання локомотивом залізниці вагонів (як колії 1435 мм, так і колії 1520 мм), за користування вагонами загального парку залізниць України колії 1520 мм, відшкодування плати залізниць України інозалізницям за користування вагонами загального парку інозалізниць колії 1520 мм та 1435 мм (згідно п.119 Статуту залізниць України), участь представника Залізниці у перевірці стану вантажу. Такі платежі (без урахування ПДВ) нараховувалися відповідачем позивачу на підставі : за подачу та забирання локомотивом залізниці вагонів (як колії 1435 мм, так і колії 1520 мм) згідно таблиць №№1, 2 розділу 2 Тарифного керівництва №1 і вказувалися у відомостях форми ГУ-46; за користування вагонами загального парку залізниць України колії 1520 мм згідно додатку до розпорядження КМ України від 08.10.2004 р. №706-р і вказувалися у відомостях форми ГУ-46; в рахунок відшкодування плати залізниць України інозалізницям за користування вагонами загального парку інозалізниць колії 1520 мм та 1435 мм - згідно п.119 Статуту залізниць України та ставок, передбачених міжнародними угодами (Правилами користування вагонами у міжнародному сполученні (ППВ), затв. організацією співробітництва залізниць (ОСЖД) для вагонів стандарту колії 1520 мм, і Європейскою Угодою про обмін та використання вантажних вагонів між залізничними підприємствами (РІВ), для вагонів стандарту колії 1435 мм), і вказувалися у відомостях форми ГУ-46; за участь представника залізниці у перевірці стану вантажу згідно вільних (договірних) тарифів, визначених п.28 додатку №1 до договору №148/12 від 20.05.05 р., які вказувалися у накопичувальних картках форми ФДУ-92.
Вищезазначене використання при розрахунках сторін ставок ППВ та РІВ при відшкодуванні позивачем відповідачу плати залізниць України за користування вагонами загального парку інозалізниць (згідно ст.119 Статуту залізниць України), зокрема, свідчить про невірність висновків місцевого господарського суду про те, що обумовленість окремих спірних нарахувань внутрішніми нормативними актами, такими як Статут залізниць України, свідчить про виключно внутрішній характер перевезення вантажу. Всі аспекти правового регулювання міжнародних перевезень (і інших приватно-правових відносин) не можуть бути передбачені виключно міжнародними договорами і субсидіарно регулюються внутрішньодержавними нормативними актами конкретної країни у випадках, коли до такого права відсилають колізійні норми (ст.ст. 1, 4 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Так, зокрема, до внутрішніх правил (щодо України це Статут залізниць, Правила перевезень тощо) в тих чи інших питаннях відсилають статті 3-5, 7-15, 17-21, 23, 29, 34 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (УМВС), а стаття 36 УМВС прямо передбачає застосування внутрішніх законів і правил в питаннях, не врегульованих УМВС.
Наданими позивачем у матеріали справи первинними документами (форми ГУ-46, ФДУ-92, переліки ТехПД тощо) підтверджено факт регулярного протягом тривалого часу надання відповідачем послуг позивачу та їх оплату, а отже апеляційний суд вважає необгрунтованими висновки місцевого господарського суду про те, що позивачем не замовлялися відповідачу послуги, повязані з перевезенням вантажів. Окрім цього, враховуючи, що відносини між сторонами опосередковувалися змішаним договором (ст.628 ЦК України) і стосувалися не лише обробки транзитних вантажів, але і обробки інших вантажів (зокрема імпортних); плата за послуги відповідача проводилася позивачем на умовах попередньої оплати (без визначення заздалегідь підстав для списання коштів) і обліковувалася відповідачем на єдиному для всіх видів послуг особовому рахунку позивача в ТехПД, - суд апеляційної інстанції також вважає необгрунтованим аргумент місцевого господарського суду про відсутність окремого зазначення в платіжних дорученнях позивача сум, що сплачувалися саме за послуги, повязані з транзитними перевезеннями.
