донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

15.11.2010 р. справа №4/182пн

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого: М?ясищева А.М.,

Суддів:ОСОБА_1, ОСОБА_2

При секретарі: Жильцовій О.В.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3 по дов.;

від відповідача: ОСОБА_4 по дов.;

від третьої особи: не зявився.

Розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 м. Запоріжжя

на рішення господарського суду Луганської області від 30.08.2010р. по справі № 4/182пн (суддя Батюк Г.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 м. Запоріжжя

зо відповідача: ЗАТ Сватівська олія м. Сватове Луганської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ДП Ресурспостачм. Київ

про спонукання виконати певні дії

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Луганської області від 30.08.2010р. по справі № 4/182пн відмовлено у задоволенні позову.

Рішення господарського суду мотивовано тим, що 08.05.2008р. фізична особа-підприємець ОСОБА_6 став переможцем конкурсу на придбання лоту № 199 (партія насіння соняшнику врожаю 1999 року у кількості 159 тон 360 кілограм, яка зберігається у ЗАТ "Сватівська олія"), що є власністю держави, розпорядником якого є Державний комітет України з державного матеріального резерву.

Між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 та Державним підприємством "Ресурспостач" (діючим від імені Державного комітету з державного матеріального резерву України на підставі договору доручення Юр-234/2006 від 10.02.2006р.) укладено договір № 1-2077 від 13.05.2008р. про купівлю насіння соняшнику врожаю 1999 року в кількості 159,360 тон на умовах EXW "Франко-склад" відповідно до ІНКОТЕРМС-2000 (самовивіз зі складу ЗАТ "Сватівська олія" за ціною 1040 грн/тона, загальна вартість партії 165734,40 грн.).

Під час розгляду справи судом встановлено, що між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 (первісним кредитором) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (новим кредитором) укладено договір відступлення права вимоги від 12.12.2008р., відповідно до якого фізична особа-підприємець ОСОБА_6 передав належне йому право вимоги згідно з договором № 1-2077 від 13.05.2008р. фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 (15.12.2008р. між вказаними сторонами підписано акт прийому-передачі документів, що підтверджують факт купівлі-продажу партії насіння соняшнику).

Таким чином, позивач у даній справі набув всіх прав та обов'язків за договором № 1-2077 від 13.05.2008р., що належали фізичній особі - підприємцю ОСОБА_6

Проаналізувавши умови договору № 1-2077 від 13.05.2008р. та наявні у матеріалах справи документи, господарський суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що договір відступлення права вимоги від 12.12.2008р. укладений з порушенням умов договору № 1-2077 від 13.05.2008р. та ст. 516 Цивільного кодексу України, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що фізична особа-підприємець ОСОБА_6 мав письмову згоду Державного підприємства Ресурспостач на заміну кредитора та письмове повідомлення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 про заміну кредитора в зобов'язанні, адресованому Державному підприємству Ресурспостач.

З вищевикладеного вбачається, що фізична особа-підприємець ОСОБА_5 в порушення чинного законодавства України, ґрунтує свої позовні вимоги на підставі договору про відступлення права вимоги від 12.12.2008р., який є нікчемним правочином.

Крім того, під час розгляду справи у доповненні до позову б/н від 12.08.2010р. позивач в обґрунтування своїх вимог посилається вже й на договір купівлі-продажу б/н від 12.12.2008р., укладеного між фізичною особою підприємцем ОСОБА_6 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5, який не прийнятий судом першої інстанції до уваги відповідно до ст. 22 чинного ГПК України.

Оскаржуючи рішення суду, скаржник просить його скасувати, оскільки воно прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Предметом договору відступлення права вимоги не є вимога до осіб, що виступали сторонами за договором купівлі - продажу, і оскільки умови останнього були виконані сторонами в повному обсязі, зобовязання між сторонами припинились.

