донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

10.11.2010 р. справа №15/194д/10

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чернота Л.Ф.

суддів Діброви Г.І. , Шевкової Т.А.

від позивача:ОСОБА_1 за довіреністю б/н від 24.09.2010р.
від відповідача:ОСОБА_2 за довіреністю б/н від 30.03.2010р.

Розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуФізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Запоріжжя

на рішення господарського суду Запорізької області
від07.07.2010 року
у справі№ 15/194д/10 (суддя Горохов І.С.)
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Запоріжжя
до відповідача Приватного акціонерного товариства «Нова лінія», м. Київ
про визнання недійсним договору №ДГУ-10-72 від 15.10.2009р.
ВСТАНОВИВ:

У червні 2009 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_3, м. Запоріжжя звернулася до господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Нова лінія», м. Київ про визнання недійсним договору №ДГУ-10-72 від 15.10.2009р.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 07.07.10 р. у задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Запоріжжя відмовлено.

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_3, м. Запоріжжя, з прийнятим рішенням не згоден, вважає його прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права України. Тому він звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Донецький апеляційний господарський суд рішення господарського суду Запорізької області від 07.07.10 р. скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач, Приватне акціонерне товариство «Нова лінія», м. Київ, в судовому засіданні просив апеляційну інстанцію залишити рішення господарського суду Запорізької області від 07.07.10р. без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судова колегія Донецького апеляційного господарського суду вважає за необхідне розглянути апеляційну скаргу, оскільки для зясування фактичних обставин справи достатньо матеріалів, що знаходяться в матеріалах справи № 15/194д/10, та наданих представниками сторін пояснень.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду відповідає вищезазначеним вимогам, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.10.2009р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та Закритим акціонерним товариством «Нова лінія» був укладений договір оренди №ДГУ-10-72 25, відповідно до п. 1.1 якого орендодавець зобов»язувався передати, а орендар прийняти у тимчасове платне користування об»єкт оренди, що розташований на території майнового комплексу ЗАТ «Нова лінія» (Запорізька область, Запорізький район, с. Нове Запоріжжя, вул. Нікольське шосе, 1е) загальною площею 217кв.м, відновна вартість об»єкту оренди з урахуванням індексації становить 565 883,92грн.

Згідно п. 3.1 договору, орендна плата за один місяць складає 26 666,67грн., крім того ПДВ 5 333,33грн., всього 32 000грн.

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 14.10.2010р. ( п. 9.1 договору).

Договір підписаний обома сторонами без розбіжностей та зауважень, скріплений печатками.

Про передачу майна в оренду між сторонами складений акт від 15.10.2009р., який підписаний обома сторонами без розбіжностей та зауважень.

Як стверджує позивач, спірний договір суперечить вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України та він є недійсним у відповідності до ст. 215 даного кодексу.

У зв'язку з чим, позивач звернувся до господарського суду Запорізької області з позовом про визнання недійсним договору № ДГУ-10-72 від 15.10.2009р.

Згідно з пунктом 4 статті 129 Конституції України, статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Обов'язок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання недійсним правочину.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 ЦК України).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені основні вимоги для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі,якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно зі ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальними правилами викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Позивач вважає, що нібито договір № ДГУ-10-72 від 15.10.2009р. суперечить ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: невірно була здійснена оцінка вартості об»єкту оренди та невірно розрахований розмір орендної плати, тому він (договір) є недійсним у відповідності до ст. 215 даного кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи договір № ДГУ-10-72 від 15.10.2009р. був укладений між Закритим акціонерним товариством «Нова лінія» в особі генерального директора ОСОБА_4 (яке було перейменовано у Приватне акціонерне товариство «Нова лінія»), який діє на підставі статуту та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, м. Запоріжжя, яка діє на підставі свідоцтва про державну реєстрацію.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог з огляду на таке: на спірному договорі значиться підпис генерального директора позивача ОСОБА_4, який відповідно до Статуту має право вчиняти правочини від імені товариства.

Крім того, в п. 13.7 спірного договору зазначено, що дія положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна»не поширюється на відносини сторін, врегульовані цим договором, а також за приписами ст. 1 даного закону, його норми розповсюджується на організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, їх структурних підрозділів; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, а не на орендні правовідносини, пов»язані з передачею в оренду майна приватної власності.

Як свідчать матеріали справи, сторонами здійснені дії на виконання умов спірного договору, а саме: відповідачем здійснено надання послуг, а позивачем їх прийняття відповідно до актів наданих послуг, які підписані обома сторонами без розбіжностей та зауважень і скріплені печатками.

За умовами ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір № ДГУ-10-72 підписаний обома сторонами без розбіжностей та зауважень.

Посилання заявника апеляційної скарги на той факт, що в спірному договорі невірно визначено вартість об»єкту оренди, яка на його думку повинна визначатися згідно Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою КМУ від 04.10.1995р. №786 є неспроможними, оскільки в даному випадку майно, яке передано в оренду є майном приватної власності, а не державної, а також сторонами були узгоджені всі істотні умови договору, як того вимагає ст. 284 Господарського кодексу України.

Отже, доводи, які викладені позивачем в підтвердження обгрунтованості позовних вимог не можуть бути підставою, відповідно до приписів законодавства, для визнання договору недійсним.

Таким чином, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів невідповідності договору № ДГУ-10-72 від 15.10.2009р. вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України, тому суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Запоріжжя, у звязку з чим відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору № ДГУ-10-72 від 15.10.2009р.

Доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення позивача про час та місце розгляду справи не прийняті судовою колегією до уваги, оскільки в матеріалах справи є штамп про відправлення ухвали суду від 21.06.2010р. на адресу, зазначену саме позивачем, а саме: вул. Фрунзе, 46, м. Запоріжжя, 69002 (арк. с. 23), що є належним способом повідомлення.

Отже, відповідно до статті 47 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення прийняте суддею за результатами дослідження усіх обставин справи.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що відповідно до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду Запорізької області від 07.07.2010 року у справі № 15/194д/10 ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права України, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті державного мита по апеляційній скарзі покладаються на скаржника.

Керуючись статями 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Запоріжжя на рішення господарського суду Запорізької області від 07.07.2010 року у справі № 15/194д/10 залишити без задоволення, рішення господарського суду Запорізької області від 07.07.2010 року у справі № 15/194д/10 без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, направляється сторонам по справі в пятиденний строк та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України через Донецький апеляційний господарський суд у місячний строк.

Головуючий Л.Ф. Чернота

Судді: Г.І. Діброва

ОСОБА_5

Надр.6 прим:

1 у справу;

2 позивачу;

3,4 відповідачу;

5 ДАГС;

6ГС Запоріз. обл.

ОСОБА_6