ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"17" грудня 2010 р. Справа № 57/46-10

вх. № 1645/4-57

Колегія суддів господарського суду в складі:

Головуючий суддя Аюпова Р.М.

суддя Погорелова О.В.

суддя Бринцев О.В.

при секретарі судового засідання Павленко А.В.

за участю представників сторін:

Представник позивача - не з'явився;

третьої особи - не з'явився;

Представник 1-го відповідача - ОСОБА_1, дов. б/н від 08.05.2009 року;

Представник 2-го відповідача - не з"явився;

Прокурор - Марченко М.Ю., посв. № 124 від 26.08.2008 р.;

Представник 3-го відповідача - не зявився;

розглянувши справу за позовом Харківської міської ради, м. Харків3-я особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 Управління Держкомзему у Харківській області, м. Харків

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Ліля», м. Харків;

2) Товариства з обмеженою відповідальністю „ОКТАДА", м. Харків;

3) Комунального підприємства Харківське міське бюро технічної інвентаризації, м. Харків

про визнання недійсним договру купівлі-продажу, анулювання реєстрації права власності, звільнення земельної ділянки

за участю прокурора Харківської області

ВСТАНОВИЛА:

Позивач Харківська міська рада звернувся до господарського суду з позовом до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю фірми Ліля(перший відповідач); 2) Товариства з обмеженою відповідальністю „ОКТАДА" (другий відповідач); 3) Комунального підприємства Харківське міське бюро технічної інвентаризації (третій відповідач), в якому просить суд:

1) прийняти рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28.11.2006р., укладений між ТОВ ОКТАДА та ТОВ Лілята посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за номером 5480 28.11.21006р., відповідно до якого ТОВ ОКТАДА, як продавець передала у власність покупцю ТОВ Ліля2/3 частини нежитлової будівлі літ. Ж-3, загальна площа будівлі складає 2004,4 кв.м., що розташована по пр. Пятдесятиріччя СРСР, буд. № 151-В у м.Харкові.

2) Анулювати правову реєстрацію права власності за ТОВ Ліля на 2/3 частини нежитлової будівлі літ. Ж-3 загальна площа будівлі складає 2004,4 кв.м., що розташована по пр. Пятдесятиріччя СРСР, буд. № 151-В у м. Харкові;

3) Винести рішення, яким зобов'язати ТОВ ЛІЛЯ звільнити земельну ділянку площею 0,5915 га по пр. 50- річчя СРСР, 151-В у м. Харкові шляхом знесення та демонтажу розташованої на ній нежитлової будівлі літ. Ж-3загальною площею 2004,4кв.м. та земельної ділянки 0,0140 га по пр. 50- річчя СРСР, 151-В у м. Харкові шляхом знесення та демонтажу літнього майданчику кафе та іншого нерухомого майна, повернути територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради (61200, м. Харків, майдан Конституції, 7, код 04059243) з приведенням земельної ділянки у придатний для використання стан.

Стягнути з відповідача витрати по веденню справи.

У призначене судове засідання 17 грудня 2010 року представник позивача не зявився, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив.

Другий та Третій відповідачі у судове засідання не зявились, про причини неявки суд не повідомили.

У призначеному судовому засіданні 17 грудня 2010 року прокурор наполягав на задоволенні заяви про забезпечення позову, в якій, з метою вжиття заходів забезпечення позову, просить накласти арешт на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: м. Харків, пр. 50-річчя СРСР, 151-В та заборонити вести підприємницьку діяльність за вищевказаною адресою.

Присутній у судовому засіданні представник першого відповідача заперечує проти заяви прокурора, просить відмовити в її задоволенні.

Правовою підставою даного клопотання зазначені ст.ст.6667 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи заяви прокурора про забезпечення позову, керуючись вимогами ст. 66, 67 Господарського процесуального кодексу України, а також Розясненням Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики застосування заходів забезпечення позову" від 23.08.1994 р. №02-5/611, інформаційним листом Вищого господарського суду України від 12.12.2006 № 01-8/2776 Про деякі питання практики забезпечення позову, суд вважає, що зазначена заява прокурора підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 65 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що з метою забезпечення правильного і своєчасного вирішення господарського спору суддя вчиняє в необхідних випадках такі дії по підготовці справи до розгляду: зобовязує сторони, інші підприємства, установи, організації, державні та інші органи. їх посадових осіб виконати певні дії (звіряти розрахунки, провести огляд доказів у місті їх знаходження тощо); витребує від них документи, відомості. Висновки, необхідні для вирішення спору, чи знайомитись з такими матеріалами безпосередньо в місці їх знаходження; вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову; вчиняє інші дії, спрямовані на забезпечення правильного та своєчасного розгляду справи.

