ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" квітня 2010 р. Справа № 10/15

м. Чернівці 12-25 год.

За позовом Контрольно-ревізійного управління в Чернівецькій області

до 1) ОСОБА_1 митниці

2) Державної митної служби України

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача управління Пенсійного фонду України в Кельменецькому районі

треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів

1) ОСОБА_2,

2) ОСОБА_3

про визнання незаконними наказу Державної митної служби України від 08.12.2006 р. № 1183-К, наказів ОСОБА_1 митниці від 11.12.2006 р. № 176-К, від 04.12.2007 р. № 232-К та зобовязання забезпечити відшкодування зайво виплачених коштів у сумі 85884,46 грн.

Головуючий суддя Т.І. Ковальчук

Судді В.В. Дутка

ОСОБА_4

Секретар судового засідання Сушинський І.І.

Представники:

Позивача ОСОБА_5, дов. № 24-25-14-17/7 від 11.01.2010 р.

Відповідачів: 1) ОСОБА_6 дов. № 12/8-3 від 14.01.2010 р.

2)ОСОБА_7, дов. № 11/1-10.21/8 від 04.01.2010 р.

Треті особи: УПФУ в Кельменецькому районі ОСОБА_8, дов. від 27.04.2010 р. № 1800/01

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся з позовом до ОСОБА_1 районної державної адміністрації, ОСОБА_1 митниці, управління праці та соціального захисту населення ОСОБА_1 районної державної адміністрації, редакції комунального друкованого засобу масової інформації ОСОБА_1 районної газети Рідне слово, Державної податкової інспекції у Кельменецькому районі про визнання незаконними розпорядчих документів та забезпечення відшкодування коштів на загальну суму 220185,78 гривень.

Ухвалою від 24.01.2009 р. відкрито провадження у справі та розєднано позовні вимоги в окремі провадження стосовно кожного відповідача.

Щодо відповідача ОСОБА_1 митниці ухвалою господарського суду Чернівецької області від 24.01.2009 р. відкрито провадження в адміністративній справі № 10/15 за позовом Контрольно-ревізійного управління в Чернівецькій області до ОСОБА_1 митниці про визнання незаконними наказу Державної митної служби України від 08.12.2006 р. № 1183-К про звільнення з роботи працівника відповідача ОСОБА_2, наказів ОСОБА_1 митниці від 11.12.2006 р. № 176-К про проведення остаточного розрахунку з ОСОБА_2, від 04.12.2007 р. № 232-К про звільнення з роботи працівника ОСОБА_3 та зобовязання забезпечити відшкодування зайво виплачених коштів у сумі 85884,46 грн.

Ухвалою від 11.03.2009 р. другим відповідачем по справі № 10/15 залучено ОСОБА_9 митну службу України, у відповідності до ч. 1 ст. 24 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено подальший розгляд справи здійснювати колегією суддів у складі головуючого судді Ковальчук Т.І., суддів Дутки В.В., Ніколаєва М.І., провадження у справі зупинено до завершення ліквідації ОСОБА_1 митниці та встановлення її правонаступника.

У порядку судового контролю судом зясовано, що згідно наказу Держмитслужби України від 20.02.2009 р. № 134 Чернівецьку обласну митницю визнано правонаступником ОСОБА_1 та Чернівецької митниць в частині видачі довідок про заробітну плату для перерахунку пенсій державним службовцям, пенсія яким призначена на умовах і відповідно до норм Закону України Про державну службу, наказом Державної митної служби України від 17.03.2009 р. № 229 Чернівецьку обласну митницю уповноважено прийняти від Чернівецької і ОСОБА_1 митниць, що ліквідовуються, податкові борги платників податків, а також податкові зобовязання, апеляційне узгодження яких триває або термін сплати яких не настав.

Відтак, враховуючи, що за спірними правовідносинами правонаступника ОСОБА_1 митниці не встановлено, остання в особі ліквідаційної комісії має залишатися відповідачем по справі, у звязку з чим провадження у справі поновлено ухвалою від 01.03.2010 р., до участі у справі третіми особами без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів залучено ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Позов обгрунтований тим, що проведеною працівниками КРВ у Кельменецькому районі ревізією використання коштів Пенсійного фонду України на утримання органів фонду, а також окремих питань використання коштів, призначених на виплату пенсій в управлінні Пенсійного фонду України в Кельменецькому районі Чернівецької області встановлено зайву виплату пенсій за рахунок коштів Державного бюджету в сумі 220185,78 грн., що виявилося при проведенні зустрічних звірок в ОСОБА_1 районній державній адміністрації, ОСОБА_1 митниці, Управлінні праці та соціального захисту населення ОСОБА_1 районної державної адміністрації, Редакції комунального друкованого засобу масової інформації ОСОБА_1 районній газеті Рідне слово, державній податковій інспекції у Кельменецькому районі.

