ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

23.06.10 Справа № 06/51-40

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

ОСОБА_1,

при секретарі Ковалишин Ю.,

з участю представників:

від скаржника (відповідача) зявився,

позивача зявився,

розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-зерно-продукт», с.Липляни Ківерцівського району

на рішення господарського суду Волинської області від 27.04.2010 року, суддя В.М.Дем»як, у справі №06/51-40

за позовом закритого акціонерного товариства «Страхова компанія «Добробут та захист», м.Київ

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-зерно-продукт», с.Липляни Ківерцівського району

про стягнення 38524,98 грн.,

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Волинської області від 27.04.2010 року задоволено позовні вимоги закритого акціонерного товариства «Страхова компанія «Добробут та захист» про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-зерно-продукт»38524,98 грн. збитків, які складаються з вартості страхового відшкодування, виплаченого позивачем на підставі договору добровільного страхування наземного транспортного засобу (автомобіля НОМЕР_1) № 38/17-0042, укладеного з ОСОБА_2.

Рішення суду мотивоване тим, що вартість збитків та вина відповідача у їх вчиненні підтверджується наявними в матеріалах справи документами, а тому відповідач зобов»язаний відшкодувати позивачу ці збитки на підставі ст.1166 ЦК України та в порядку регресу згідно вимог ст.993 Цивільного Кодексу України та ст.27 Закону України "Про страхування". Інших підстав для звільнення відповідача від вказаної відповідальності останнім не наведено.

В апеляційній скарзі скаржник (відповідач) просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити, в звязку з неповним з»ясуванням місцевим судом обставин, що мають значення для справи, апелюючи тим, що позивачем не подано доказів в підтвердження вини відповідача у здійсненні спірних витрат, що є обов»язковою умовою для застосування такої міри відповідальності згідно вимог ст.1166 ЦК України та свідчить про відсутність підстав для стягнення з відповідача спірних збитків.

Скаржник вважає, що позивачем не вжито достатніх заходів для оскарження ухвали Луцького міськрайонного суду від 30.07.2009 року, яким стягнуто з позивача вартість ремонту автомобіля, що в свою чергу позбавило можливості скаржника в даній справі захистити свої права.

Скаржник зазначає, що постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду, що в спірному випадку судом не зроблено

Скаржник покликається на те, що вартість майна, яке не могло бути використаним за призначенням, але має певну цінність, становить 26204,04 грн., а тому розмір шкоди, який підлягає стягненню повинен бути зменшений на вказану суму та становить 12320,94 грн., що місцевим судом не з»ясовано.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить в її задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що за змістом ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Оскільки відповідачем жодними доказами не спростовано факт заподіяння шкоди при скоєнні ДТП не з вини відповідача, відсутні підстави для звільнення останнього від вищевказаної відповідальності.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши та оцінивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 квітня 2008 року між закритим акціонерним товариством Страхова компанія Добробут та захист та ОСОБА_2 укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу (автомобіля НОМЕР_1) № 38/17-0042.

30.05.2008р. на автодорозі Луцьк Київ о 10-00 год. відбулася ДТП за участю автомобіля НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля НОМЕР_2, власником якого є ТзОВ Волиньзернопродукт, під керуванням ОСОБА_4

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.06.2008р. водія автомобіля МАЗ 55102 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП в результаті порушення ним Правил дорожнього руху.

16.07.2008р. страховиком на виконання умов договору страхування від 14.04.2008р. проведено виплату страхового відшкодування за звітом експерта №012 від 23.06.2008р. в розмірі 23 068 грн. 49 коп., що підтверджується платіжним дорученням №2050.

Крім цього, для завершення ремонту автомобіля НОМЕР_1 ОСОБА_2 сплачено ТзОВ Автоцентр Захід 15456 грн. 49 коп. додатково, що підтверджується квитанцією №464, №471 від 18.07.2008р., №796 від 29.07.2008р. Вказані кошти повернуті позивачем ОСОБА_2 на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.09.2009р., що підтверджується платіжним дорученням №2666 від 19.10.2009р.

В зв»язку з наведеним, позивач звернувся з даним позовом про стягнення в порядку регресу завданих ЗАТ Страхова компанія Добробут та захист у звязку із виплатою страхового відшкодування збитків в сумі 38524,98 грн. згідно ст.993 Цивільного Кодексу України та ст.27 Закону України "Про страхування".

У відповідності до ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Як встановлено судом вище та підтверджується матеріалами справи, відповідно до умов договору про страхування наземного транспорту №38/17-0042 від 14.04.2008р. позивачем виплачено страхувальникові страхову виплату у розмірі 23 068 грн. 49 коп., а також понесено додаткові витрати на ремонт автомобіля в сумі 15456 грн. 49 коп., сплачені на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.09.2009р.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків визначено завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України Про страхування передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Питання про відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки перед іншим володільцем при ДТП за шкоду, заподіяну джерелу підвищеної небезпеки, вирішується за загальним правилом відповідно до ст.1166 Цивільного кодексу України, за відсутності вини володільців у взаємному заподіянні шкоди жоден із них не має права на відшкодування.

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, зі змісту вказаної норми випливає, що за зобов'язанням, яке виникає внаслідок заподіяння шкоди, передбачається презумпція вини порушника. Отже, позивач не повинен доказувати наявність вини відповідача у заподіянні шкоди. Навпаки, на відповідача покладено тягар доказування того, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди.

Доказів, які би спростовували відсутність вини відповідача, останнім не надано.

Наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою суд вирішує шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Статтею 1187 Цивільного кодексу України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, утриманням службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо).

У відповідності до ст.1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Отже, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації.

З винної особи за регресною вимогою стягується сума майнових витрат, понесених на виконання зобов'язання по відшкодуванню шкоди, а якщо законом встановлено межі відшкодування або межі відповідальності винної особи, то з неї витрати стягуються в цих межах та враховуючи норми ст.27 Закону України "Про страхування" випливає, що розмір вимоги, що переходить до страховика повинна відповідати сумі понесених витрат на виконання зобов'язання по відшкодуванню шкоди, в даному випадку відкритим акціонерним товариством «Страхова компанія «Добробут та захист».

З наведеного місцевий суд прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог закритого акціонерного товариства «Страхова компанія «Добробут та захист»про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-зерно-продукт»38524,98 грн. збитків, оскільки вартість збитків та вина відповідача у їх вчиненні підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а тому відповідач зобов»язаний відшкодувати позивачу ці збитки на підставі ст.1166 ЦК України та в порядку регресу згідно вимог ст.993 Цивільного Кодексу України та ст.27 Закону України "Про страхування".

Покликання скаржника на невирішення місцевим судом питання щодо повернення відповідачу майна, яке не могло використовуватись за призначенням проте мало цінність, яка становила 26.204,04 грн., судом до уваги не приймається, оскільки свої права відповідач вправі захищати у передбаченому діючим законодавством порядку, а тому не позбавлений права на звернення до суду з окремим позовом.

Аналогічно безпідставним є покликання скаржника на невжиття достатніх заходів для оскарження ухвали Луцького міськрайонного суду від 30.07.2009 року, яким стягнуто з позивача вартість ремонту автомобіля, оскільки ці доводи не стосуються предмета спору по даній справі.

З вищенаведеного доводи скаржника про скасування рішення місцевого суду є безпідставними.

Рішення місцевого суду прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд,

постановив:

рішення господарського суду Волинської області від 27.04.2010 року в справі за номером 06/51-40 - залишити без змін, а апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-зерно-продукт»без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий -суддя: С.М.Бойко

Судді: Т.Б.Бонк

ОСОБА_1