Щодо правильності нарахування тарифів на послуги (без врахування сум ПДВ) - спір між сторонами відсутній, оскільки представниками позивача відомості і накопичувальні картки підписувалися (погоджувалися) без зауважень. Позивачем також зазначено, а відповідачем не заперечено, що суми, вказані у помісячних розрахунках позовних вимог, дійсно були стягнуті відповідачем з попередньої оплати позивача і дійсно є сумами нарахованого ПДВ за надані послуги.
Згідно абз.5 п.2.6. Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених наказом Мінтрансу України № 644 від 21.11.2000 р., відповідач, списуючи з сум попередньої оплати позивача нараховані у вищевказаному порядку платежі, повинен був також самостійно нараховувати і списувати податок на додану вартість у випадках, передбачених законодавством. Тобто відсутність письмової згоди позивача на списання сум ПДВ не є порушенням відповідачем норм чинного законодавства, однак ПДВ не може нараховуватися у всіх випадках за бажанням відповідача, а повинен нараховуватися виключно за ті послуги, за які його нарахування передбачено законом (і, відповідно, не повинен нараховуватися у тих випадках, коли законом передбачено звільнення від оподаткування).
Правове регулювання нарахування податку на додану вартість на обороти з надання зазначених послуг у спірному періоді здійснювалося Законом України „Про податок на додану вартість, з урахуванням змін, внесених Законом України „Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2005 рік та деяких інших законодавчих актів №2505-IV від 25.03.2005 р., що набули чинності з 01.04.2005 р. Зокрема абз.3 пп.6.2.4. п.6.2. ст.6 Закону України „Про податок на додану вартість у редакції вказаного Закону України №2505-IV від 25.03.2005 р. встановлює, що операції з поставки послуг платником податку, повязані з перевезенням (переміщенням) пасажирів і вантажів транзитом через територію України, оподатковуються у порядку, передбаченому п.5.15 цього Закону. В свою чергу п. 5.15 вказує, що звільняються від оподаткування операції з поставки послуг по перевезенню (переміщенню) пасажирів та вантажів транзитом через територію і порти України. При цьому вказані норми Закону не ставлять звільнення оборотів з надання послуг, повязаних з транзитним перевезенням, в залежність від статусу особи, яка отримує або оплачує ці послуги (резидент чи нерезидент, платник чи неплатник ПДВ, учасник транзиту в розумінні ст.1 Закону України „Про транзит вантажів, чи ні). Звільнення спірних послуг від ПДВ підтверджено також розясненням ДПА України №4588/6/15-2315 від 23.05.05 р., а також доданими позивачем до матеріалів справи розясненням ДПА у Закарпатській області №854/10/31-031 від 30.04.09 р., наданого за дорученням ДПА України, та розясненням Ужгородської МДПІ №9862/10/31-035 від 07.08.06 р.
Відповідно до ст.909 ЦК України, ст.307 ГК України, ст.6 Закону України „Про транзит вантажів, Угоди про міжнародне вантажне сполучення (УМВС) 1951 р. (зі змінами), Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (КДПВ) 1956 р. (зі змінами), Конвенції про міжнародні залізничні перевезення (КОТІФ) 1980 р. (зі змінами), договір перевезення вантажів транзитом через територію України укладається у письмовій формі шляхом складання товарно-транспортної накладної, оформленої міжнародною мовою спілкування (ЦІМ при прямому залізничному сполученні транзитом по колії 1435 мм, УМВС при прямому залізничному сполученні транзитом по колії 1520 мм, ЦМР з переоформленням на УМВС при змішаному автомобільно-залізничному сполученні з перевантаженням з одного виду транспорту на інший). Позивачем на підтвердження транзитного характеру перевезень, по розрахунках щодо яких виник спір, подано у матеріали справи завірені копії накладних УМВС та ЦМР, з яких вбачається, що позивачем як вантажним терміналом обслуговувалося саме транзитне перевезення (пункти відправлення і призначення знаходяться за межами України, що відповідає визначенню транзиту вантажів, наведеному в ст.1 Закону України „Про транзит вантажів). У випадках, коли позивачем здійснювалися також функції митного брокера, до матеріалів справи також додані копії вантажних митних декларацій, оформлених у митному режимі „транзит. Таким чином, суд констатує, що позивачем доведено, а відповідачем і матеріалами справи не спростовано факт здійснення позивачем вантажних і документальних операцій саме з транзитним вантажем, а не експортним, імпортним чи внутрішнім.