Зокрема, зазначено в позові, з ОСОБА_1 митниці звільнено з посад двох осіб ОСОБА_2 і ОСОБА_3 за півтора року до встановленого законодавством строку за п. 2 ст. 40 КЗпП України на підставі їх заяв та висновків лікарсько-консультаційної комісії, що суперечить нормам трудового законодавства, відповідно до якого, зокрема Порядку організації та проведення медико-соціальної експертизи втрати працездатності, такі висновки мають видаватися медико-соціальними експертними комісіями (МСЕК), а не ЛКК. У подальшому вказані особи достроково оформили пенсії у звязку із звільненням за п. 2 ст. 40 КЗпПУ, однак їх звільнення не відбулося з ініціативи власника або уповноваженого ним органу і було неправомірним, що призвело до зайвої виплати коштів Державного бюджету ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на загальну суму 85884,46 грн., відшкодування яких повинна забезпечити ОСОБА_1 митниця.

Відповідач ОСОБА_1 митниця надав заперечення, в яких адміністративний позов не визнав з тих підстав, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звільнені з посад з дотриманням чинного законодавства у звязку з виявленою невідповідністю займаним посадам за станом здоровя, що підтверджено висновками ЛКК, які видано відповідно до чинного на день виникнення спірних правовідносин Положення об экспертизе временной нетрудоспособности в лечебно-профилактических учреждениях (в том числе в клиниках высших медицинских учебных заведений, институтов усовершенствоания врачей и научно-исследовательских институтов) і є обовязковими для виконання, а твердження позивача, що стан здоровя у таких випадках має підтверджуватися виключно висновками МСЕК, є помилковим.

Відповідач ОСОБА_9 митна служба України надав заперечення, в яких адміністративний позов КРУ в Чернівецькій області також не визнав, посилаючись на те, що ОСОБА_2 звільнено із займаної нею посади начальника служби фінансів, бухгалтерського обліку та звітності головного бухгалтера у звязку з виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоровя з урахуванням неможливості її переведення на іншу роботу, рекомендовану ЛКК, Кодекс законів про працю України не визначає, яким саме документом повинна підтверджуватися невідповідність працівника займаній посаді за станом здоровя, порядок організації та функції лікарсько-консультативної комісії (ЛКК) визначалися Положенням про експертизу тимчасової непрацездатності в лікувально-профілактичних установах (у тому числі в клініках вищих медичних закладів, інститутів удосконалення лікарів та науково-дослідних інститутах), затвердженим Міністерством охорони здоровя СРСР від 14.07.1975 № 06-14/6, яке діяло до 09 квітня 2008 року (наказ Міністерства охорони здоровя України від 09.04.2008 №189), згідно з підпунктом а) пункту 15 якого лікарсько-консультаційна комісія в установленому законом порядку видає висновки робітникам, службовцям і колгоспникам про необхідність за станом здоровя їх тимчасового чи постійного переведення на роботу з полегшеними умовами праці чи на роботу з виключенням протипоказаних виробничих факторів, при цьому ЛКК визначає характер рекомендованої роботи з урахуванням кваліфікації хворого. Відтак, зазначається у запереченнях, ЛКК ОСОБА_1 ЦРЛ мала право видати висновок, а Держмитслужба не мала права не враховувати висновок, який засвідчив стан здоровя ОСОБА_2, через який остання не могла належним чином виконувати покладені на неї трудові обовязки і їх виконання було їй протипоказано. Окрім того, вважає Держмитслужба України, позивач за своїм правовим статусом і компетенцією не має законодавчого права на звернення до суду про визнання наказу про звільнення з роботи незаконним.

Треті особи письмових пояснень на позов не надали.

Треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання 28.04.2010 р. не зявилися, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що вказані особи належним чином повідомлені про місце, дату і час судового засідання, не подавали клопотань про відкладення розгляду справи, сторони не заперечують проти вирішення спору за їх відсутності, неявка ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на виклик суду не перешкоджає розгляду справи.

