донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

08.11.2010 р. справа №13/207д/10

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого: М?ясищева А.М.,

Суддів: Алєєвої І.В., Москальової І.В.

При секретарі: Жильцовій О.В.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1по дов.;

від відповідача: не зявився.

Розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична спілка Парім. Запоріжжя

на рішення господарського суду Запорізької області від 12.08.2010р.по справі №13/207д/10 (суддя Серкіз В.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична спілка Парім. Запоріжжя

до відповідача: Відкритого акціонерного товариства Банк Фінанси та кредитм. Київ в особі філії Запорізьке регіональне управлінняВАТ Банк Фінанси та кредитм. Запоріжжя

про визнання іпотечного договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 12.08.2010р. по справі №13/207д/10 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що 18.06.2007р. між позивачем та відповідачем був укладений іпотечний договір №3213-076І, відповідно до умов якого було передано в іпотеку нерухоме майно: квартири №№72,73,74,78, що розташовані за адресою: м. Запоріжжя, вул. Автозаводська, 48.

Зазначене нерухоме майно було передано в іпотеку як забезпечення повернення кредитних ресурсів, наданих відповідачем гр. ОСОБА_2 (позичальнику) на підставі договору про відкриття кредитної лінії №3213-067К від 18.06.2010р. (кредитний договір), згідно за умовами якого відповідач надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 158 000,00 доларівСША з оплатою по процентній ставці 14,5% річних. Додатковою угодою №1 від 21.08.2008р. до кредитного договору були внесені зміни, відповідно до яких було змінено процентну ставку до 16%.

У спірному іпотечному договорі зазначені всі істотні умови договору іпотеки, що передбачені чинним законодавством України, та дотримана форма укладання договору.

Доводи позивача про недійсність іпотечного договору не прийняті господарським судом до уваги, оскільки відповідно до ст. 215 ЦК України недійсність повинна бути встановлена судом, і обґрунтовуючи свої вимоги позивач повинен надати до суду рішення про недійсність договору, а не обґрунтовувати їх лише припущеннями та субєктивним тлумаченням законодавства.

Щодо інших вимог позивача, господарським судом зроблено висновок про те, що відповідач мав достатні юридичні підстави укладати кредитні договори в іноземній валюті, а також право вимагати виконання позичальником кредитного договору в іноземній валюті (у валюті договору) та приймати таке виконання в іноземній валюті як в сумі основного боргу, так і процентів за користування кредитом, а позичальник повинен виконувати зобовязання належним чином відповідно до умов кредитного договору.

Оскаржуючи рішення суду, скаржник просить його скасувати, оскільки воно прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції відмовлено в прийнятті заяви позивача щодо зміни підстави позову, мотивуючи це тим, що заява подана після початку розгляду справи по суті. Проте, розгляд справи почався 26.07.2010р., тобто ще до набрання чинності законом України Про судоустрій та статус суддіввід 07.07.2010р.

Крім того, попри обгрунтоване клопотання позивача про залучення до участі у справі третіх осіб (ОСОБА_2В.), суд першої інстанції, зазначаючи його безпідставеість, залишив його без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд зазначив, що позивач не довів наявність перешкод в отриманні індивідуальної ліцензії в майбутньому, після переходу прав кредитора до нього, та взагалі сам факт заміни кредитора. Проте, для правильного вирішення справи мають значення обовязковість (або необовязковість) індивідуальної ліцензії в даних правовідносинах ат її наявність (відсутність) в момент укладання оспорюваного правочину.

В обгрунтування необовязковості наявності індивідуальної ліцензії суд послався на пп. «в»п.4ст.5 ДКМУ ''Про систему валютного регулювання та валютного контролю'', тоді як позивач обгрунтовував свої вимоги пп. «г»п.4ст.5 ДКМУ ''Про систему валютного регулювання та валютного контролю''. Цим доводам суд взагалі не дав жодної оцінки.

Суд першої інстанції помилково обгрунтовує рішення ч. 2 ст. 533 ЦК України, яка дозволяє сторонам грошового зобовязання визначити його еквівалент в іноземній валюті, а валютою виконання в данному випадку є грошова одиниця України за офіційним курсом іноземної валюти.