Згідно ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду. Отже, заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти певні дії, що стосуються предмету спору, отже, приймаючи ухвалу про заборону відповідачеві та іншим особам вчиняти певні дії, господарський суд повинен визначитись як з предметом спору у співвідношенні з певними заходами забезпечення позову, які вимагається до застосування, і певними діями, які вимагається заборонити вчиняти, так і з доцільністю та обґрунтованістю вжиття таких заходів.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Керуючись наведеними нормами процесуального законодавства та враховуючи роз'яснення Верховного Суду України, при вирішенні питання про забезпечення позову суди мають здійснити оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до Роз'яснень Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" №02-5/611 від 23.08.1994 року заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з ініціативи господарського суду як гарантія реального виконання рішення суду. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Приймаючи ухвалу про заборону відповідачеві вчиняти певні дії, господарський суд повинен точно визначити, які саме дії забороняється вчиняти. Отже, заходи до забезпечення позову вживаються судом з метою запобігання можливим порушенням майнових інтересів позивача.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Причому оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Згідно з Інформаційним листом Вищого господарського суду України №01-8/2776 від 12.12.2006 року "Про деякі питання практики забезпечення позову" у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд повинен оцінювати обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням таких умов:

- наявність звязку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги;

- імовірність ускладнення виконання або невиконання судового рішення у разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у звязку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками судового розгляду.

Вибір способу забезпечення залежить від суті позовної вимоги та повинен бути співрозмірним, а заборона на вчинення дій може стосуватися лише предмета спору.

Право здійснення забезпечення позову та вибору тих чи інших заходів належить господарському суду, який виходить із предмету спору, конкретних обставин справи та пропозицій заявника.

За загальним правилом умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтована вірогідність утруднення або неможливості виконання майбутнього рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відтак, забезпечення позову у господарському процесі застосовується з метою забезпечення виконання судового рішення.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, в силу вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу повинна довести його необхідність та адекватність.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно ( в тому числі грошові кошти, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент предявлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Предметом даного судового розгляду є:

- визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28.11.2006р., укладений між ТОВ ОКТАДА та ТОВ Ліля та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за номером 5480 28.11.21006р., відповідно до якого ТОВ ОКТАДА, як продавець передала у власність покупцю ТОВ Ліля2/3 частини нежитлової будівлі літ. Ж-3, загальна площа будівлі складає 2004,4 кв.м., що розташована по пр. Пятдесятиріччя СРСР, буд. № 151-В у м. Харкові.

2) Анулювання правової реєстрації права власності за ТОВ Ліля на 2/3 частини нежитлової будівлі літ. Ж-3 загальна площа будівлі складає 2004,4 кв.м., що розташована по пр. Пятдесятиріччя СРСР, буд. № 151-В у м. Харкові;

3) Звільнення земельної ділянки площею 0,5915 га по пр. 50- річчя СРСР, 151-В у м. Харкові шляхом знесення та демонтажу розташованої на ній нежитлової будівлі літ. Ж-3загальною площею 2004,4кв.м. та земельної ділянки 0,0140 га по пр. 50- річчя СРСР, 151-В у м. Харкові шляхом знесення та демонтажу літнього майданчику кафе та іншого нерухомого майна, повернути територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради (61200, м. Харків, м-н Конституції, 7, код 04059243) з приведенням земельної ділянки у придатний для використання стан.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач використовує земельну ділянку площею 0,5915 га по пр. 50- річчя СРСР, 151-В у м. Харкові, для експлуатації нежитлових будівель та споруд (складські приміщення та трьохповерхова нежитлова будівля з логотипом "ARMAGEDON HOTEL. Термін дії договору землі від 06.02.2003 року скінчився, право користування земельною ділянкою першим відповідачем не поновлено, право власності на розташовані на ній нежитлові будівлі, скасовано. Окрім того, ТОВ Ліля (відповідач у справі) також незаконно використовується додаткова земельної ділянки орієнтованою площею 0,0140 га для розміщення літнього майданчику кафе з навісом. В підтвердження вказаного, прокурором були надані суду: акт № 573/10 від 18.02.2010 року обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки по пр. 50 річчя СРСР, 151-Б; акт перевірки дотримання земельного законодавства від 01.06.2010 року, постанова про накладення адміністративного стягнення, припис № 340121 від 04.06.2010 року.

