ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

22.06.10 Справа № 16/78

Львівський апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя Бонк Т. Б.

судді Бойко С. М.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Ю. Ковалишин

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_2 представник

від відповідача (апелянта) не зявився

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_3 українсько-словацького підприємства ТзОВ «Фем-Інвест», м. Ужгород № 67 від 20.05.2010 р.

на рішення господарського суду Закарпатської області від 14.05.2010 р.

у справі № 16/78

за позовом ВАТ «Будівельний комплекс», м. Ужгород

до відповідача ОСОБА_3 українсько-словацького підприємства ТзОВ «Фем-Інвест», м. Ужгород

про стягнення 15 299, 91 грн.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Закарпатської області від 14.05.2010 р. у справі № 16/78 частково задоволено позов ВАТ «Будівельний комплекс», м. Ужгород, з ОСОБА_3 українсько-словацького підприємства ТзОВ «Фем-Інвест», м. Ужгород на користь позивача стягнуто 13 362, 57 грн. збитків у розмірі сплаченого земельного податку, а також 133, 62 грн. в повернення витрат по сплаті державного мита та 103 грн. в повернення витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, в решті позову відмовлено і судові витрати в цій частині віднесено на позивача.

Рішення суду мотивоване тим, що оскільки відповідач не оформив права власності на земельну ділянку під придбаними обєктами нерухомого майна та не здійснив його державну реєстрацію, позивач і надалі залишається постійним користувачем вказаної земельної ділянки. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про плату за землю», власники землі та землекористувачі сплачують земельний податок, а також орендну плату за земельні ділянки державної та комунальної власності з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. Разом з цим, витрати, повязані зі сплатою земельного податку позивачем за використання земельної ділянки, якою фактично користується відповідач, відносяться до збитків. Щодо нарахування позивачем на підставі ст. 625 ЦК України відповідачу 299, 37 грн. 3 % річних та 1 630, 97 грн. інфляційних втрат, суд зазначив, що вказана норма передбачає відповідальність за конкретне правопорушення прострочення виконання грошового зобовязання, а відтак не застосовується до зобовязань, підставою виникнення яких є заподіяні збитки.

У своїй апеляційній скарзі відповідач просить дане рішення скасувати та прийняти нове, яким повністю відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідно до ч. 1 ст. 224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобовязання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки субєкту, права або законні інтереси якого порушено. Тобто, відповідальність у вигляді завданих збитків, на думку відповідача, може покладатись лише на особу, яка вчинила господарське правопорушення, зокрема, порушила господарське зобовязання, а в даному випадку господарського правопорушення відповідач по відношенню до позивача не вчиняв. Апелянт вказує, що рішенням Ужгородської міської ради № 866 від 17.10.2008 р. надано згоду ТзОВ «ФЕМ-Інвест»на підготовку проекту відведення земельної ділянки в оренду. Так, виділення земельної ділянки, згідно ст.ст. 123, 141-144, 149 ЗК України, можливе лише в разі припинення права користування позивача на частину земельної ділянки, що має відношення до обєкта нерухомості. Припинення права користування можливе в двох формах: добровільної відмови або примусового вилучення на підставі рішення суду. Однак, до даного часу позивач не відмовився від права користування земельною ділянкою під цим обєктом.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення представника позивача у судовому засіданні, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Матеріалами даної справи встановлено, що між ВАТ «Будівельний комплекс»(продавець) та ОСОБА_3 українсько-словацьким підприємством у формі ТзОВ «Фем-Інвест»(покупець) укладено договір купівлі-продажу від 23.01.2007 р., згідно умов якого продавець (позивач) передав у власність покупця (відповідача) нерухоме майно: будівлі та споруди, розташовані за адресою: м. Ужгород, вул. Гранітна, 14. Згідно план-схеми до договору, яка є його невідємною частиною, площа земельної ділянки під вказаними обєктами становить 8 992 м2 (п.п. 1.1, 1.3).

Відповідно до п. 2.1 договору, вартість відчужуваного обєкту становить 125 000 грн. Відповідачем оплату проведено у повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями: № 198 від 18.05.2007 р. на суму 25 000 грн.; № 766 від 10.08.2007 р. на суму 20 000 грн.; № 803 від 20.09.2007 р. на суму 30 000 грн.; № 826 від 12.10.2007 р. на суму 50 000 грн.

Отже, повна оплата здійснена відповідачем 12.10.2007 р., у звязку з чим 13.10.2007 р. сторонами складено та підписано акт приймання-передачі нерухомого майна згідно договору купівлі-продажу.

Незважаючи на те, що відповідач з 13.10.2007 р. використовує земельну ділянку площею 8 992 м. кв. по вул. Гранітній, 14, м. Ужгород, на якій розташовані обєкти нерухомого майна, передані йому на підставі договору купівлі-продажу, він не оформив земельну документацію на цю ділянку та відповідно не сплачував земельний податок.