Представники позивача в судовому засіданні 28.04.2010 р. просив позов задовольнити, представники відповідачів позов не визнали.

Представник УПФУ в Кельменецькому районі пояснив суду, що пенсії особам передпенсійного віку, трудовий договір з якими було розірвано в звязку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді за станом здоровя, оформлялися у відповідності до поданих документів на підставі відповідних наказів про звільнення працівників з роботи та згідно чинного законодавства, порушень з боку управління Пенсійного фонду під час оформлення таких пенсій немає.

Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Судовим розглядом справи встановлено наступне.

28.03.2008 р. Контрольно-ревізійним відділом у Кельменецькому районі проведено ревізію використання коштів Пенсійного фонду України на утримання органів Фонду, а також окремих питань використання коштів, призначених на виплату пенсій, в управлінні Пенсійного фонду у Кельменецькому районі за період 2005-2007 роки та завершений звітний період 2008 року, про що складено відповідний акт за № 24-25/20 від 28.03.2008 р. (а.с. 9-36).

Під час ревізії окремих питань законності використання коштів, призначених на виплату пенсій, ревізією законності призначення, встановлення та виплати пенсій, проведеною вибірковим способом по 193 особових справах, сформованих у 2007 році, випадків надання пенсій громадянам, які не мають право на їх отримання, не встановлено (а.с. 31).

Разом з тим, в акті зазначено, що проведеними зустрічними звірками по питанню наявності підтверджуючих документів щодо дострокового звільнення працівників у відповідності до ст. 21 Закону України Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні за півтора року до встановленого законодавством строку за п. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю у звязку з виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоровя встановлено, що в ОСОБА_1 митниці звільнено 2 працівника, у Кельменецькому управлінні соціального захисту населення - 2 працівника, в ОСОБА_1 райдержадміністрації - 3 працівника, в редакції газети Рідне слово - 1 працівника та в ДШ у Кельменецькому районі - 1 працівника на підставі заяв та висновків лікарсько-консультаційної комісії, що суперечить нормам трудового законодавства, оскільки розірвання трудового договору не відбулося з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, як того вимагає п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9, при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП (а.с. 32).

Також в акті зазначено, що згідно п.1, п. 21 постанови Кабінету Міністрів України від 04.04.1994 року № 221 Про затвердження Порядку організації та проведення медико-соціальної експертизи втрати працездатності експертиза тривалої або стійкої втрати працездатності проводиться МСЕК, а висновки ЛКК несуть рекомендаційний характер і не визначають ступінь втрати працездатності працівників.

Відтак, в акті ревізорами зроблено висновок, що в результаті неправомірного звільнення в установах працівниками, які достроково оформили пенсії за п. 2 ст. 40 КЗпП, за ревізійний період до досягнення ними пенсійного віку отримано коштів Державного бюджету в сумі 220185,78 грн., допущені установами при звільненні працівників порушення призвели до зайвої виплати коштів Державного бюджету в сумі 220185,78 грн., у т.ч. в 2005 р. 20141,15 грн., у 2006 р. 85553,26 грн., у 2007 р. 91098,11 грн. та в січні-березні 2008 р. 23393,26 грн. (а.с. 33).

З додатку до акту № 64 Зведені дані щодо отриманої пенсії особами, звільненими згідно п. 2 ст. 40 КЗпП за висновками ЛКК до досягнення пенсійного віку за період 2005-2007 років та січень-березень 2008 року видно, що працівники ОСОБА_1 митниці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали пенсії відповідно в розмірі 72922,83 грн. та 12961,63 грн., а всього 85884,46 грн. (а.с. 40-41).

Спору щодо дійсної виплати пенсій у справі немає.

Проведеною у ОСОБА_1 митниці зустрічною звіркою щодо достовірності довідок по заробітній платі та наявності підтверджуючих документів щодо дострокового звільнення працівників у звязку з виходом на пільгову пенсію за період з 01.01.2005 р. по 20.02.2008 р. та перевіркою особових справ встановлено, що працівника ОСОБА_2 звільнено згідно ст. 40 п. 2 Кодексу законів про працю на основі висновку ЛКК № 393/1 від 04.12.2004 р., а працівника ОСОБА_3 на основі висновку ЛКК № 619/1 від 25.09.2007 р. (а.с. 50-53).