Приписи ст. 13 Конституції України визначають, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Відповідно ст.ст. 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших обєктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальної громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень. Права органів самоврядування захищаються у судовому порядку.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Згідно з п. 34 ч. 1 с. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до Закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад, а тому, Харківська міська рада має право визначати особливості землекористування.

Відповідно до п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно із ст. 9 Земельного кодексу України до повноважень Харківської міської ради належить розпорядження землями територіальної громади міста Харкова, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу, а також вирішення інших питань в галузі земельних відносин відповідно до Закону.

Статтею 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

В силу ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого само врядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Як визначено ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» сторони укладають договір оренди землі лише у разі згоди орендодавця передати земельну ділянку в оренду.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.

Договір оренди землі припиняється, відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі», зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено.

З матеріалів справи вбачається, що 31.01.2003 року між Харківською міською радою (далі - орендодавець, позивач у справі) та ТОВ фірмою «Ліля» (далі орендар, перший відповідач у справі) був укладений договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого орендодавець ( позивач у справі) надав орендарю (першому відповідачу у справі) в оренду строком до 06 вересня 2008 року земельну ділянку за адресою: м. Харків, проспект 50 річчя СРСР, 151 б загальною площею 0,5915га, в тому числі, під забудовою 0,0071 га, інших угодь - 0,5844 га.

Відповідно до п. 34 ст. 26, п. 2 ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання регулювання земельних відносин (у тому числі надання земельної ділянки в оренду та поновлення договору оренди земельної ділянки) вирішується на пленарному засіданні ради - сесії, а спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

Таким чином, законодавством передбачено, що способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади щодо регулювання земельних відносин, є прийняття рішення сесії.

Отже, відповідно до положень земельного законодавства України необхідною умовою укладення, зміни та поновлення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності, є наявність відповідного рішення органу місцевого самоврядування.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується представниками сторін, Харківською міською радою рішення щодо пролонгації або укладення договору оренди земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування нежитлових будівель по проспекту 50 річчя СРСР, 151-В міста Харкова, не приймалось.

За приписами п.6.2 договору оренди землі, після його припинення до підписання акту прийому-передачі,орендар (переший відповідач у справі) зобовязаний привести земельну ділянку у придатний для подальшого використання стан, приведення у придатний стан включає в себе благоустрій території та знесення будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці.

Відповідно до статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особи, які здійснили або здійснюють самочинне будівництво нерухомого майна, не набувають права власності на нього.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Врахувавши приписи зазначено вище статті, те що особи, які здійснили самочинне будівництво на земельній ділянці за адресою: по проспекту 50 річчя СРСР, 151-В міста Харкова не є власниками цих обєктів, що знаходження на земельній ділянці, є порушення прав та охоронюваних законом інтересів Харківської міської ради (позивача у справі) , до повноважень якої належать функції щодо розпорядження землями територіальної громади міста Харкова, а відтак, саме ТОВ фірма «Ліля» ( перший відповідач у справі), як попередній користувач земельної ділянки, зобовязаний за приписами п.6.2 договору оренди землі, привести її у стан, придатний для її подальшого використання позивачем, що включає в себе благоустрій території та знесення будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці.

Враховуючи, що відповідач має право та реальну можливість реалізувати нерухоме майно, яке знаходиться на спірній земельній ділянці, тим самим уникнувши відповідальності, повязаної з використання земельної ділянки без документів, які посвідчують право на неї, суд вважає обґрунтованою вимогу прокурора щодо забезпечення позову в частині накладення арешту на нерухоме майно, яке знаходиться по пр. 50 річчя СРСР, 151-В.

При цьому, суд також враховує, що перший відповідач використовує земельну ділянку з порушенням вимог природоохоронного законодавства, санітарних норм.