Позивач, в свою чергу, вважає, що невиконання відповідачем обовязку, передбаченого ст. 125 ЗК України, щодо оформлення землевпорядної документації, викликало необхідність подальшої сплати ним земельного податку як землекористувачем, внаслідок чого йому заподіяно збитки у сумі 13 362, 57 грн.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про плату за землю», використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Розміри податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не встановлено, визначаються до її встановлення в порядку, визначеному цим Законом. Власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, крім орендарів та інвесторів учасників угоди про розподіл продукції, сплачують земельний податок. Справляння земельного податку за земельні ділянки, надані в користування у звязку з укладенням угоди про розподіл продукції, замінюється розподілом виробленої продукції між державою та інвестором на умовах такої угоди. За земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.

Згідно ст. 5 Закону України «Про плату за землю», обєктом плати за землю є земельна ділянка, а також земельна частка (пай), яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди. Субєктом плати за землю (платником) є власник земельної ділянки, земельної частки (паю) і землекористувач, у тому числі орендар.

Як вбачається із наявних у матеріалах справи документів, земельна ділянка площею 8 992 м2 по вул. Гранітній, 14, м. Ужгород, на якій розташовані обєкти нерухомого майна, передані відповідачу відповідно до договору, належить позивачу на підставі виданого йому Ужгородською міською радою державного акту на право постійного користування землею серії І-ЗК № 001246 від 29.12.2001 р.

Раніше видані державні акти на право постійного користування землею є чинними і підлягають зміні лише у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб (рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 р. № 5-рп/2005).

Отже, вказаний акт на право постійного користування є чинним.

Відповідно до ч. 3 ст. 377 ЦК України, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно ст. 120 ЗК України, в редакції, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Відповідно до ст. 125 ЗК України, в редакції, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Таким чином, виникнення права на обєкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права на землю, разом з тим, правочини, що тягнуть перехід права власності на обєкт нерухомості одночасно є підставою для переходу права на землю, оформлення якого здійснюється у встановленому законом порядку.

Отже, право на землю у набувача виникає з моменту оформлення та реєстрації такого права.

Крім цього, згідно ст. 92 ЗК України, відповідач не може автоматично набути за позивачем право користування земельною ділянкою, оскільки таке може належати виключно державним та комунальним підприємствам, яким не є відповідач. Отже, відповідач повинен був оформити право на вказану земельну ділянку на інших умовах та зареєструвати його.

Проте, оскільки відповідач не здійснив оформлення права на земельну ділянку під придбаними обєктами нерухомого майна та його державну реєстрацію, позивач і надалі залишається постійним користувачем вказаної земельної ділянки.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про плату за землю», власники землі та землекористувачі сплачують земельний податок, а також орендну плату за земельні ділянки державної та комунальної власності з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Згідно ст. 13 цього ж Закону, підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру, а орендної плати за земельну ділянку, яка перебуває у державній або комунальній власності, - договір оренди такої земельної ділянки.

Таким чином, за позивачем як постійним користувачем земельної ділянки і надалі зберігається обовязок сплачувати земельний податок, що ним і було зроблено.

Так, позивачем за період з листопада 2007 року по травень 2009 року сплачено земельний податок на суму 13 362, 57 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 57 від 19.03.2008 р. на суму 2 800 грн.; № 17 від 24.04.2008 р. на суму 3 254, 48 грн.; № 22085337 від 25.12.2007 р. на суму 6 500 грн.; № 22085384 від 18.01.2008 р. на суму 4 650 грн.; № 124 від 30.05.2008 р. на суму 3 254, 48 грн.; № 172 від 26.06.2008 р. на суму 3 254, 48 грн.; № 273 від 28.07.2008 р. на суму 3 254, 48 грн.; № 087 від 19.08.2008 р. на суму 3 254, 48 грн.; № 214 від 26.09.2008 р. на суму 3 254, 48 грн.; № 365 від 23.06.2009 р. на суму 1 300 грн.; № 416 від 23.07.2009 р. на суму 3 785, 14 грн.; № 00131609 від 21.08.2009 р. на суму 3 785, 14 грн.; № 00131694 від 18.09.2009 р. на суму 3 785, 14 грн.; № 00131866 від 27.10.2009 р. на суму 3 785 грн.; № 00131966 від 25.11.2009 р. на суму 3 785, 14 грн.; № 00132090 від 16.12.2009 р. на суму 6 800 грн.; № 409 від 27.01.2010 р. на суму 3 785, 14 грн.; № 495 від 25.02.2010 р. на суму 4 008, 46 грн.; № 14 від 22.01.2009 р. на суму 3 350 грн.; № 77 від 10.03.2009 р. на суму 6 000 грн.; № 71 від 11.11.2008 р. на суму 4 240 грн.; № 175 від 18.12.2008 р. на суму 2 500 грн.; № 571 від 30.03.2010 р. на суму 4 008, 46 грн.; № 273 від 07.07.2009 р. на суму 3 850 грн.; № 127 від 10.04.2009 р. на суму 3 800 грн.; № 187 від 29.04.2009 р. на суму 3 785, 14грн.