ФОП ОСОБА_6 передав позивачеві право вимоги до відповідача про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки останній ігнорував вимоги ФОП ОСОБА_6 про видачу належного йому майна. Зобовязання відповідача перед ФОП ОСОБА_6 передати спірне майно витікає не з договору, а із закону (ч.4 ст. 11 Закону України Про державний матеріальний резерв, п. 26 Порядку реалізації матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого Постановою КМУ № 1078 від 25.08.2004р.).

Жодний з нормативних документів, що регламентує правовідносини з матеріальними цінностями державного матеріального резерву, не забороняє передавати право вимоги до відповідального зберігача про видачу матеріальних цінностей з державного матеріального резерву.

Отже, згоди ТОВ Сватівська олія, а тим більше ДП Ресурспостач на укладення договору відступлення права вимоги від 12.12.2008р. між ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_7 не потрібно.

Крім того, висновок суду про нікчемність договору про відступлення права вимоги є помилковим, оскільки жодним судовим рішенням не встановлена його недійсність.

Посилаючись на норми закону, скаржник наголошує, що саме п. 8.2 договору № 1-2077 від 13.05.2008р., який встановлює обмеження на розпорядження покупцем своєю власністю дозволом на це продавця, можна було б вважати нікчемним.

Фактично, суд перебрав на себе повноваження слідчого і контролюючого органу, наголошуючи на відсутність доказів попередньої оплати за товар, відсутності підпису ОСОБА_6 у графі одержав видаткової накладної № 1-00000321 від 26.05.2008р., що взагалі не є ключовими моментами при вирішенні спору.

Відповідач по справі незаконно утримує у себе спірне майно, оскільки на вимогу позивача про відвантаження партії соняшника ані телефонних повідомлень, ані письмової відповіді про результат розгляду вимоги ним надано не було.

01.11.2010р. на адресу суду надійшло клопотання №1378 від 26.10.2010р., в якому ЗАТ Сватівська олія просить суд повернути апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_5, оскільки на даний час копії апеляційної скарги останнього на рішення господарського суду Луганської області від 30.08.2010р. по справі № 4/182пн на адресу ЗАТ Сватівська олія не надходила, а отже, за твердженням відповідача, до нього взагалі не надсилалась.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, судова колегія встановила:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_6 став переможцем конкурсу на придбання лоту № 199 (партія насіння соняшнику врожаю 1999 року у кількості 159 тон 360 кілограм, яка зберігається у ЗАТ "Сватівська олія"), що є власністю держави, розпорядником якого є Державний комітет України з державного матеріального резерву.

Між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6 та Державним підприємством "Ресурспостач" (діючим від імені Державного комітету з державного матеріального резерву України на підставі договору доручення Юр-234/2006 від 10.02.2006р.) укладений договір № 1-2077 від 13.05.2008р. про купівлю насіння соняшнику врожаю 1999 року в кількості 159,360 тн. на умовах EXW "Франко-склад" відповідно до ІНКОТЕРМС-2000 (самовивіз зі складу ЗАТ "Сватівська олія" за ціною 1040 грн/тона, загальна вартість партії 165734,40 грн.

Відповідно до п. 3.1 договору, протягом 5-ти банківських днів з дати підписання договору (крім останнього банківського дня місяця) покупець (фізична особа-підприємець ОСОБА_6Д.) здійснює попередню оплату в розмірі 100% загальної вартості матеріальних цінностей, вказаної в п. 2.1 договору, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця (Державне підприємство "Ресурспостач"), вказаний у реквізитах договору.

Згідно з п. 4.2 договору, протягом 10 робочих днів з дати отримання продавцем грошових коштів на умовах і в розмірі, вказаному п. п. 2.1, 3.1 договору, продавець передає покупцю наряд (наряди) Держкомрезерву України на відпуск матеріальних цінностей державного резерву. Зобов'язання продавця щодо поставки матеріальних цінностей вважаються виконаними з моменту передачі покупцю наряду.