При проведенні зустрічної звірки у ОСОБА_1 центральній районній лікарні, оформленої довідкою від 27.02.2008 р. № 24-25-/9, встановлено, що при лікарні створена лікарсько-консультативна комісія, однак пояснення у голови ЛКК ОСОБА_10 щодо повноважень ЛКК та реєстрації висновків не отримано через її відсутність (а.с. 57-58).

Наказом ОСОБА_1 митниці № 232-К від 04.12.2007 р. головного інспектора відділу планування, штатного регулювання та оплати праці служби фінансів, бухгалтерського обліку та звітності ОСОБА_3 звільнено 04.12.2007 р. у звязку з виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоровя, що перешкоджає продовженню даної роботи, відповідно до п. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України на підставі довідки ЛКК № 619/1 від 25.09.2007 р. (а.с. 54).

Наказом Державної митної служби України начальника служби фінансів, бухгалтерського обліку та звітності головного бухгалтера ОСОБА_1 митниці ОСОБА_2 у звязку з неможливістю переведення на іншу роботу, рекомендовану висновком ЛКК від 04.12.2006 р. № 393/1, звільнено з посади з 11.12.2006 р. у звязку з виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоровя на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України (а.с. 164).

Згідно з наказом Держмитслужби України від 11.12.2006 р. № 176-К у звязку зі звільненням ОСОБА_2 наказано виплатити їй компенсацію за невикористану щорічну відпустку, вихідну допомогу та грошову допомогу відповідно до ст. 37 Закону України Про державну службу (а.с. 56).

Статус державної контрольно-ревізійної служби в Україні, її функції та правові основи діяльності визначаються Законом України Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 цього Закону головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобовязань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у субєктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому.

Права державної контрольно-ревізійної служби визначено в ст. 10 Закону України Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні.

Так, зокрема, згідно з пунктами 1 та 7 ст. 10 Закону органам контрольно-ревізійної служби надано право:

- перевіряти у підконтрольних установах грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, проводити перевірки фактичної наявності цінностей (грошових сум, цінних паперів, сировини, матеріалів, готової продукції, устаткування тощо);

- предявляти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Основні засади державної політики щодо ветеранів праці, інших громадян похилого віку визначає Закон України Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні (далі Закон).

Станом на день звільнення з роботи ОСОБА_2 даний Закон діяв у редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у звязку з прийняттям Закону України Про державні цільові програми від 09.02.2006 р. № 3421- IV.

Відповідно до ст. 10 Закону громадянами похилого віку визнаються: чоловіки у віці 60 і жінки у віці 55 років і старші, а також особи, яким до досягнення загального пенсійного віку залишилося не більше півтора року.

Ст. 21 Закону у редакції Закону України від 09.02.2006 р. № 3421-IV встановлювала, що особам передпенсійного віку, трудовий договір з якими було розірвано з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в звязку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідацією, реорганізацією, перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників, а також виявленою невідповідністю працівника займаній посаді за станом здоровя, гарантується право на достроковий вихід на пенсію за півтора року до встановленого законодавством строку, якщо вони мають страховий стаж для чоловіків - 25 років, для жінок - 20 років, а для осіб, які мають право на пенсію на пільгових умовах, - стаж роботи, який дає право на цей вид пенсії.

Виплата пенсій особам, звільненим у звязку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді за станом здоровя, зазначеним у частині першій цієї статті, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України до досягнення ними пенсійного віку.

Розмір і порядок виплати пенсій у разі їх дострокового призначення регулюються Законом України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Станом на день звільнення ОСОБА_3 стаття 21 Закону діяла в редакції, що наведена вище.

Пунктом 39 статті 71 Закону України від 19.12.2006 р. N 489-V Про ОСОБА_9 бюджет України на 2007 рік дію статті 21 зупинено на 2007 рік, однак Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. N 6-рп/2007 у справі за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 29, 36, частини другої статті 56, частини другої статті 62, частини першої статті 66, пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 статті 71, статей 98, 101, 103, 111 Закону України Про ОСОБА_9 бюджет України на 2007 рік (справа про соціальні гарантії громадян) зупинення дії статті 21 на 2007 рік, передбачене Закону України від 19.12.2006 р. N 489-V, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Відтак, на час звільнення третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Закон передбачав право осіб передпенсійного віку на достроковий вихід на пенсію на передбачених законодавством умовах.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоровя, які перешкоджають продовженню даної роботи. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Як видно з положень п. 2 ст. 40 КЗпП України, Кодекс не визначає, яким саме документом повинна підтверджуватися невідповідність працівника займаній посаді за станом здоровя.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.04.1994 р. № 221 затверджено Порядок організації та проведення медико-соціальної експертизи втрати працездатності.