Крім цього, про сплату земельного податку позивачем свідчить також довідка Державної податкової інспекції в м. Ужгороді № 2494/10/190 від 22.04.2010 р. про відсутність заборгованості ВАТ «Будівельний комплекс»зі сплати земельного податку.

Вказані витрати позивач просить відшкодувати йому як збитки, оскільки земельною ділянкою фактично користувався відповідач, який ухилявся від сплати земельного податку шляхом затягування процесу оформлення права на земельну ділянку, а чинне законодавство не передбачає звільнення землекористувачів від сплати податку в такому випадку.

Відповідно до ст. 623 ЦК України, ст.ст. 220, 224, 225, 229 ГК України, боржник, що порушив зобовязання, повинен відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Під збитками розуміються витрати, зроблені кредитором, втрата або пошкодження його майна, а також неодержані кредитором доходи, які він одержав би, якби зобовязання було виконано боржником (ст. 224 ГК України, ст. 22 ЦК України).

Збитки це обєктивне зменшення будь-яких майнових благ, яке повязане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах тощо.

Таким чином, апеляційна інстанція дійшла висновку, що витрати, повязані зі сплатою земельного податку позивачем за використання земельної ділянки, якою фактично користується відповідач, також відносяться до збитків.

При цьому, застосування цивільно-правової відповідальності можливе за наявності складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи, шкідливого результату такої поведінки (збитків), причинного звязку між протиправною поведінкою боржника і збитками, вини. В даному випадку такі обставини мають місце, а саме: протиправна поведінка відповідача полягає у неоформленні права на земельну ділянку, яка перейшла в його користування, у звязку з переходом до нього права власності на будівлі, що на ній розміщені (бездіяльності); збитки у вигляді сплати позивачем земельного податку у звязку з неоформленням відповідачем права на землю (причинний звязок); вина відповідача, яка полягає в ухиленні від сплати за користування земельною ділянкою.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача 13 362, 57 грн. збитків у розмірі сплаченого позивачем земельного податку за земельну ділянку під належними відповідачу обєктами нерухомого майна, правомірно задоволена господарським судом першої інстанції.

Разом з тим, апеляційна інстанція не бере до уваги твердження апелянта (відповідача) про відсутність його вини у неоформленні права на землю, з огляду на наступне.

В обґрунтування такої позиції апелянт посилається на рішення Ужгородської міської ради IV сесії V скликання від 17.10.2008 р. № 866, згідно п. 2.9 якого відповідачу надано дозвіл на підготовку проекту відведення земельної ділянки площею 3, 0401 га під виробничими будівлями та спорудами для їх обслуговування по вул. Гранітній, 14 (на умовах оренди), а також договір про надання послуг № 01-Г від 12.09.2008 р., а саме на проведення топографо-геодезичних і картографічних вишукувань, виготовлення кадастрової справи, надання консультацій; договір про надання послуг № 041108-01 ПВ від 04.11.2008 р. на проведення землевпорядних робіт з виготовлення проекту відведення земельної ділянки в оренду. Проте, апелянтом (відповідачем) не надано доказів щодо звернення до позивача з клопотанням про відмову від земельної ділянки, чи до органу місцевого самоврядування чи про звернення до суду про вилучення, відповідно до ст.ст. 141 144 ЗК України, що унеможливлює оформлення за ним (відповідачем) права на землю.

Як свідчать матеріали справи, відповідач почав збір необхідних документів по оформленню права на землю майже через рік після укладення договору купівлі-продажу обєкта, тоді як згідно вимог чинного на той час законодавства (ст. 125 ЗК України), він не мав права приступити до використання земельної ділянки до оформлення права на неї та його реєстрації.

Також позивач на підставі ст. 625 ЦК України нарахував відповідачу 299, 37 грн. 3 % річних та 1 630, 97 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дана норма передбачає відповідальність за конкретне правопорушення прострочення виконання грошового зобовязання, а відтак не може застосовуватись до зобовязань, підставою виникнення яких є заподіяні збитки. Також інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми не входять до складу та розміру збитків, встановлених ст. 225 ГК України.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з врахування всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 99, 101 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Закарпатської області від 14.05.2010 р. у справі № 16/78 залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_3 українсько-словацького підприємства ТзОВ «Фем-Інвест», м. Ужгород без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя Бонк Т. Б.

Суддя Бойко С. М.

Суддя Марко Р. І.