Крім того, господарський суд помилково обгрунтовує необовязковість отримання індивідуальної ліцензії посиланням на нормативні акти НБУ, які регулюють порядок операцій з іноземною валютою на території України, оскільки зазначені акти слід розглядати в комплексі з іншими, які визначають випадки, в яких наявність індивідуальної ліцензії обовязкова або в яких сторони звільнені від її отримання.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач не згоден з викладеними у ній обставинами з наступних підстав.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що при винесенні рішення судом було порушено ч. 4 ст. 22 ГПК України щодо права позивача змінити підстави або предмет позову, однак клопотання про заміну підстав позову було заявлено у судовому засіданні після розгляду справи по суті на підставах,зазначених у позовній заяві.

Стосовно порушення судом норм ст. 27 ГПК України щодо незалучення до участі у справі третіх осіб, то дане питання вирішується господарським судом. В даному випадку суд вважав залучення третіх осіб недоцільним.

Апелянтом не надано доказів того, що за рахунок реалізації предмета іпотеки основне зобовязання за кредитним договором буде виконане в повному обсязі, а також не вказав, чому він не зможе прийняти від боржника за кредитним договором виконання зобовязання в іноземній валюті.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, судова колегія встановила:

Між ВАТ Банк Фінанси та кредитм. Київ в особі філії Запорізьке регіональне управлінняВАТ Банк Фінанси та кредитм. Запоріжжя позивачем та ТОВ Юридична спілка Парім. Запоріжжя укладений іпотечний договір №3213-076І від 18.06.2007р., відповідно до умов якого було передано в іпотеку нерухоме майно: квартири №№72,73,74,78, що розташовані за адресою: м. Запоріжжя, вул. Автозаводська, 48.

Зазначене нерухоме майно було передано в іпотеку як забезпечення повернення кредитних ресурсів, наданих відповідачем гр. ОСОБА_2 (позичальнику) на підставі договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії №3213-067К від 18.06.2007р. (кредитний договір), згідно за умовами якого відповідач надав позичальнику в тимчасове користування кредитні ресурси в сумі 158 000,00 доларів США строком до 17.06.2022р. з оплатою по процентній ставці 14,5% річних. Узгоджена сторонами загальна заставна вартість предмету іпотеки становить 1 039 247,00грн. Додатковою угодою №1 від 21.08.2008р. до кредитного договору були внесені зміни, відповідно до яких було змінено процентну ставку до 16% (позичальник сплачує проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту, з оплатою по процентній ставці за період з 18.06.2007р. по 20.08.2008р. 14,5% річних, з оплатою по процентній ставці за період з 21.08.2008р. по 17.06.2022р. 16,0% річних).

Згідно п.8.4.3 та п.8.4.8 іпотечного договору сторони домовились про те, що відповідач набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо в момент настання терміну виконання боржником зобовязання воно не буде виконане, або у разі неналежного виконання зобовязання боржником будь-яких умов основного зобовязання. Таким чином, укладаючи договір іпотеки, сторони домовились про заміну особи кредитора щодо боржника, в зобов'язанні за кредитним договором №3213-067К від 18.06.2010р. у випадку настання обставин, передбачених іпотечним договором або законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо його не визнано судом недійсним.

Вирішуючи спір про визнання іпотечного договору недійсним, необхідно встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Оскільки спірний договір є іпотечним договором, ЗУ Про іпотекує спеціальним законом, який регулює відносини в сфері застави нерухомого майна іпотеки.

Ст. 18 вказаного закону встановлено, що іпотечний договір може бути визнано недійсним на підставі рішення суду. Вказана ж стаття данного закону у редакції, яка діяла на момент укладання спірного договору, визначає, що істотними умовами іпотеки для іпотекодавця та іпотекодержателя (резидентів) юридичних осіб є відомості про найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в ЄДРПОУ, зміст та розмір основного зобовязання, строк і порядок його виконання, опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, посилання на випуск заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним.

У спірному іпотечному договорі зазначені усі істотні умови договору іпотеки, що передбачені чинним законодавством України, та дотримана форма укладання договору.

Факт недійсності іпотечного договору позивач обґрунтовує тим, що кредитний договір як основне зобовязання не відповідає нормам Цивільного та Господарського Кодексів України та законодавства, що регулює обіг валюти на території України.

Однак з огляду на приписи ст.215 ЦК України позивачем не надане рішення суду, яким встановлена недійсність кредитного договору.

Тому господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що іпотечний договір відповідає чинному законодавству України.

З матеріалів справи вбачається, що основне зобовязання, забезпечене іпотекою позивача, укладено в іноземній валюті. Тому позивач ввжає що він як іпотекодавець, у разі виконання основного зобовязання за кредитним договором, не може набути прав кредитора.

