Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" травня 2010 р. Справа № 63/244-09

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., судді Барбашова С.В., Такмаков Ю.В.

при секретарі Пироженко І.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (дов. від 23.11.2009р.)

відповідача - ОСОБА_2 (дов. № 150 від 07.05.2010р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Техноімпекс" (м. Харків) (вх. № 796 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 23.02.10р. по справі № 63/244-09

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (м. Харків)

до Закритого акціонерного товариства "Техноімпекс" (м. Харків)

про стягнення 20 154,20 грн.,-

встановила:

У листопаді 2009 року ФОП ОСОБА_3 (м. Харків) звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до ЗАТ Техноімпекс (м. Харків) про стягнення суми основної заборгованості в розмірі 16531,06 грн., 3 % річних в сумі 260,37 грн., інфляційних в сумі 429,56 грн., витрат на послуги адвоката в сумі 2500,00 грн., 197,21 грн. державного мита та 236,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № 36 від 16.03.2009 р.

Рішенням господарського суду Харківської області від 23.02.2010р. у справі № 63/244-09 (суддя Погорелова О.В.) позов задоволено повністю. Рішення мотивовано тим, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства свої зобовязання зі своєчасної та повної оплати вартості отриманого товару виконав неналежним чином.

Відповідач з рішенням господарського суду Харківської області не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 23.02.2010р. у даній та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права та неповне зясування всіх обставин справи. В апеляційній скарзі відповідач стверджує, що позивач не у повному обсязі виконав свої зобовязання з поставки товару, чим допустив його прострочення, а саме не поставив товар відповідачеві за поданими ним замовленнями. Таким чином, в силу пункту 11.1. Договору поставки № 36 від 16.03.2009р. відповідач зазначає, що він не прострочив оплату товару, адже замовлення на поставку товару не були виконані позивачем. Крім того, відповідач вважає, що обовязок щодо оплати товару у сумі 16531,06 грн. зявився у нього саме з 08.02.2010р., тобто після спливу двадцятиденного терміну після направлення позивачем на його адресу листа про розірвання спірного договору, а тому стягнення судом суми 3% річних та інфляційних, на його думку, є безпідставним. В якості підстав для скасування рішення відповідач також звертає увагу суду на неправомірність стягнення судом витрат на послуги адвоката, оскільки вони не підтверджені належними доказами, а їх вартість є завищеною та не співрозмірною сумі боргу.

07.05.2010р. позивач надав заперечення на апеляційну скаргу, в якому проти її вимог заперечує, вважає апеляційну скаргу відповідача безпідставною та необґрунтованою, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду вважає законним, обґрунтованим та таким, що відповідає матеріалам справи, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення. На підтвердження своїх заперечень проти вимог скарги позивач зазначив, що факт невиконання ним зобовязання щодо поставки товару не доведений відповідачем жодними належними доказами. Окрім того, вважає, що доводи відповідача про неправомірність стягнення вартості послуг адвоката спростовуються наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши уповноважених представників позивача та відповідача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, а рішення суду у даній справі слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і правомірно встановлено місцевим господарським судом, 16.03.2009р. між позивачем та відповідачем у справі укладено Договір поставки за № 36 (далі - Договір), відповідно до умов якого, позивач («Постачальник») зобовязався поставити відповідачеві («Покупцеві») товар, а останній в свою чергу зобовязався прийняти та оплатити вказаний товар (аркуш справи 19-23).

Колегія суддів визначає, що цивільні права і обовязки виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та статті 174 Господарського кодексу України, а саме безпосередньо з правочинів, господарських договорів та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Згідно зі статтею 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

У відповідності до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи достеменно підтверджується факт поставки товару відповідачеві на суму 42531,06 грн., про що свідчать двосторонні видаткові накладні (аркуш справи 24-37).

Згідно з пунктом 7.7. Договору відповідач зобовязався оплатити вартість поставленого товару протягом 30 календарних днів з моменту поставки.

Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

В ході зясування обставин справи та при розгляді справи по суті господарським судом визначено, що відповідач свої зобовязання щодо оплати вартості отриманого товару відповідач виконав лише частково, сплативши позивачеві 26000,00 грн., про що свідчать наявні у справі копії виписок з виписки банку (аркуш справи 38-40), внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 16531,06 грн.

