ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

18.08.10 Справа № 32/115

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового засідання Томкевич Н.

з участю представників:

від скаржника (відповідача) зявився,

прокурора зявився,

позивача зявився,

розглянув апеляційну скаргу державного підприємства «Львіввугілля», м.Сокаль Львівської області

на рішення господарського суду Львівської області від 13.07.2010 року, суддя Сухович Ю.О., у справі № 32/115

за позовом: прокурора м.Червонограда Львівської області в інтересах держави уповноваженого органу Червоноградської міської ради в особі комунального підприємства «Червоноградтеплокомуненерго», м.Червоноград Львівської області

до відповідача державного підприємства «Львіввугілля», м.Сокаль Львівської області

про стягнення 2 984 158,08 грн.,

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 29.06.2010 року задоволено позовні вимоги прокурора м.Червонограда Львівської області в інтересах держави уповноваженого органу Червоноградської міської ради в особі комунального підприємства «Червоноградтеплокомуненерго»в частині стягнення з державного підприємства «Львіввугілля»2 569 415,25 грн. основного боргу за постачання теплової енергії в гарячій воді, 38 972,41 грн. пені, 53 957,73 грн. штрафу, 85 833,65 грн. інфляційних втрат, 19 142,10 грн. три проценти річних, що складає заборгованість за договором про постачання теплової енергії в гарячій воді за №300 від 10.10.2003 року.

Рішення суду мотивоване тим, що доказів оплати теплової енергії відповідач суду не надав, а тому позовні вимоги про її стягнення та нарахованих штрафних санкцій за несвоєчасне погашення заборгованості підлягають до задоволення.

В частині позовних вимог щодо стягнення 90935,6 грн. пені та 140886,66 грн. штрафу в позові відмовлено на підставі наданого ст.83 ГПК України, ч.1 ст.233 ГК України та ст.551 ЦК України права суду зменшувати розмір пені та штрафу, враховуючи важке фінансове становище відповідача, співвідношення предявлених до стягнення санкцій та наслідків порушення.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення 53 957,73 грн. штрафу та в цій частині відмовити в зв»язку з неправильним застосуванням місцевим судом норм матеріального права, апелюючи тим, що в спірному випадку відсутні встановлені п.2 ст.231 ГК України підстави для стягнення з відповідача штрафу, оскільки позивачем не доведено факту приналежності відповідача до категорії суб»єктів, визначених у ч.2 ст.231 ГК України, до яких застосовуються такі штрафні санкції.

Скаржник вважає недопустимим стягнення з відповідача штрафу на підставі норм ГК України по правовідносинах, які виникли у 2003 році, оскільки ГК України вступив в дію з 01.01.2004 року, а згідно п.2 ст.5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони скасовують чи пом»якшують відповідальність.

Скаржник також не погоджується з висновком суду про те, що штраф та пеня є різними видами забезпечення виконання зобов»язання, оскільки відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов»язання. З наведеного скаржник вважає безпідставним одночасне застосування місцевим судом до відповідача пені та штрафу, оскільки згідно ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить в її задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що стягнення такого виду штрафних санкцій передбачено п.2ст.231 ГК України, а тому вважає правомірним застосування такого виду відповідальності до відповідача разом і з пенею за порушення договірних зобов»язань.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, які підтримали свої позиції, пояснення дали аналогічні, викладені в письмових поясненнях та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10.10.2003р. між КП „Червоноградтеплокомуненерго (енергопостачальна організація) та ДП „Львіввугілля (споживач) укладено договір № 300 про постачання теплової енергії в гарячій воді, за умовами якого енергопостачальна організація бере на себе зобовязання постачати споживачеві теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а споживач зобовязується оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Розрахунки за теплову енергію проводяться згідно п.6.1 договору виключно в грошовій формі відповідно до встановлених тарифів та іншими незабороненими чинним законодавством формами. Згідно п.6.2., п.6.4. та 6.4. договору розрахунковим періодом є календарний місяць, споживач за 3 дні до початку розрахункового періоду сплачує енергопостачальній організації вартість зазначеної в даному договорі кількості теплової енергії, передбаченої на розрахунковий період, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок місяця. Якщо споживач розраховується за показниками приладів обліку: при перевищенні фактичного використання теплової енергії понад заявлене та сплачене до початку розрахункового періоду, це перевищення окремо сплачується споживачем не пізніше 25-го числа поточного місяця.

Факт поставки позивачем теплової енергії згідно укладеного між сторонами договору №300 від 10.10.2003р. підтверджується актами реалізації теплової енергії за період від червня 2009 року по травень 2010 року, які підписані сторонами та скріплені печатками Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт виконання позивачем своїх зобов»язань за договором повністю, проте, доказів виконання своїх зобов»язань по оплаті теплової енергії відповідачем не подано, а судом не встановлено.