В підтвердження викладеного gрокурором до суду надано акт від 19.11.2008 року, складений представнкиами Комплексу "Харківводовідведення", АТ "Укрпромсільгоспекспорт", РЕУ Фрунзенського району м. Харкова; акт, складений 26 серпня 2009 року представниками КП "Комплекс по експлуатації об'єктів водозниження та ливнівої каналізації", РЕУ, РЕУ 2; яким встановлено, порушення ТОВ фірмою Ліля (першим відповідачем у справі) правил користування системами водоочищення, внаслідок чого, було затоплено земельні ділянки сусідніх землекористувачів (АТ "Укрпромсільгоспекспорт"), які розташовані поряд із земельними ділянками, які використовуються ТОВ фірмою Ліля ( першим відповідачем у справі). Першому відповідачу видано припис з вимогою припинити засипку водовіддводної канави та ливнівої каналізації.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Господарського кодексу України субєкти господарювання, інші учасники відносин у сфері господарювання мають здійснювати свою діяльність у межах встановленого господарського правопорядку, додержуючись визначених законодавством вимог.

З наданих суду доказів, доданих до матеріалів справи, вбачається, що перший відповідач продовжує використовувати земельні ділянки та здійснює за вказаними адресами підприємницьку діяльність, чим створює загрозу охороні навколишнього середовища.

Використання першим відповідачем земельної ділянки по пр. 50 річчя СРСР, 151-В, свідчить про наявність очевидної небезпеки заподіянню шкоди правам та інтересам позивача, інших осіб, які знаходяться на сусідніх земельних ділянках, а також, охороні навколишнього середовища та для відновлення прав позивача необхідні будуть значні зусилля та витрати.

В матеріалах справи наявні докази порушення першим відповідачем зобовязань та вчинення дій, направлених на ухилення від їх виконання.

Враховуючи, що умови договору оренди землі містять вимоги щодо зобовязання орендаря ( першого відповідача у справі) привести земельну ділянку у придатний для подальшого використання стан, в тому числі, знесення будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці, проте, ТОВ фірма «Ліля» (перший відповідач у справі), всупереч волі Харківської міської ради (позивача у справі) , до повноважень якої належать функції щодо розпорядження землями територіальної громади міста Харкова, продовжує експлуатацію земельної ділянки та розташованих на ній, самочинно побудованих будівель, та те, що існує ймовірність відчуження першим відповідачем у справі третім особам, цих будівель та споруд, суд дійшов висновку щодо необхідності створення належних умов для запобігання ситуації нівелювання ефективності судового захисту, що (нівелювання) є неприпустимим у світлі положень ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, шляхом вжиття забезпечувальних заходів; належним і адекватним забезпечувальним заходом, який не призведе до припинення поточної господарської діяльності відповідача ТОВ Фірми Ліля, м. Харків, пов'язаної із спірним майном підприємства, та, разом із цим, створить належні умови для ефективного судового захисту прав та інтересів позивача у разі задоволення його позовних вимог є накладання арешту на нерухоме майно, яке знаходиться на земельній ділянці по пр. 50 річчя СРСР, 151-В майно, яке належить першому відповідачу. Таким чином, вимога прокурора про застосування заходів до забезпечення позову в частині накладення арешту на нерухоме майно є обґрунтованою, відповідає розумності й адекватності обставинам даної справи та такою, що враховує співвідношення інтересів сторін по справі, а також інших осіб, що не є учасниками даного судового процесу, а невжиття таких заходів може в майбутньому утруднити виконання рішення господарського суду

Вказаний вид забезпечення передбачений ст. 67 Господарського процесуального кодексу України та має тимчасовий характер дії (до розгляду справи по суті).

Суд розясняє, що відповідно до статті 68 Господарського процесуального кодексу України, питання про скасування забезпечення позову вирішується господарським судом, що розглядає справу, із зазначенням про це вирішенні чи ухвалі.

Що стосується вимоги прокурора щодо вжиття заходів для забезпечення позову шляхом заборони здійснення підприємницької діяльності за вказаною адресою, є необґрунтованим, оскільки відповідно до ст. 6 Господарського кодексу України одним із загальних принципів господарювання в Україні є заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини.

