ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.10 Справа № 16/223д/10

ОСОБА_1

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю Запорізький машинобудівний завод, м.Запоріжжя, пр.Леніна, 158-Б,

до відповідача публічного акціонерного товариства Мотор Банк, 69068, м.Запоріжжя, вул.Моторобудівників, 54 Б,

про визнання кредитного договору недійсним

Суддя Ніколаєнко Р.А.

Представники сторін:

від позивача - ОСОБА_2 (дов.б/н від 12.01.2010)

від відповідача ОСОБА_3 (дов.48 від 12.01.2010), ОСОБА_4 (дов.648 від 27.05.2010), ОСОБА_5 (дов.49 від 12.01.2010)

СУТЬ СПОРУ:

ТОВ Запорізький машинобудівний завод (далі за текстом ТОВ ЗМЗ, позивач) заявлено позов до ПАТ Мотор Банк (відповідач, Банк) про визнання недійсним укладеного сторонами кредитного договору № К-15 від 05.09.2008.

Ухвалою господарського суду від 16.08.2010 заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 16/223д/10, судове засідання призначено на 31.08.2010. В засіданні 31.08.2010 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позивач позов підтримав та просить визнати кредитний договір № к-15 недійсним в силу ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, як такий, що суперечить законодавству та загальним засадам суспільства, а саме ч.1, ст.3 Цивільного кодексу України, п.2 ч.3, п.п.3, 6 ч.3 ст.18 Закону України Про захист прав споживачів, згідно з якими умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача; несправедливими є, зокрема умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи обмеження вимог споживача у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника). На обґрунтування своєї позиції позивач зазначив, що ТОВ ЗМЗ, укладаючи оспорюваний кредитний договір, лише підписав складений відповідачем текст, у якому відповідач самостійно визначив всі умови і, таким, чином за своєю правовою природою кредитний договір є договором приєднання, тобто договором, умови якого встановлені однією з сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Відповідач, зловживаючи своїм виключним правом на надання банківських кредитів, захистив тільки свої власні майнові інтереси на шкоду інтересів позичальника позивача, чим порушив загальні засади цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність, закріплені в ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України. Позивач зазначив, що відповідач недобросовісно захистив свої майнові інтереси щодо повернення кредиту та сплати відсотків, оскільки умови кредитного договору становлять лише жорсткі обовязки позичальника, що покладають всі ризики діяльності фінансової установи на останнього, при цьому кредитний договір навіть не містить розділу Зобовязання банку і Банк звільнений від будь-якої відповідальності за кредитним договором, а позичальник, навпаки, позбавлений будь-яких прав по кредитному договору, а санкції за порушення обовязків по кредитному договору є непропорційно великими. Крім того, в заяві зазначає про необхідність застосування до кредитного договору наслідків недійсності правочину. Позивач просить позов задовольнити.

Відповідач проти позову заперечив, про що представив суду відзив. По-перше, зауважив на тому, що Закон України Про захист прав споживачів не розповсюджує свою дію на правовідносини сторін, оскільки ТОВ ЗМЗ є юридичною особою та не відноситься до фізичних осіб, на яких цей Закону розповсюджується. Також відповідач наголосив, що при укладенні оспорюваного кредитного договору сторонами досягнуто всіх істотних умов, передбачених згідно із законодавством для договорів такого виду, а тому вважає безпідставним ведення позивачем мови про незаконність та несправедливість відсутності в договорі такої умови, як відповідальність Банку, а також відсутності в договорі встановлених для Банку зобовязань. До цього ж зазначив, що за оспорюваним договором Банк надав відповідачу грошові кошти у вигляді відкличної відновлювальної кредитної лінії, а за аналогією зі ст.1094 Цивільного кодексу України це означає, що Банк може в будь-який момент без пояснення причин або попереднього повідомлення припинити надання кредиту (або траншу) позичальнику, а тому встановлення відповідальності Банку в такому випадку за ненадання (або несвоєчасне надання) кредитних коштів є таким, що не має сенсу. Щодо зазначення позивачем про відсутність визначених договором зобовязань Банку, відповідач вказав, що зобовязання Банку договором визначено, а саме надання кредиту позичальнику. При цьому відповідач наголосив, що прийняте за договором зобовязання ним виконане, а позивачем, навпаки, прийняті за договором зобовязання не виконуються, що підтвердив рішенням господарського суду Запорізької області від 19.01.2010 у справі № 5/148/09, за яким з ТОВ ЗМЗ стягнуто кредитну заборгованість перед Банком. Проти зазначення позивачем про непропорційно великі і несправедливі санкції за невиконання позичальником умов кредитного договору Банк також заперечив та зазначив, що відповідальність позичальника за порушення виконання грошових зобовязань за кредитним договором встановлена на рівні, який передбачений ст ст. 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань. На визначення позивачем кредитного договору, як договору приєднання, та висловлювання про самостійне визначення відповідачем умов кредитного договору відповідач, посилаючись на ст.634 Цивільного кодексу України, зазначив, що згідно з цією нормою сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору, але всупереч тому позивач не довів, що ТОВ ЗМЗ, виходячи зі своїх інтересів, не прийняв би умов договору за наявності у нього можливості брати участь у визначенні умов. Крім того, відповідач зауважив, що позивач не надав доказів того, що отримавши примірник кредитного договору від Банку був не згоден з усіма його умовами, а тому Банку було надано протокол розбіжностей у відповідності до положень ч. 4 ст. 181 Господарського кодексу України. Відповідач просить в позові відмовити.