Відповідно до затверджених цін і тарифів станом на 15.06.2010р. заборгованість ДП „Львіввугілля перед КП „Червоноградтеплоенерго за період з червня 2009 року по травень 2010 року становить 2 569 415,25 грн., яка також підтверджується підписаним сторонами актом звірки взаєморозрахунків станом на 01.07.2010р. в розмірі 2 569 415,25 грн. за теплову енергію згідно договору №300 від 10.10.2003р.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку, а згідно ст.526 ЦК України, ст.193 ГК України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.599 ЦК України, ст.202 ГК України зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідач доказів погашення основного боргу не подав і на час розгляду справи в суді, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 2 569 415,25 грн..

Згідно ст.610 Цивільного Кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З наведеного місцевим судом також підставно стягнуто з відповідача 85833,65 грн. інфляційних витрат та 19142,10 грн. 3% річних.

Ст.611 ЦК передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, згідно п.3 сплата неустойки.

Згідно з ч.1, ч.3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов»язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов»язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.2 ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки (штрафу, пені) є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно до ч.1 ст.216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором, а згідно ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов»язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов»язання.

Відповідно до ч.6 ст.231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобовязань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається подвійною обліковою ставкою НБУ від суми простроченої заборгованості, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно п.7.2.3. договору за несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію сплачується пеня в розмірі 0,5 % належної до оплати за кожен день прострочення.

Разом з тим, згідно ст.3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, а тому позивачем правомірно нараховано відповідачу пеню в розмірі 129 908,01 грн. відповідно до вимог ч.6 ст.231 ГК України.

Крім цього, відповідно до вимог п.2. ст.231 ГК України, у разі якщо порушено господарське зобовязання, в якому хоча б одна сторона є субєктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення повязане з виконанням державного контракту, або виконання зобовязання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше непередбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобовязання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Оскільки відповідач є державним підприємством, позивачем правомірно нараховано йому до стягнення 7% штрафу в розмірі 179 859,07 грн.

Разом з тим, згідно ч.1 ст. 233 ГК України суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Аналогічне право суду надано і ч.3 ст.551 ЦК України, згідно якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невеликий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника, та ст.83 ГПК України, згідно якої господарський суд має право приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Таким чином, з врахуванням важкого фінансового становища відповідача, співвідношення предявлених до стягнення санкцій і наслідків порушення, місцевий суд правомірно на підставі вищевказаних норм прийшов до висновку про зменшення розміру заявлених до стягнення неустойки та штрафу на 70%, стягнув 38 972,41 грн. пені та 53 957,73 грн. штрафу, а в решті частині позовних вимог щодо стягнення 90935,6 грн. пені та 140886,66 грн. штрафу відмовив з цих підстав.

Покликання скаржника на відсутність доказів приналежності відповідача до встановлених ч.2 ст.231 ГК України суб»єктів господарювання, до яких застосовуються спірні штрафні санкції, судом до уваги не береться, оскільки спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

Покликання скаржника на неможливість одночасного застосування відповідальності у вигляді штрафу та пені є безпідставним, оскільки чинне законодавство не встановлює обмежень щодо одночасного застосування пені і штрафу у випадку порушення виконання зобовязання і таке застосування чинному законодавству не суперечить, яке встановлює обмеження лише щодо розміру такої форми неустойки як пеня.

При цьому, висновок про те, що стягнення і штрафу і пені порушує ст.61 Конституції України в частині неможливості притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, не відповідає зазначеному принципу. Так, відповідач притягнутий до одного виду відповідальності способом сплати неустойки лише один раз і за одне правопорушення. Форма ж сплати неустойки подвійного притягнення не становить. За таких обставин, місцевий суд дійшов мотивованого висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення як пені, так і штрафу.

Покликання скаржника на те, що спірні правовідносини виникли до вступу в дію ГК України, а тому до них не застосовуються норми ГК України, є також безпідставним, оскільки згідно п.4 прикінцевих положень ГК України до господарських відносин, що виникли до набрання чинності відповідними положеннями Господарського кодексу України, зазначені положення застосовуються щодо тих прав і обов'язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положеннями. Правовідносини між сторонами по спірному договору виникли у 2003 році та продовжують існувати, а предметом спору в даній справі є заборгованість за період з червня 2009 року по травень 2010 року, тобто період, на який поширювалися норми ГК України.

З вищенаведеного доводи скаржника про скасування рішення місцевого суду є безпідставними.

Рішення місцевого суду прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд,

постановив:

рішення господарського суду Львівської області від 13.07.2010 року в справі за номером 32/115 - залишити без змін, а апеляційну скаргу державного підприємства «Львіввугілля»без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий -суддя: С. М. Бойко

Судді: Т.Б.Бонк

ОСОБА_1