РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 46/76 05.02.10

За позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доТовариства з обмеженою відповідальністю Елемент-Лізинг
провизнання недійсною додаткової угоди до договору фінансового лізингу
Суддя Омельченко Л.В.

Представники сторін:

від позивачаОСОБА_2 представник за довіреністю від 17.11.2009 р. № б/н
від відповідача не зявився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа підприємець ОСОБА_1 звернулась до Товариства з обмеженою відповідальністю Елемент-Лізинг з позовом від 01.12.2009 р. про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 08.09.2008 р. до договору фінансового лізингу транспортних засобів № ЭЛ-Хрк-0280/ДЛ від 06.06.2008 р.

Провадження у справі за вказаними вимогами порушено ухвалою Господарського суду міста Києва № 46/76 від 22.12.2009 р., яку призначено до розгляду в судовому засіданні на 18.01.2010 р.

У судове засідання, що відбулося 18.01.2010 р., зявилися представники сторін, які надали для залучення до матеріалів справи додаткові докази відповідно до вимог ухвали від 22.12.2009 р., доповіли суду обставини справи та виклали свої правові позиції щодо спірних правовідносин. Зокрема представник позивача підтримав заявлені вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, представник відповідача підтримав поданий відзив та заперечував проти задоволення позову з мотивів необґрунтованості вимог позивача.

18.01.2010 р. в судовому засіданні оголошувалася перерва до 05.02.2010 р.

У засідання суду, призначене на 05.02.2010 р., представник відповідача не прибув, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи (розписка в матеріалах справи). Зважаючи на те, що 18.01.2010 р. у судовому засіданні суд заслухав пояснення представників сторін, розглянув заявлені вимоги та вивчив заперечення проти позову, а також дослідив докази, 05.02.2010 р. за згодою присутнього в засіданні представника позивача було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінали копій документів, що знаходяться у матеріалах справи, заслухавши пояснення представників, всебічно і повно зясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

06.06.2008 р. між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 в якості лізингоотримувача та Товариством з обмеженою відповідальністю Елемент-Лізинг в якості лізингодавця було укладено договір фінансового лізингу транспортних засобів № ЭЛ/Хрк-0280/ДЛ, за умовами якого відповідач зобовязався придбати у власність предмет лізингу і надати його позивачеві за плату у тимчасове володіння та користування. Предметом лізингу є транспортний засіб.

Відповідно до матеріалів справи додатками до укладеної сторонами угоди є Загальні правила фінансового лізингу транспортних засобів (додаток № 1); специфікація предмета лізингу (додаток № 2); графік лізингових платежів (додаток № 3); форма акту прийому-передачі предмета лізингу в лізинг (додаток № 4).

Загальна сума договору лізингу становить 191 328,14 грн., яка складається з:

189 792,14 грн. лізингових платежів;

1 536,00 грн. комісії за передачу предмета лізингу.

Розмір щомісячних виплат з боку позивача на користь відповідача встановлено сторонам у графіку лізингових платежів (додаток № 3).

08.09.2008 р позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду № 1 до договору фінансового лізингу, згідно з якою було внесено зміни у договір фінансового лізингу, що стосуються привязки платежів до курсу долару США.

Відповідно до п. 5.6. додаткової угоди всі платежі (авансові, поточні лізингові) за даним Договором здійснюються в національній валюті України - гривні з відповідним перерахуванням сум в гривнях, згідно з еквівалентом долару США по курсу Національного банку України на дату укладення договору. На дату укладення договору курс Національного банку України зафіксований на рівні: 1 долар США дорівнює 5,05 грн.

Пунктом 5.6.1 додаткової угоди передбачено, що в період дії договору розмір лізингової плати може збільшуватись за ініціативою лізингодавця, у разі:

- коли курс гривні до долару США, встановлений постановою Національного банку України перевищуватиме більш ніж на 2% значення коефіцієнта. Сторони встановили, що значення коефіцієнта дорівнює 5,00 (пяти);

- зміни відсотків за користування кредитом, залученим дізингодавцем, вразі зміни кредитної політики згідно з рішеннями органів державної влади та місцевого самоврядування, Національного банку України, обслуговуючих комерційних банків;

- переоцінки предмету лізингу.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується представниками сторін, позивач отримав від відповідача вимогу щодо здійснення додаткової сплати суми винагороди в розмірі, що залежить від курсу долару США, встановленого Національним банком України на дату отримання платежу, з посиланням на додаток № 1 до договору фінансового лізингу Загальні правила фінансового лізингу транспортних засобів.