В силу приписів частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні, встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, а відповідно до статті 525 цього ж Кодексу одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи несплату іншої частини вартості отриманого відповідачем товару, позивачем на його адресу 22.10.2009р. в порядку частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України направлена вимога за № 1 (аркуш справи 12-13), яка залишена відповідачем без відповіді та будь-якого реагування.

Колегія суддів визначає, що відповідно до пункту 1 статті 222 Господарського кодексу України особи, які порушили майнові права і законні інтереси інших підприємств та організацій зобов'язані поновити їх не чекаючи пред'явлення претензії (вимог, листів, тощо) чи звернення до суду, що відповідачем зроблено не було.

Проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд першої інстанції з урахуванням фактичних обставин справи та положень статті 193 Господарського кодексу України та статей 526, 530 Цивільного кодексу України дійшов висновку про задоволення позову щодо стягнення з відповідача на користь позивача 16531,06 грн. заборгованості, оскільки зазначені позивачем доводи та надані на їх підтвердження документальні матеріали не спростовані відповідачем в порядку статті 33 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою обовязок доказування законодавчо покладений на сторони.

Крім того, в матеріалах справи міститься підписаний уповноваженими представниками сторін і скріплений печатками їх підприємств двосторонній акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2009р. по 22.12.2009р. (аркуш справи 76) з вивіреним сальдо на користь позивача в сумі 16531,06 грн., який відповідно до вимог статті 34 Господарського процесуального кодексу України приймається до уваги колегією суддів у якості доказу на підтвердження фактичної поставки позивачем товару за спірними накладними та наявності у відповідача боргу в означеній сумі, розмір якого відповідач взагалі не оспорює. Докази сплати боргу у справі відсутні.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши правильність нарахування позивачем інфляційних та річних, колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 429,56 грн. інфляційних та 260,37 грн. 3 % річних. Позиція відповідача про неправомірність нарахування позивачем цих сум не знайшла свого підтвердження в матеріалах справи та відповідачем в процесі розгляду справи судам не доведена.

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Посилання заявника апеляційної скарги на те, що товар неодноразово замовлявся, однак не був поставлений позивачем, не спростовують цілком законних та обґрунтованих висновків господарського суду по суті спору, оскільки факт неналежного виконання позивачем зобовязань з поставки товару не доведений відповідачем у встановленому порядку. Докази отримання позивачем заявок на поставку наступних партій товару відповідачем суду першої інстанції не надані. Натомість матеріалами справи підтверджується, що позивач свої зобовязання, передбачені спірним Договором виконав повністю, а також надав суду всі докази, які безумовно підтверджують заборгованість ЗАТ «Техноімпекс».

В силу приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Наявні у справі документи свідчать про те, що оскільки відповідач в порушення пункту 7.7. спірного Договору оплату вартості фактично отриманого товару протягом 30 днів не здійснив, тому позивач звернувся спочатку до нього із претензією, а потім 19.01.2010р. із листом про розірвання Договору № 36 від 16.03.2009р., можливість чого прямо передбачена пунктом 10.3. цього Договору, згідно з яким розірвання Договору в односторонньому порядку допускається у разі повідомлення другої сторони за 20 календарних днів до орієнтовної дати розірвання Договору.

Враховуючи те, що розірвання Договору не звільняє сторони від виконання зобовязань, що виникли протягом його дії (пункт 10.3. Договору), а інфляційні та річні за своєю правовою природою нараховуються за весь період прострочення, колегія суддів вважає вимоги позивача про сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних законними, обґрунтованими та такими, що правильно відшкодовані за рахунок відповідача з огляду на прострочення строків оплати, визначених пунктом 7.7. Договору. Твердження відповідача про те, що обовязок сплати вартості отриманого товару та прострочка виконання ним грошового зобовязання виникли саме з 08.02.2010р., тобто після спливу двадцятиденного терміну від дня отримання ним листа про розірвання договору, розцінюється колегією суддів як помилкове тлумачення відповідачем умов спірного Договору та вимог чинного законодавства, а тому до уваги не приймається. Колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає необхідним зазначити, що інфляційні збитки за своєю правовою природою є наслідком інфляційних процесів в економіці, а тому їх слід вважати складовою частиною основного боргу, а нарахування 3% річних по грошових розрахунках є визначеною законом платою боржника за користування грошовими коштами кредитора.