Послуги відповідача, щодо розрахунків за які виник спір, суд вважає послугами, повязаними з перевезенням вантажів, з огляду на таке :
Термін „послуги, повязані з перевезенням щодо послуг, по розрахунках за які виник спір, вживається зокрема у розділі 2 Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України (Тарифне керівництво №1, затв. наказом Міністерства транспорту України №551 від 15.11.1999р.); розпорядженням КМ України №455-р від 13.07.2004 р.; Переліком робіт (послуг), що належать до основної діяльності залізничного транспорту (затв. постановою КМ України №173 від 16.02.1998 р.); укладеними між сторонами договором №148/12 від 20.05.05 р., типовою обліковою формою ФДУ-92. Згідно постанови КМ України №173 від 16.02.1998 р. зазначені послуги входять до експлуатаційної діяльності залізничного транспорту, яка в свою чергу визначається як безпосереднього повязана з перевезенням вантажів. Без виконання операцій, зазначених у розділі 2 Тарифного керівництва №1 вантаж не може бути навантажено, прийнято до перевезення або видано вантажоодержувачу на станції призначення (п.5.5. розяснення президії ВГСУ №04-5/601 від 29.05.2002 р., п.15 оглядового листа ВГСУ №01-8/917 від 29.11.2007 р., п.5.6. розяснення президії ВГСУ №04-5/225 від 29.09.2008 р.), отже, без них не буде досягнута мета транзитного перевезення доставка вантажу до пункту призначення за межами митної території України.
Повязаність нарахувань та списань сум ПДВ з попередньої оплати позивача, що обліковувалась на його особовому рахунку в ТехПД відповідача, саме з розрахунками за послуги, повязані з транзитними, а не іншими (наприклад, імпортними) перевезеннями, підтверджується наданими в матеріали справи копіями виписок по особовому рахунку позивача, в яких окремою графою виділена сума ПДВ та вказано дату списання коштів і номер первинного документа, що є підставою для списання (відомості форми ГУ-46, накопичувальні картки форми ФДУ-92); відомостями плати за користування вагонами і контейнерами типової форми ГУ-46 та накопичувальними картками зборів за роботи та штрафи, повязані з перевезеннями вантажів типової форми ФДУ-92, в яких вказано суму тарифу за послуги (без ПДВ), дату надання послуги та її назву, а також номер транспортного засобу (вагону, контейнеру), яким проводилися вантажні операції (вивантаження або завантаження); накладними УМВС, ЦМР та ВМД в митному режимі ТР-80, з яких по номеру транспортного засобу, вказаному у відомостях та/або накопичувальних картках, можна встановити пункти відправлення та призначення. Відтак, матеріалами справи обгрунтовано, а відповідачем не спростовано той факт, що спірні нарахування податку на додану вартість зроблені по послугах, що надавалися відповідачем позивачу у звязку з обробкою останнім вантажів, що перевозилися через територію України транзитом.