При цьому, згідно з п. 8.2 договору, ні одна із сторін не може передавати свої права і обов'язки за договором третій особі без одержання письмової згоди другої сторони

Державним комітетом України з державного матеріального резерву видано наряд № 370/6-4 від 23.05.2008 р. ЗАТ "Сватівська олія" на розбронювання партії насіння соняшнику врожаю 1999 року в кількості 159,360 тн. та відвантаження вказаного товару фізичній особі - підприємцю ОСОБА_6

Державне підприємство "Ресурспостач" листами № 1159 від 26.05.2008р. та № 4449 від 23.10.2008р. повідомило відповідача про перехід права власності на партію насіння соняшнику врожаю 1999 року в кількості 159,360 тон, що зберігається на його складах, від Державного комітету України з державного матеріального резерву до фізичної особи - підприємця ОСОБА_6

Фізична особа - підприємець ОСОБА_6 24.11.2008р. звернувся до ЗАТ "Сватівська олія" (відповідача у справі) з листом б/н та б/д, у якому просить сповістити його про час можливого відвантаження зазначеної партії соняшнику, який залишений відповідачем без відповіді.

З матеріалів справи вбачається, що між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 (первісний кредитор) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (новий кредитор) укладено договір відступлення права вимоги від 12.12.2008р., відповідно до якого фізична особа - підприємець ОСОБА_6 передав належне йому право вимоги згідно з договором № 1-2077 від 13.05.2008р. фізичній особі - підприємцю ОСОБА_5

Між вказаними сторонами 15.12.2008р. підписано акт прийому - передачі документів, що підтверджують факт купівлі - продажу партії насіння соняшнику.

Тому позивач вважає, що у даній справі набув всіх прав та обов'язків за договором № 1-2077 від 13.05.2008р., що належали фізичній особі - підприємцю ОСОБА_6

Ст. 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з п. 8.2 договору, ні одна із сторін не може передавати свої права і обов'язки за договором третій особі без одержання письмової згоди другої сторони.

В матеріалах справи відсутні докази того, що фізична особа - підприємець ОСОБА_6 мав письмову згоду ДП Ресурспостач на заміну кредитора та письмове повідомлення фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6 про заміну кредитора в зобов'язанні, адресоване Державному підприємству Ресурспостач.

Таким чином, господарський суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що договір уступки права вимоги від 12.12.2008р., на який позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, укладений в порушення ст. 516 Цивільного кодексу України та умов договору № 1-2077 від 13.05.2008р.

Згідно з ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, господарський суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що відповідно до ст. ст. 203, 215, 216 Цивільного кодексу України договір про відступлення права вимоги від 12.12.2008р. є нікчемним правочином і не може служити підставою й створювати юридичні наслідки для виникнення права у позивача вимагати від Державного підприємства Ресурспостач виконання обов'язків за договором.

Законом України "Про Державний матеріальний резерв" та Порядком реалізації матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого Постановою КМУ № 1078 від 25.08.2004р. не передбачено передачу майна Держкомрезерву іншій особі, ніж вказано у розпорядженні на відпуск матеріальних цінностей і передавання права вимоги на відпуск матеріальних цінностей іншій юридичній або фізичній особі, яка не брала участі в конкурсі.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про видачу Державним підприємством "Ресурспостач" розпорядження Державного комітету України з державного матеріального резерву для ЗАТ "Сватівська олія" на відпуск цінностей Державного матеріального резерву фізичній особі - підприємцю ОСОБА_5

Тому посилання скаржника на те, що у нього право на отримання спірного майна витікає не з договору, а за Законом, необгрунтоване та не може бути прийнято до уваги.

Ст. 22 ГПК України позивачу надане право до початку розгляду судом справи по суті змінити підставу або предмет позову.

Тому судом першої інстанції обгрунтовано не прийнято до розгляду доповнення до позову б/н від 12.08.2010р.

З огляду на наведене, рішення господарського суду відповідає матеріалам справи, приписам чинного законодавства, та не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 103, 104, 105 ГПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Луганської області від 30.08.2010р. по справі № 4/182пн залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Головуючий А.М.М?ясищев

Судді: Т.А. Шевкова

ОСОБА_2

Надіслано 6 примірників:

1-до справи

1-позивачу

1-відповідачу

1-третій особі

1-госп.суду

1-ДАГС