У відповідь позивач направив відповідачеві лист, в якому виказав непогодження щодо сплати додаткової винагороди в залежності від курсу долару США, оскільки винагорода відповідачеві за послуги надається на території України, не має відношення до імпорту, а тому не може мати прив'язки до курсу долару США. Крім того, позивач вказував на недійсність додаткової угоди № 1 від 08.09.2008 р., посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України Про удосконалення порядку формування цін від 18.12.1998 р. № 1998.

Не досягши з відповідачем згоди щодо питання сплати додаткової комісії за договором лізингу,визначеної залежно від коливання курсу валют, позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 08.09.2008 р. до договору фінансового лізингу транспортних засобів ЭЛ-Хрк-0280/ДЛ від 06.06.2008 р. На думку позивача, наявність у відповідача права формувати, встановлювати застосовувати ціну в еквіваленті іноземної валюти протирічить вимогам чинного законодавства України, зокрема, постанові Кабінету Міністрів України Про вдосконалення порядку формування цін від 18.12.1998 р. № 1998.

Відповідно до п.1 ст. 215 Цивільного Кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що формування, встановлення та застосування ціни в еквавіленті до іноземної валюти протирічить вимогам діючого законодавства України. Також, позивач зазначає, що відповідач не обмежений в рамках спірних правовідносин сторін зміною курсу долара США, оскільки предмет лізингу не містить іноземної складової та не привязаний до імпорту.

Вивчивши всі суттєві моменти спірних правовідносин, суд не вбачає підстав для задоволення заявлених вимог зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 524 Цивільного кодексу України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

У ст. 35 Закону України Про Національний банк України встановлено, що гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України за всіма видами платежів.

Згідно із ст. 189 Господарського кодексу України ціна (тариф) у цьому Кодексі є формою грошового визначення вартості продукції (робіт, послуг), яку реалізують субєкти господарювання.

Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі в гривнях. Ціна у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін.

Відповідно до п. 2 ст. 198 Господарського кодексу України грошові зобовязання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобовязання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо субєкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства.

Статтею 3 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю передбачено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобовязань.

Укладені між сторонами спору договори фінансового лізингу не є зовнішньоекономічними договорами, оскільки відповідно до ст. 1 Закону України Про зовнішньоекономічну діяльність зовнішньоекономічний договір (контракт) це матеріально оформлена угода двох або більше субєктів зовнішньоекономічної діяльності та їх іноземних контрагентів, спрямована на встановлення, зміну або припинення їх взаємних прав та обовязків у зовнішньоекономічній діяльності.

Згідно з нормами ст. 1 Закону України Про систему валютного регулювання і валютного контролю резидентами визнаються фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном; юридичні особи, суб'єкти підприємницької діяльності, що не мають статусу юридичної особи (філії, представництва тощо), з місцезнаходженням на території України, які здійснюють свою діяльність на підставі законів України; дипломатичні, консульські, торговельні та інші офіційні представництва України за кордоном, які мають імунітет і дипломатичні привілеї, а також філії та представництва підприємств і організацій України за кордоном, що не здійснюють підприємницької діяльності.

Так як і позивач і відповідач є резидентами України, мають місцезнаходження на території України та здійснюють свою діяльність згідно з законами України, відповідно ціна в договорі повинна визначатись у гривнях, що і погоджено сторонами у спірної додаткової угоді до договору фінансового лізингу. Розрахунки між сторонами договору також підлягають здійсненню у гривнях. У той же час, сторони не позбавлені права визначити у договорах фінансового лізингу грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті, що передбачено ст. 524 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Вищеперелічені законодавчі акти, хоча і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобовязань в іноземній валюті, визначення грошового еквіваленту зобовязання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобовязання у випадку зміни курсу Національного банку України національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Заборона щодо встановлення грошових зобовязань в іноземній валюті міститься у постанові Кабінету Міністрів України Про удосконалення порядку формування цін від 18.12.1998 р. № 1998, де зазначено, що формування, встановлення та застосування субєктами підприємницької діяльності вільних цін на території України здійснюється виключно у національній грошовій одиниці.

Разом з тим, така заборона, що встановлена на рівні підзаконного нормативного акту, суперечить Конституції України щодо необхідності регулювання даного питання виключно законами України. Так, ч. 2 ст. 92 Конституції України передбачено, що статус національної валюти та статус іноземних валют на території України встановлюється виключно законами України.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що додаткова угода № 1 від 08.09.2008 р. до договору фінансового лізингу транспортних засобів № ЭЛ-Хрк-0280/ДЛ від 06.06.2008 р. не суперечать законодавству України, а заявлені позивачем вимоги про визнання її недійсною є необґрунтованими, у звязку з чим задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 ГПК України.

Суддя Л.В. Омельченко

Дата підписання: 09.02.2010 р.