ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

24.03.10 Справа № 6/150

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

ОСОБА_1,

при секретарі Гулик Н.Г.,

з участю представників:

від скаржника (відповідача) не зявився,

позивача зявився,

розглянув апеляційну скаргу дочірнього підприємства «Орісіл-Калуш»товариства з обмеженою відповідальністю «Орісіл», м.Калуш

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 24.12.2009 року, суддя Грица Ю.І., в справі за № 6/150

за позовом підприємця ОСОБА_2, м.Львів

до відповідача дочірнього підприємства «Орісіл-Калуш»товариства з обмеженою відповідальністю «Орісіл», м.Калуш

про стягнення заборгованості в сумі 566987,14 грн.,

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 24.12.2009 року задоволено позовні вимоги підприємця ОСОБА_2 про стягнення з дочірнього підприємства «Орісіл-Калуш»товариства з обмеженою відповідальністю «Орісіл»163442,54грн. боргу, 84591,15 грн. пені та 55829,88 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами, що складає заборгованість згідно договору-доручення від 01.08.2007 року на транспортно-експедиційне обслуговування по перевезенню вантажів автомобільним транспортом у внутрішньому та міжнародному сполученнях.

Рішення суду мотивоване тим, що доказів погашення заборгованості по спірному договору відповідач суду не надав, а тому позовні вимоги про її стягнення підлягають до задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити, в звязку з неповним з»ясуванням місцевим судом обставин, що мають значення для справи, апелюючи тим, що у відповідача відсутня заборгованість перед позивачем по спірному договору, оскільки надані відповідачу роботи згідно актів прийняття виконаних робіт на загальну суму 1243769 грн. відповідачем оплачено повністю, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

Скаржник не погоджується з висновком місцевого суду про те, що розрахунки по договору повинні проводитися в національній валюті, еквівалентній сумі грошового зобов»язання, обумовленого сторонами в євро, оскільки спірний договір не є зовнішньоекономічним, виставлені позивачем рахунки до оплати та вартість в актах приймання виконаних робіт визначена виключно в гривнях, а тому і розрахунки повинні здійснюватися в гривнях, що відповідає вимогам ст.198 ГК України.

Скаржник також покликається на пропущення позивачем строку позовної давності звернення з позовом в частині стягнення штрафних санкцій, який обчислюється згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України та закінчився 20.09.2009 року, та зазначає про порушення місцевим судом норм процесуального права в частині виходу за межі позовних вимог, оскільки місцевим судом стягнуто з відповідача суму коштів більшу від зазначеної в заяві про зменшення розміру позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить в її задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що право сторін за договором визначити грошовий еквівалент зобов»язання в іноземній валюті передбачено ст.524 ЦК України, а тому визначення позивачем вартості виконаних робіт по курсу НБУ на день оплати відповідає вимогам діючого законодавства. Одночасно вказує, що строк позовної давності ними не пропущений.

В судове засідання представник позивача не з"явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, а тому суд вважає за можливе розгляд справи завершити без їх участі за наявних в справі документів про права і обовязки сторін.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін з їх участю на засіданні, перевіривши та оцінивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 серпня 2007 року між сторонами укладено договір-доручення на транспортно-експедиційне обслуговування по перевезенню вантажів автомобільним транспортом у внутрішньому та міжнародному сполученнях.

Згідно п.1.1. договору обумовлено порядок взаємовідносин при організації та виконанні перевезень вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученні та розрахунки за ці перевезення між експедитором (позивач) та замовником (відповідач). Замовник доручає, а експедитор зобовязується за винагороду організувати в інтересах замовника транспортно-експедиційне обслуговування вантажів, наданих ним для перевезення автомобільним транспортом згідно заявки, що є невідємною частиною даного договору.

Пунктом 1.5. договору передбачено, що конкретні обсяги вантажів, строки та граничні норми оплати перевезення по кожному конкретному замовленню оформляються заявкою (додаток до даного договору), яка подається замовником експедитору у письмовій формі, а згідно п.3.2. договору оплата замовником здійснюється шляхом перерахування належних сум на розрахунковий рахунок експедитора на протязі 10 банківських днів з моменту отримання ним оригіналів документів, якщо інше не вказане у заявці.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору, відповідачем подано позивачу заявки від 11.04.08р., 15.04.08р., 29.04.08р., 16.05.08р., 13.06.08р., 27.06.08р., 18.08.08р., 21.08.08р., в яких сторонами обумовлено вартість замовлень в іноземній валюті євро по курсу НБУ на день оплати(а.с.11-21).

Відповідно до ч.2 ст.189 ГК України, ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях.