Суд відхиляє як безпідставні твердження відповідача про те, що послуги, які ним надавалися позивачу, підлягали оподаткуванню ПДВ на загальних підставах за ставкою 20%, оскільки місцем їх надання була територія України, зокрема залізничні станції Чоп та Мукачево, розташовані в одноіменних містах Закарпатської області, і базою оподаткування є вартість таких послуг, наданих на митній території України (п.4.10. ст.4, пп. „г п.6.5. ст.6 Закону України „Про податок на додану вартість), з огляду на наступне :
Статтею 3 Закону України „Про податок на додану вартість визначені види операцій, які є обєктами оподаткування податком на додану варість. Для тих з них, які підпадають під визначення обєкту оподаткування (зокрема і спірні послуги, місце надання яких знаходиться на митній території України пп.3.1.1. п.3.1. ст.3, пп. „г п.6.5. ст.6 Закону), Законом встановлена база оподаткування, як обовязковий елемент податку, необхідний для правильного обчислення сум податку при його справлянні (розмір податкового зобовязання визначається шляхом застосування ставки податку до наявної у конкретного платника бази оподаткування). Однак, ст.6 Закону встановлені три вида ставки податку щодо тих чи інших обєктів оподаткування : 1) у розмірі 20% до бази оподаткування (загальне правило, пп.6.1.1. п.6.1. ст.6 Закону); 2) у розмірі 0% до бази оподаткування (п.6.2. ст.6 Закону, за окремими винятками, в т.ч. розглядуваним у даній справі); 3) або у вигляді звільнення відповідних операцій від оподаткування (ст.5, абз.3 пп.6.2.4. п.6.2. ст.6 Закону). Різниця між вказаними видами ставок податку полягає у наявності або відсутності права платника податку на податковий кредит по операціях з придбання ним товарів, робіт, послуг для ведення господарської діяльності. Так, щодо товарів, робіт, послуг, які придбаються платником з ПДВ для використання у господарських операціях, що оподатковуються за ставкою 20% або 0%, такі суми вхідного ПДВ включаються до складу податкового кредиту такого платника, а щодо товарів, робіт, послуг, які придбаються платником з ПДВ для використання у господарських операціях, що звільняються від оподаткування або не є обєктом оподаткування, такі суми вхідного ПДВ не включаються до податкового кредиту, а отже не відшкодовуються платнику (пп.7.4.2. п.7.4. ст.7 Закону). Згідно цієї ж норми Закону, вказані у податкових накладних відповідача суми спірного ПДВ не підлягали включенню до податкового кредиту позивача і, відповідно, не підлягали відшкодуванню останньому з бюджету, а у відповідності до пп.5.3.3. п.5.3. ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств підлягали включенню до валових витрат позивача. Таким чином, висновок місцевого господарського суду про можливість відшкодування позивачем ПДВ з Державного бюджету України не грунтується на нормах закону. Таким чином, наявність у даній ситуації обєкта оподаткування, бази оподаткування (яка визначається у даній ситуації не згідно п.4.10. ст.4 Закону, як вважає відповідач, а згідно п.4.1. ст.4) та надання відповідачем позивачу послуг на митній території України не є перешкодою для звільнення від оподаткування податком на додану вартість послуг відповідача, повязаних з перевезенням вантажів транзитом через територію України.
Висновок місцевого господарського суду про правомірність дій відповідача з огляду на не встановлення органом державної податкової служби під час перевірки відповідача порушень з його боку чинного податкового законодавства не є обгрунтованим, оскільки з боку відповідача вищезазначене безпідставне нарахування ПДВ на послуги, повязані з транзитними перевезеннями вантажів, є переплатою податку, а не недоїмкою. В свою чергу переплата податку до бюджету сама по собі не є порушенням податкового законодавства (з точки зору відносин платника податків і органу державної податкової служби), однак може бути і є у даному випадку наслідком порушення таким платником вимог цивільного законодавства, допущених ним у відносинах з контрагентом (позивачем по справі).