Відповідно до п. 8 вказаного Порядку МСЕК установлює: а) ступінь обмеження життєдіяльності людини, стан працездатності, групу інвалідності, причину і час настання інвалідності внаслідок загального захворювання, трудового каліцтва чи професійного захворювання;

б) ступінь втрати працездатності (у відсотках);

в) причинний звязок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням інших обовязків військової служби;

г) причинний звязок інвалідності з захворюванням чи каліцтвом, що виникли в дитинстві, уродженим дефектом;

д) ступінь втрати здоровя, групу, причини, звязок і час настання інвалідності громадян, які постраждали внаслідок політичних репресій та Чорнобильської катастрофи;

е) ступінь стійкої втрати працездатності у хворих для направлення їх у будинки-інтернати для престарілих та інвалідів;

є) медичні показання на право одержання інвалідами автомобілів з ручним керуванням і протипоказання до їх керування.

До затвердження Міністерством охорони здоровя Положення про експертизу тимчасової непрацездатності (наказ МОЗ України від 09.04.2009 р. № 189), на території України також діяло Положення про експертизу тимчасової непрацездатності в лікувально-профілактичних установах (у тому числі в клініках вищих медичних закладів, інститутів удосконалення лікарів та науково-дослідних інститутах), затверджене Міністерством охорони здоровя СРСР від 14.07.1975 р. № 06-14/6.

Розділом VI цього Положення визначено порядок організації та функції лікарсько-консультативної комісії (ЛКК).

Відповідно до п. 13 Розділу VI Положення 14.07.1975 р. № 06-14/6 ЛКК:

а) організовується в лікувально-профілактичних установах (лікарнях, амбулаторно-поліклінічних установах, диспансерах, жіночих консультаціях та ін.), клініках вищих медичних навчальних закладів, інститутів у складі заступника головного лікаря по експертизі (головного лікаря) голова лікарсько-консультативної комісії, завідуючого відповідним відділенням і лікуючого лікаря. У випадку необхідності для консультації можуть залучатися відповідні спеціалісти цієї чи іншої установ;

б) вирішує клініко-експертні питання тільки після особистого огляду хворого і вивчення даних медичного обстеження;

в) вирішує складні та конфліктні питання експертизи працездатності, перевіряє правильність проведеного обстеження, встановленого діагнозу, призначеного лікування, обґрунтованості видачі і продовження лікарняних листів, надає рекомендації по раціональному працевлаштуванню хворих, проводить продовження лікарняних листів в межах строків, встановлених чинним законодавством.

Згідно пп. а п. 15 Положення 14.07.1975 р. № 06-14/ лікарсько-консультаційна комісія в установленому законом порядку видає висновки робітникам, службовцям і колгоспникам про необхідність за станом здоровя їх тимчасового чи постійного переведення на роботу з полегшеними умовами праці чи на роботу з виключенням протипоказаних виробничих факторів; при цьому ЛКК визначає характер рекомендованої роботи з урахуванням кваліфікації хворого.

На думку суду, наведене свідчить про те, що відповідні висновки ЛКК про стан здоровя працівника можуть бути підставою для звільнення такого працівника по п. 2 ст. 40 КЗпП України у звязку з невідповідністю займаній посаді за станом здоровя.

Суд відхиляє твердження позивача, що такі висновки може надавати лише МСЕК, оскільки Порядком організації та проведення медико-соціальної експертизи втрати працездатності від 04.04.1994 р. видача таких висновків не віднесена до виключної компетенції МСЕК.

Некоректним є посилання позивача на п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів, оскільки в даному пункті Верховний Суд України зазначає, що суд може визнати звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП правильним в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоровя (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обовязків чи їх виконання протипоказано за станом здоровя або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. Однак у даному пункті Верховний Суд України не вказує, що дані про стан здоровя працівника повинні підтверджуватися виключно висновком МСЕК.

Безпідставно позивач посилається також на те, що звільнення не відбулося за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, оскільки це спростовано матеріалами справи.