Розглянувши матеріали та фактичні обставини справи, вислухавши представників сторін, суд не знайшов підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Встановлено, що 05.09.2008 між Банком та ТОВ ЗМЗ укладено кредитний договір № К-15 (далі Договір), згідно п. п. 1.1, 1.2., 2.1, 3.1. якого Банк кредитор за ОСОБА_6 зобовязався надати позичальнику кредит у сумі 7916000, 00 грн., зі сплатою 18, 5 % річних та кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 02.09.2011 на умовах цільового використання, забезпеченості, строковості, платності, зворотності та інших умов, викладених в цьому договорі, а позичальник зобовязався повернути наданий кредит, сплатити нараховані відсотки, а також виконати інші зобовязання, викладені в порядку і на умовах, передбачених цим договором.

П.2.2 ОСОБА_6 передбачено, що кредит надається на поповнення обігових коштів та рефінансування кредитної заборгованості в АКІБ УкрСиббанк згідно кредитного договору № 0 від 29.11.2007, ВАТ Банк Фінанси та Кредит згідно кредитного договору № 412М-01-07 від 18.09.2007.

Відповідно до п.п. 3.2., 3.4. ОСОБА_6 позичальник сплачує кредитору проценти за користування кредитом у розмірі, зазначеному а п. 3.1. цього договору, у валюті кредиту. Такі проценти нараховуються щомісяця на суму фактичної заборгованості за кредитом у розрахунку фактичної кількості днів в поточному місяці на основі банківського року (який складає 365/366 днів) у валюті кредиту і підлягають сплаті з 1 по 10 число кожного місяця на рахунок, зазначений в ОСОБА_6. Протягом цього періоду сплачуються проценти за попередній місяць. Проценти за останній місяць підлягають сплаті одночасно з погашенням основного боргу за кредитом. Нарахування процентів здійснюється банком в останній робочий день місяця. У першому періоді нарахування процентів до розрахунку включається період, що розпочинається з дати набуття чинності цим договором і закінчується попереднім днем перед останнім робочим днем місяця, за який нараховуються проценти. У подальшому до розрахунку включається період, що розпочинається з дня нарахування процентів у попередньому місяці і закінчується попереднім днем перед останнім робочим днем місяця, за який нараховуються проценти (в останній період користування кредитними коштами днем повного погашення заборгованості за кредитом).

Пунктом 9.3 ОСОБА_6 передбачено, що за кожний день невиконання зобовязань по сплаті процентів та комісій, нарахованих за користування кредитом, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несплачених у термін процентів та комісій за кожний календарний день прострочення виконання.

У випадку несвоєчасного погашення кредиту позичальник сплачує кредиторові пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ (яка діє на день сплати) від непогашеної суми заборгованості за кредитом за кожний календарний день прострочення виконання (п. 9.4.).

За несвоєчасну сплату комісійних винагород, передбачених умовами цього договору, або які будуть передбачені додатковими угодами до цього договору в майбутньому, позичальник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ (яка діє на день сплати) від несплаченого розміру комісійної винагороди за кожен день прострочення сплати комісійної винагороди (п. 9.7.).

Крім того, у випадку використання кредиту не за його цільовим призначення, зазначеним в п.2.2 ОСОБА_6 позичальник за вимогою кредитора зобовязується сплатити штраф в розмірі 10% від суми кредиту за кожний випадок нецільового використання.

Як зазначалося вище, ТОВ ЗМЗ вважає, що Договір підлягає визнанню судом недійсним в силу ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, як такий, що суперечить законодавству , а саме - п.2 ч.3, п.п.3, 6 ч.3 ст.18 Закону України Про захист прав споживачів, а також загальним засадам суспільства, закріпленим ч.1 ст.3 ЦКУ.