Статтею 1212 Цивільного кодексу України (надалі ЦК) встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Причому положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття майна було результатом поведінки набувача, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, тобто наявність вини позивача або відповідача у нарахуванні ПДВ без встановленої Законом України „Про податок на додану вартість підстави для нарахування та стягнення цих коштів з попередньої оплати позивача в силу вимог ст.1212 ЦК України не має правового значення для необхідності повернення безпідставно набутого майна (грошових коштів (ч.2 ст.1212 ЦК України)). В силу приписів ч.3 ст.1212 ЦК України положення глави 83 ЦК України застосовуються також до витребування майна власником з чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобовязанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. З приписів ч.2 ст.1214 ЦК України, глави 13 ЦК України (зокрема ст.179, 181, 190, 192 ЦК України) випливає, що норми ст.1212 ЦК України повною мірою стосуються і випадків безпідставного набуття або збереження грошей. Формулювання ст.1212 ЦК України також вказують на те, що для застосування цієї норми не обовязкова повна відсутність правових звязків між сторонами (наприклад, договору) безпідставним буде і одержання коштів чи іншого майна за наявності укладеного договору, але якщо відповідною стороною в рамках укладеного з іншою стороною договору набуто майно понад передбачене цим зобовязанням. Оскільки відповідно до ст.174 Господарського кодексу України (надалі ГК) господарське зобовязання може виникати безпосередньо із закону, що регулює господарську діяльність, та господарського договору, слід зробити висновок, що кошти у даному випадку вважатимуться підставно набутими, якщо вони отримані за послуги, передбачені договором (в частині встановлених законодавством та договором тарифів), та, якщо вони отримані у випадках, встановлених Законом України „Про податок на додану вартість (в частині нарахування ПДВ на такі послуги, наприклад, якби це було внутрішнє перевезення). У разі, якщо операції з надання послуг підлягають звільненню від оподаткування в силу вимог закону, списані відповідачем з особового рахунку позивача кошти в частині тарифів на надані послуги без ПДВ є набутими підставно (на підставі договору), а кошти, списані в частині ПДВ на ці послуги є набутими відповідачем безпідставно, оскільки їх списання не передбачено жодним нормативно-правовим актом або правочином сторін.
При цьому судом відхиляються як необгрунтовані твердження відповідача, що він не володіє набутими коштами, оскільки стягнуті ним з попередньої оплати позивача суми є податком на додану вартість, який стягується до Державного бюджету України, і висновки місцевого господарського суду про незастосування ст.1212 ЦК України при наступному перерахуванні коштів набувачем до бюджету, з огляду на таке :
Законодавством України, зокрема ст.1212 ЦК України, обовязок щодо повернення безпідставно набутого майна (у даному випадку грошових коштів) не ставиться у залежність від строку перебування такого майна у особи, що його набула, та від подальшої юридичної долі цього майна, зокрема відчуження його третім особам з будь-яких підстав. Стаття 1213 ЦК України врегульована лише ситуація, коли безпідставно набуте майно неможливо повернути в натурі тоді потерпілому відшкодовується його вартість. Однак гроші є родовою, а не індивідуально визначеною річчю (ст.184 ЦК України), а отже є замінними. Посилання боржника на неможливість виконання грошового зобовязання законом не допускається (ст.625 ЦК України). Таким чином, факт перерахування вказаних коштів відповідачем до Державного бюджету України, якщо такий мав місце (що відповідачем не доведено) не має юридичного значення для існування обовязку відповідача повернути безпідставно набуті кошти позивачу. В свою чергу, відповідач не позбавлений права заявити до повернення зайво сплачені до бюджету кошти в порядку і строки, визначені ст.15 Закону України „Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами №2181-ІІІ від 21.12.2000 р.