Зобовязання, в яких зміна кредитора не допускається, визначені в ст.515 ЦК України, згідно якої заміна кредитора не допускається у зобовязаннях, нерозривно повязаних з особою кредитора, зокрема у зобовязаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим пошкодженням здоровя або смертю.

Позивачем не надано доказів того, що за рахунок реалізації предмета іпотеки основне зобовязання за кредитним договором буде виконане в повному обсязі, а також не вказав, чому він не зможе

прийняти від боржника за кредитним договором виконання зобовязання в іноземній валюті, оскільки навіть за відсутності індивідуальної ліцензії на здійснення разової валютної операції у позивача, він матиме змогу прийняти виконання за основним зобовязанням (кредитним договором).

Ст. 5 Декрету КМУ ''Про систему валютного регулювання і валютного контролю'' визначено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Відповідно до п.п. в),г), ч. 4 ст.5 Декрету, індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо надання та одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, використання іноземної валюти на території України як способу платежу або як застави.

На сьогоднішній день чиним законодавством зазначені межі не встановлені, тому господарський суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що ця норма до спірних правовідносин не підлягає застосуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ГК України, іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках та порядку, встановленому законом. Крім того, відповідно до ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент і ноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором, законом чи іншим нормативно - правовим актом.

Тому господарський суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що за відсутністю індивідуальної ліцензії на здійснення разової валютної операції у позивача вони матимуть змогу прийняти виконання за основним зобовязанням. Крім того, у п.14 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009р. Про судове рішення у цивільній справі зазначено про можливість стягнення боргу у валюті.

Ст. 5 Декрету КМУ ''Про систему валютного регулювання і валютного контролю'' визначено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Водночас, відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, використання іноземної валюти без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення ких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними кредитами).

Матеріалами справи підтверджена наявність у відповідача банківської ліцензії № 28 від 09.10.2009р., виданої НБУ на здійснення операцій, визначених ч.1 та п. 5-11 ч.2 ст. 47 ЗУ ''Про банки та банківську діяльність' та дозволу № 28-2 від 29.01.2003р. та додатків до неї.

Тому господарський суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що відповідач мав достатні правові підстави на укладання кредитного договору в іноземній валюті, а також право вимагати виконання позичальником кредитного договору в іноземній валюті та приймати таке виконання в іноземній валюті, як в сумі основного боргу так і процентів за користування кредитом, а позичальник зобовязаний виконувати свої зобовязання належним чином відповідно до умов кредитного договору.

Посилання скаржника на порушення судом першої інстанції при винесенні рішення норм процесуального права - неприйняття судом заяви позивача щодо зміни підстави позову, передбаченої ст. 22 ГПК України, а також незалучення на підставі ст. 27 ГПК України до участі у справі третьої особи необгрунтоване з огляду на наступне.

Згідно ст. 22 ГПК України, чинної на момент розгляду справи, позивач вправі до початку розгляду господарським судом справи по суті змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви. Як вбачається з матеріалів справи, розгляд справи по суті почався 26.07.2010р. (ухвала про відкладення у звязку з неявкою представника відповідача від 26.07.2010р.) Оскільки позивач звернувся до суду з заявою після початку розгляду справи, тому господарським судом обгрунтовано вона не прийнята до розгляду.

Згідно приписів чинного законодавства питання участі у справі третьої особи вирішується господарським судом, якщо рішення господарського суду може вплинути на їх права та обовязки. При цьому залучення третіх осіб, згідно приписів ст.27 ГПК України не є обов'язковим, тому суд в межах своїх повноважень відхилив таке клопотання позивача. Тому посилання скаржника на порушення норми процесуального права не може бути прийнято до уваги.

Таким чином, вимога про визнання іпотечного договору недійсним на підставі недодержання вимог законодавства при укладанні кредитного договору, не є обґрунтованою та належним чином доведеною позивачем.

З огляду на наведене, рішення господарського суду відповідає матеріалам справи, приписам чинного законодавства, та не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 103, 104, 105 ГПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Запорізької області від 12.08.2010р. по справі №13/207д/10 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Головуючий А.М.М?ясищев

Судді: І.В. Алєєва

ОСОБА_3

Надіслано 6 примірників:

1-до справи

1-позивачу

2-відповідачу

1-госп.суду

1-ДАГС