У справі встановлено, що звільнення ОСОБА_2 проведено на підставі висновку ЛКК при ОСОБА_1 центральної районної лікарні від 04.12.2006 р. № 393/1, з якого видно, що вона на той час хворіла низкою захворювань, внаслідок яких потребувала звільнення від важкої фізичної праці та психо-емоційних навантажень, відряджень та нічної роботи (а.с. 122). З наданих ОСОБА_1 митницею документів також видно, що ОСОБА_2 було запропоновано іншу посаду, однак остання на переведення не погодилася, оскільки вважала запропоновану роботу такою, що не відповідає висновкам ЛКК, і просила звільнити її з роботи по п. 2 ст. 40 КЗпП України (а.с. 125 126).

Згідно з висновком ЛКК при ОСОБА_1 центральної районної лікарні від 25.09.2007 р. № 619/1 ОСОБА_3 також за станом здоровя потребувала звільнення від важкої фізичної праці, нервово-психічної напруги, психо-емоційних навантажень, нічних змін та відряджень терміном на 6 місяців (а.с. 123).

Зазначені висновки ЛКК позивач не спростовує які такі, що самі по собі не дають підстав для звільнення вказаного працівника внаслідок невідповідності займаній посаді за станом здоровя, позивач заперечує висновок ЛКК лише з точки зору компетенції органу, який його видав.

Однак у ході розгляду справи суд встановив, що на час видачі висновків про стан здоровя і трудові рекомендації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ЛКК при ОСОБА_1 центральній районній лікарні мала право видавати такі висновки, а роботодавці ОСОБА_9 митна служба України та ОСОБА_1 митниця не мали права не брати їх до уваги, самі ж ОСОБА_2 та ОСОБА_3З визнавали, що стан їх здоровя не давав можливості виконувати трудові обовязки, оскільки не заперечували проти звільнення по п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Що стосується наказу Держмитслужби України від 11.12.2006 р. № 176-К про виплату ОСОБА_2 компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги та грошової допомоги у звязку зі звільненням з державної служби, то таке передбачено Кодексом законів про працю України (ст.ст. 44, 83 КЗпП) та ст. 37 Закону України Про державну службу

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як уже зазначалося, повноваження органів контрольно-ревізійної служби визначені Законом України Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні.

Однак, цей Закон не наділяє органи контрольно-ревізійної служби повноваженнями звертатися до суду з позовами про визнання наказів (розпоряджень) про звільнення з роботи чи про виплату компенсацій при звільненні незаконними.

Такі позови можуть подаватися працівниками, які вважають, що роботодавці їх незаконно звільнили з роботи чи незаконно не здійснили належні їм виплати, або прокурорами в порядку ст.ст. 1, 36-1 Закону України Про прокуратуру.

П. 4 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України також передбачено, що компетенція адміністративних судів поширюється на спори за зверненням субєкта владних повноважень, у випадках, встановлених законом, відтак відсутність компетенції у субєкта владних повноважень на звернення з позовом до суду є підставою для відмови в такому позові.

Окрім того, суд не встановив порушень у діях відповідачів під час звільнення ОСОБА_2 і ОСОБА_3

За таких обставин підстав для визнання незаконними наказу Державної митної служби України від 08.12.2006 р. № 1183-К, наказів ОСОБА_1 митниці від 11.12.2006 р. № 176-К, від 04.12.2007 р. № 232-К суд не вбачає.

Не впливає на даний висновок суду той факт, що під час звільнення ОСОБА_3 їй не пропонувалася інша робота, як це передбачено ч. 2 ст. 40 КЗпП України, оскільки вона не висловлювала свою незгоду з таким звільненням.

Таким чином, встановивши відсутність у позивача повноважень щодо звернення з позовом до суду про визнання недійсними розпорядчих документів про звільнення працівників з роботи та відсутність законодавчо визначених підстав для визнання наказів відповідачів незаконним, у суду відсутні також підстави для задоволення позовної вимоги про зобовязання відповідача ОСОБА_1 митниці забезпечити відшкодування зайво виплачених коштів у сумі 85884,46 грн. пенсій, виплачених ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки подальше оформлення пенсій цими особами відбувалося відповідно до ст. 21 Закону України Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні. Окрім того, навіть безпідставно набуті пенсії не підлягають поверненню за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка її виплатила, і недобросовісності з боку набувача (ст. 1215 Цивільного кодексу України).

За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити в цілому.

На підставі викладеного керуючись ст.ст. 2, 3, 6-12, 17, 160-163, 167, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Порядок апеляційного оскарження

Про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складення в повному обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

У судовому засіданні 28.04.2010 р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови підписано 29.04.2010 р.

Головуючий суддя Т.І.Ковальчук

Судді В.В.Дутка

ОСОБА_4