Необхідно звернути увагу і на те, що згідно ст.1212 ЦК України безпідставно набутим вважається майно, що відповідає хоча б одній з ознак воно безпідставно набуте або набуте підставно, але безпідставно збережене зобовязаною особою. Тобто твердження відповідача, що необхідно і набути, і зберегти майно (в т.ч. і на момент розгляду спору) не грунтується на нормах закону. У відносинах, щодо яких виник господарський спір, переказ коштів позивачем на умовах попередньої оплати слід вважати підставним, оскільки внесення попередньої оплати було передбачено укладеним між сторонами договором і на момент подання позивачем до обслуговуючого банку платіжних доручень на переказ попередньої оплати за послуги відповідача позивач не міг передбачати, за які саме послуги (повязані з транзитним чи імпортним перевезенням) і в яких саме розмірах (з ПДВ чи без) будуть списані кошти. Однак, списуючи з сум попередньої оплати позивача (за даними аналітичного обліку на особовому рахунку в ТехПД) ПДВ за послуги, повязані з транзитним перевезенням, відповідач зберіг у себе кошти позивача без достатньої правової підстави, чим порушив вимоги закону.
Окрім цього, суд відхиляє вищевказане твердження відповідача також виходячи з того, що згідно п.1.6, 1.7. ст.1, пп.7.7.1 п.7.7. ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається не у повному розмірі нарахованих у звітному періоді податкових зобовязань по наданих відповідачем своїм контрагентам послугам, а лише як різниця між сумою податкового зобовязання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду. Крім того, враховуючи неправомірне нарахування відповідачем ПДВ на послуги, повязані з перевезенням вантажів транзитом через територію України (замість звільнення їх від оподаткування), відповідачем не можуть бути у повному обсязі дотримані норми пп.7.4.2. та 7.4.3. п.7.4. ст.7 Закону в частині формування податкового кредиту (останній таким чином неправомірно завищується на користь відповідача, що зменшує суми ПДВ, які підлягають сплаті відповідачем до Державного бюджету України).
Нарахування відповідачем ПДВ на суми відшкодування позивачем плати за користування вагонами іноземних залізниць в порядку п.119 Статуту залізниць України є незаконним ще і з тієї підстави, що обєктом оподаткування ПДВ згідно ст.3 Закону України „Про податок на додану вартість є товари, роботи, послуги, а не компенсаційні платежі (відшкодування витрат). В свою чергу, вказаний платіж є саме відшкодуванням плати, що проведена Укрзалізницею на користь іноземних вагоновласників, а отже, повинен перевиставлятися відповідачем позивачу у такому розмірі, в якому він фактично сплачений на користь інозалізниць, без додаткових нарахувань. Вказане нарахування ПДВ також є неправомірним з огляду на те, що відповідачем не доведено сам факт здійснення платежів на користь інозалізниць (Укрзалізницею, з подальшим аналітичним обліком розподілу цих платежів між залізницями України) та їх здійснення у конкретному розмірі, за конкретні транспортні засоби, у конкретному періоді, а отже - за відсутності обгрунтування підстави самого відшкодування, не можна вважати обгрунтованим і будь-яке нарахування на таке відшкодування, в т.ч. ПДВ (якби його нарахування і допускалося законодавством).
Судові витрати по розгляду справи відповідно до ст.ст. 49, 105 ГПК України покласти на відповідача, а саме: стягнути з Державного територіально-галузевого об»єднання «Львівська залізниця»на користь Відкритого акціонерного товариства «Закарпатінтерпорт»799,85 грн. у відшкодування витрат по сплаті державного мита за подання позовної заяви, 399,93 грн. в відшкодування витрат по сплаті державного мита за подання апеляційної скарги та 236 грн. в відшкодування витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу
Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України,
П О С Т А Н О В И В :
1. Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Закарпатінтерпорт»задоволити.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 29.10.2009 року у справі № 2/152 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити:
3. Доручити господарському суду Львівської області видати наказ на виконання даної постанови.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
5. Постанова може бути оскаржена до Вищого господарського суду України в порядку та строки, передбачені статтями 109-110 Господарського процесуального кодексу України.
6. Справу повернути в Господарський суд Львівської області.
суддя М.В.Юркевич
суддя В.Л.Кузь