За приписами ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України (далі ЦКУ) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Ч.1 ст.215 ЦКУ передбачено, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, у тому числі, частиною першою ст.203 ЦКУ є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Зі змісту позову слідує, що невідповідність ОСОБА_6 нормам законодавства, а також моральним засадам суспільства позивач вбачає у недодержанні при укладенні ОСОБА_6 вимог Закону України Про захист прав споживачів, суперечності загальним принципам справедливості, добросовісності та розумності.

З такими твердженнями позивача не можна погодитися внаслідок наступного.

У відповідності до ст.1 Закону України Про захист прав споживачів, якою визначені терміни, що вживаються в цьому Законі, та їх значення, між іншим, визначено поняття споживач, споживчий кредит у розумінні цього Закону.

Так, споживачем у розумінні Закону України Про захист прав споживачів є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника.

Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

За ст.5 Закону України Про захист прав споживачів держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоровя і життєдіяльності.

Таким чином, є безпідставним покладення позивачем у підставу позову та застосування при вирішенні спору вимог Закону України Про захист прав споживачів, оскільки положення цього Закону на правовідносини сторін за оспорюваним ОСОБА_6 не поширюються.

ТОВ ЗМЗ є юридичною особою та не відноситься до фізичних осіб, на яких розповсюджується дія вказаного закону. За ОСОБА_6 позивач отримав кредит на поповнення обігових коштів та рефінансування кредитної заборгованості, що виключає віднесення такого кредиту до категорії споживчого.

Твердження позивача про недодержання при укладенні договору принципів справедливості та добросовісності, відсутності необхідних умов слід визнати надуманими та нікчемними.

Статтею 1054 ЦКУ визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За ст.180 Господарського кодексу України, що аналогічна зі ст.238 ЦКУ, договір є укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні

Позивач зазначає про відсутність в ОСОБА_6 визначених зобовязань Банку, що однозначно спростовується змістом ОСОБА_6, за п.1.1 якого Банк має надати позичальнику грошові кошти у вигляді відкличної відновлювальної кредитної лінії у встановленому ОСОБА_6 розмірі, на умовах цільового використання, забезпеченості, строковості, платності, зворотності та інших, викладених в ОСОБА_6 умов, за п.2.4 ОСОБА_6 відкрити позичальнику рахунки.

До речі, зазначені зобовязання добросовісно виконані Банком, факт чого слідує з набравшого законної сили рішення господарського суду Запорізької області від 19.01.2010 у справі № 5/148/09 за позовом Банку до ТОВ ЗМЗ про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зазначення про відсутність в ОСОБА_6 умов про відповідальність Банку є необґрунтованим.

Законом така умова не визначена істотною. Докази заявлення позичальником вимоги про визначення такої умови істотною відсутні.

Змістом ОСОБА_6 підтверджується, що при його укладенні узгоджені всі істотні умови, передбачені законом для договорів такого роду.

При цьому слід зазначити, що у випадку недосягнення сторонами істотних умов при укладенні ОСОБА_6 може бути поставлене питання щодо неукладеності такого ОСОБА_6, але не щодо визнання його недійсним.

В даному випадку підстави для визнання ОСОБА_6 неукладеним відсутні.

Визначення позивачем ОСОБА_6 як договору приєднання також є необґрунтованим.

Кредитний Договір за своєю природою є договором, що укладається на основі вільного волевиявлення сторін.

Загальні правила укладення договорів встановлені ст.181 Господарського кодексу України (ГКУ).

Зокрема ч.ч.3 5 сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

В звязку з викладеним слід визнати необґрунтованими та недоречними доводи висловлення позивача про те, що укладаючи оспорюваний кредитний договір, він лише підписав складений відповідачем текст, у якому відповідач самостійно визначив всі умови.

Позивач не був позбавлений права при укладенні договору вжити заходів щодо врегулювання спірних питань у встановленому порядку, чого не здійснив, тобто проявив бездіяльність, але це не може бути розцінено як відсутність волевиявлення позивача і лише свідчить про те, що договір укладено на умовах, запропонованих Банком.

Зазначення позивачем про завищену відповідальність позичальника є необґрунтованим за тих же підстав та в звязку з тим, що у разі якщо розмір штрафних санкцій (штрафу, пені) законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором, що має місце в даному випадку.

За таких вищевикладених обставин слід визнати, що позов є необґрунтованим та неправомірним. Підставі для визнання договору недійсним відсутні. Договір відповідає вимогам закону та загальним засадам суспільства.

В позові відмовляється.

Згідно зі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

В позові відмовити.

Суддя Р.Ніколаєнко

Рішення оформлено та підписано 06.09.2010.