Наведене свідчить про те, що розрахунок між сторонами повинен здійснюватися в національній валюті України, а зважаючи на обумовлені сторонами вимоги в договорі у національній валюті, еквівалентній сумі грошового зобовязання у Євро, по курсу НБУ на день оплати, що відповідає вимогам діючого законодавства.

Покликання скаржника на те, що в спірному випадку відносини між сторонами не є зовнішньоекономічними, що свідчить про відсутність підстав для застосування розрахунків не в національній валюті, є безпідставним, оскільки порядок здійснення розрахунків між сторонами обумовлено та фактично він і здійснювався в національній валюті, проте, враховуючи здійснення перевізником робіт поза межами України сторонами обумовлено визначення вартості виконаних робіт в еквіваленті до валюти.

Відповідно до врегульованих Цивільним кодексом України загальних умов укладення договорів (ст.ст. 6, 627, 628 Цивільного кодексу України) сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторонами передбачено саме такий порядок розрахунків в договорі від 01 серпня 2007 року, доказів визнання недійсним цього договору скаржником не подано, а судом не встановлено, а тому відповідач зобов»язаний здійснити оплату виконаних перевізником робіт у євро, по курсу НБУ на день оплати.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку, а згідно ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов»язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем здійснено оплату по виконаних роботах за договором-дорученням від 01.08.2007 року згідно виставлених позивачем рахунків №№11-24 протягом квітня-вересня 2008 року, проте, таку оплату відповідачем здійснено протягом 2009 року, тобто з порушенням встановленого умовами договору строку здійснення оплати, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків (а.с.49-51).

Таким чином, оскільки на момент виставлення рахунків на здійснення оплати офіційний курс гривні відносно євро був значно нижчим курсу на момент здійснення оплати, позивачем підставно заявлено до стягнення заборгованість, яка виникла внаслідок курсової різниці між днем виставлення рахунків та днем оплати в розмірі 163 442,54 грн., тому місцевим судом правильно її стягнуто та в межах заявлених вимог позивачем.

Покликання скаржника на здійснення ним оплати в повному розмірі за виконані роботи, оскільки така вартість робіт зазначена позивачем у виставлених ним рахунках, судом до уваги не береться, оскільки до здійснення відповідачем оплати боргу по вищевказаних рахунках позивач направив відповідачу повторні рахунки №№11-24 від 09.12.2008 року та №№11-24 від 19.12.2008 року, що підтверджується повідомленнями про вручення цих рахунків відповідачу 11.12.2008 року та 25.12.2008 року, в яких позивачем здійснено перерахунок вартості виконаних робіт по новому курсу НБУ на час виставлення останніх рахунків.

Щодо стягнення 84591,15 грн. пені та 55829,88 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами, то слід зазначити наступне.

Відповідно до норми ч. 2 ст. 193 ГК України, порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором, а згідно ст.216 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно ч. 1 і 3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення зобовязання застосовуються у розмірі, передбаченому сторонами у договорі (ч. 4, 6 ст. 231 Господарського кодексу України). При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 3.3. договору передбачено, що за прострочення розрахунку замовник оплачує експедитору пеню в розмірі 0,1 % від неоплаченої суми за кожен день прострочення оплати, а також відсотків за користування чужими грошовими коштами в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

З наведеного місцевим судом також правильно стягнуто з відповідача на користь позивача пеню в сумі 84591,15 грн. та відсотки за користування чужими грошовими коштами в сумі 55829,88 грн.

Покликання скаржника на пропуск позивачем строку позовної давності звернення з такими вимогами судом до уваги не приймається, оскільки відповідно п.1 ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 1 і 3 ст. 264 Цивільного кодексу України).

Матеріалами справи підтверджується факт часткової проплати відповідачем коштів згідно договору в травні та жовтні 2009р. (а.с.49-51), що свідчить про наявність в спірному випадку підстав для переривання строку позовної давності згідно ч.1 ст.264 ЦК України.

Щодо покликання скаржника на порушення місцевим судом норм процесуального права в частині виходу за межі позовних вимог, оскільки місцевим судом стягнуто з відповідача суму коштів більшу від зазначеної в заяві про зменшення розміру позовних вимог, апеляційним судом до ваги не береться, оскільки спростовано заявою позивача від 03.12.2009 року (а.с.42) про зменшення розміру позовних вимог, сума якої відповідає сумі стягнутій судом першої інстанції.

З вищенаведеного доводи скаржника про скасування рішення місцевого суду є безпідставними.

Рішення місцевого суду прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд,

постановив:

рішення господарського суду Івано-Франківської області від 24.12.2009 року в справі за номером №6/150 - залишити без змін, а апеляційну скаргу дочірнього підприємства «Орісіл-Калуш»товариства з обмеженою відповідальністю «Орісіл» без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий -суддя: С.М.Бойко

Судді: Т.Б.Бонк

ОСОБА_1