Суд вважає, що вжиття заходів для забезпечення позову шляхом здійснення підприємницької діяльності за вказаною адресою, є втручанням суду в господарські відносини ТОВ фірми Ліля, що заборонено законодавством України.

Окрім того, суду надано клопотання (вх. № 31797), в якому, прокурор з метою встановлення законності використання відповідачем обєкту нерухомості по пр. 50- річчя СРСР, 151-В у м. Харкові щодо дотримання вимог діючого законодавства України, відповідно до ст.. 22 ГПК України просить провести комплексну перевірку з залученням усіх контролюючих органів, а саме, СЕС, МНС, Управління праці, захист прав споживачів, цін, екологічної інспекції.

Розглянувши вказане клопотання, суд відмовляє в його задоволенні, оскільки Господарським процесуальним кодексом України не передбачено право або обовязку суду проводити комплексні перевірки учасників судового процесу з залученням будь-яких контролюючих органів.

Окрім того, суд вважає, що вказане клопотання є таким, що суперечить принципу змагальності ст.ст. 4-3, 33 ГПК України. Згідно положень цих норм судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, якщо прокурор вважає, що перший відповідач порушує вимоги діючого законодавства при здійсненні підприємницької діяльності він не позбавлений права довести ті обставини на які він посилається та здійснити в межах своїх повноважень комплексні перевірки щодо дотримання першим відповідачем природоохороних, санітарно-епідеміологічних, пожежних та інших норм з залученням відповідних контролюючих органів при здійсненні ТОВ «Ліля» підприємницької діяльності по пр. 50-річчя СРСР, 151-В у м. Харкові, у відповідача і у суду відсутні правові підстави для спонукання позивача подати докази на підтвердження позиції позивача, прокурора або на підтвердження позиції відповідача. Сторони компетентні самостійно вирішити це питання, і самостійно несуть ризик недостатності поданих доказів.

Розглянувши матеріали справи та враховуючи, що спір не може бути вирішено в цьому судовому засіданні, у звязку з неявкою позивача у судове засідання та приймаючи до уваги, що сторонами не надано витребуваних судом документів, які мають суттєве значення для повного, всебічного та обєктивного дослідження усіх матеріалів справи та фактичних обставин спору, суд вважає доцільним розгляд справи відкласти.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4-2,4-3, 77, 61, 64, 65, 66, 67, 86 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИЛА:

Заяву прокурора про вжиття заходів забезпечення позову задовольнити частково.

До завершення розгляду справи по суті та винесення остаточного рішення у справі:

Накласти арешт на нерухоме майно, яке знаходиться на земельній ділянці по пр. 50 річчя СРСР, 151-В майно, яке належить першому відповідачу - Товариству з обмеженою відповідальністю "Ліля", (; 61000, м. Харків, пр-т 50 річчя СРСР, 151-Б).

В іншій частині заяви прокурора про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала набирає чинності з моменту її винесення, підлягає негайному виконанню та є виконавчим документом відповідно Закону України Про виконавче провадження .

Ухвала дійсна для предявлення до виконання з 21 грудня 2010 року по 22 грудня 2013 року.

Дану ухвалу направити на адресу позивачу, відповідачу та Дзержинському відділу Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції.

Розгляд справи відкласти на "25" січня 2010 р. о б 11:00.

Судове засідання відбудеться у приміщенні господарського суду Харківської області за адресою: 61022, місто Харків, площа Свободи 5, 8-й підїзд, 1-й поверх, кабінет № 120.

Зобовязати прокурора провести комплексну прокурорську перевірку дотримання першим відповідачем ТОВ «Ліля» вимог діючого законодавства України з залученням усіх контролюючих органів, а саме, СЕС, МНС, Управління праці, захист прав споживачів, цін, екологічної інспекції.

Сторонам - виконати вимоги попередніх ухвал суду у повному обсязі; забезпечити явку представників з належним чином оформленими повноваженнями.

Попередити сторони, що, у разі неявки їх представників у судове засідання та ненадання витребуваних судом документів, суд має право розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Про неможливість прибуття представників сторін в судове засідання обов'язково письмово повідомити суд .

Головуючий суддя Аюпова Р.М.

суддя Погорелова О.В.

суддя Бринцев О.В.

повний текст ухвали підписано 20.12.2010 року.

справа № 57/46-10