Окрім іншого, позивачем заявлено вимогу щодо відшкодування відповідачем адвокатських витрат в сумі 2500,00 грн.

З огляду на вказані документи, котрі містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат, повязаних з наданням послуг адвоката в сумі 2500,00 грн., оскільки вказані кошти є судовими витратами у розумінні статті 44 Господарського процесуального кодексу України та підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача на підставі статті 49 згаданого Кодексу.

В апеляційній скарзі відповідачем ставиться питання про скасування рішення суду і в цій частині з тих підстав, що сума адвокатських послуг не співрозмірна ціні позову; посвідчення адвоката на момент розгляду справи було нечинним; доручення представника позивача адвоката ОСОБА_1 не містить посилання на спірний Договір, відповідно до якого позивач здійснив оплату наданих останнім юридичних послуг.

Однак колегія суддів вважає, що вказані посилання відповідача задоволенню не підлягають, оскільки відшкодування витрат на оплату послуг адвоката здійснюється господарським судом насамперед за наявності документального підтвердження цих витрат, зокрема наданням заінтересованою стороною відповідного договору про надання послуг адвоката щодо ведення справи у суді, належно оформленої довіреності на імя представника, а також платіжного документу про сплату адвокатських послуг.

Частиною 3 статті 48 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, які підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Згідно статті 12 Закону України "Про адвокатуру", оплата праці адвоката здійснюється згідно угоди між громадянином чи юридичною особою та адвокатським обєднанням або адвокатом.

Матеріали справи свідчать про те, що на підтвердження вимог по стягненню витрат на послуги адвоката позивачем були надані суду першої інстанції належним чином завірена копія угоди № 92, укладеної між ФОП ОСОБА_3 та адвокатом ОСОБА_1 16.11.2009р., посвідчення адвоката № 1405, видане на ім'я ОСОБА_1, договір на ведення справи у суді від 16.11.2009р., довіреність на ім'я ОСОБА_1 на представництво інтересів позивача у суді та квитанція (чек) № 80 від 16.11.2009р. про сплату позивачем адвокатських послуг в сумі 2500,00 грн. Цим документам господарський суд надав належну правову оцінку в оскарженому рішенні.

В спростування доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що адвокат ОСОБА_1 належно зі своєї сторони виконав покладений на нього обов'язок по наданню правової допомоги позивачеві, витратив час на підготовку необхідних для справи документів, зокрема позовну заяву до господарського суду Харківської області про стягнення з ЗАТ Техноімпексборгу та судових витрат; здійснив представництво інтересів ФОП ОСОБА_3 при розгляді справи в господарському суді Харківської області у судових засіданнях 08.12.2009р., 21.12.2009р., 13.01.2010р., 18.01.2010р., 08.02.2010р., 22.02.2010р., 23.02.2010р. Вказані дії представника позивача за наявними у справі матеріалами не викликають сумнівів у колегії суддів в їх достовірності, а також правильності розрахунку по розміру суми, яка підлягала оплаті за їх проведення. Згідно з Договором позивач сплатив адвокату 2500,00 грн., що підтверджується квитанцією № 80 від 16.11.2009р.

Статтею 44 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з державного мита, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних в оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката, витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Витрати позивачів та відповідачів, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення витрат на послуги адвоката в розмірі 2500,00 грн.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги, наведені відповідачем в апеляційній скарзі, позбавлені фактичного та правового обґрунтування, на їх підтвердження не було надано відповідних доказів, а господарський суд Харківської області дав належну юридичну оцінку обставинам справи та правильно застосував норми матеріального та процесуального права, у звязку з чим підстави для скасування рішення господарського суду Харківської області від 23 лютого 2010 року у справі № 63/244-09 відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 33, 34, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України судова колегія, -

постановила:

Апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Техноімпекс" (м. Харків) залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 23 лютого 2010 року по справі № 63/244-09 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України в місячний термін.

Повний текст постанови підписаний 11 травня 2010 року.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

судді Барбашова С.В.

ОСОБА_4