ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

про відкладення розгляду справи

01.03.10 Справа № 27/379/09

Суддя Дроздова С.С.

За позовом: Відкритого акціонерного товариства Всеукраїнський ОСОБА_1 (ВАТ ВіЕйБі Банк), м. Київ

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма Новий вік, м. Запоріжжя

до відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю Експостил, м. Одеса

про стягнення 516 493 грн. 24 коп.

За зустрічним позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма Новий вік, м. Запоріжжя

до - Відкритого акціонерного товариства Всеукраїнський ОСОБА_1 (ВАТ ВіЕйБі Банк), м. Київ

про визнання недійсним кредитного договору № 11-07/юр від 11.07.2007 р.

Суддя Дроздова С.С.

Представники сторін:

Від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом): ОСОБА_2, дов. № 1834 від 30.12.2009 р.

Від відповідача-1 за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом): ОСОБА_3, дов. б/н від 07.12.2009 р.

Від відповідача-2 за первісним позовом: ОСОБА_3, дов. б/н від 07.12.2009 р.

Відкрите акціонерне товариство Всеукраїнський ОСОБА_1 (ВАТ ВіЕйБі Банк), м. Київ звернулось до господарського суду з позовною заявою про стягнення солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма Новий вік, м. Запоріжжя та з Товариства з обмеженою відповідальністю Експостил, м. Одеса 516 493 грн. 24 коп., в тому числі 390 549 грн. 60 коп. строкової заборгованості за кредитним договором № 11-07/юр від 11.07.2007 р., 75 940 грн. 20 коп. прострочена заборгованість за кредитним договором № 11-07/юр від 11.07.2007 р., 3 401 грн. 50 коп. нараховані відсотки за користування кредиту, 34 468 грн. 24 коп. прострочені відсотки за кредитним договором № 11-07/юр від 11.07.2007 р., 7 572 грн. 90 коп. заборгованість по пені за несвоєчасну сплату кредиту, 3 042 грн. 00 коп. заборгованість по пені за несвоєчасну сплату відсотків, 1 251 грн. 13 коп. інфляційні збитки за основною сумою кредиту, 267 грн. 67 коп. інфляційні збитки за відсотками.

Ухвалою господарського суду від 10.11.2009 р. порушено провадження у справі № 27/379/09 та призначено судове засідання на 14.12.2009 р.

06.11.2009 р. позивач звернувся до суду з заявою, в порядку ст. ст. 66-67 ГПК України, щодо забезпечення позову, а саме накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить ТОВ Науково-виробнича фірма Новий вік та ТОВ Експостил.

Ухвалою господарського суду від 10.11.2009 р. клопотання про вжиття заходів забезпечення позову відхилено.

Ухвалою суду від 14.12.2009 р., на підставі ч.4 ст. 69 ГПК України, за клопотанням сторін строк вирішення спору було продовжено до 01.03.2010 р. засідання суду призначено на 25.01.2010 р.

22.01.2010 р. Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма Новий вік, м. Запоріжжя звернулось до господарського суду, в порядку ст. 60 ГПК України, з зустрічною позовною заявою до Відкритого акціонерного товариства Всеукраїнський ОСОБА_1 (ВАТ ВіЕйБі Банк), м. Київ про визнання недійсним кредитного договору № 11-07/юр від 11.07.2007 р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма Новий вік, м. Запоріжжя та Відкритим акціонерним товариством Всеукраїнський ОСОБА_1 (ВАТ ВіЕйБі Банк), м. Київ з моменту його укладання.

Ухвалою суду від 25.01.2010 р., на підставі ст. 60 ГПК України зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма Новий вік, м. Запоріжжя відповідача 2 за первісним позовом прийнято до розгляду разом із первісним. Розгляд справи за первісним позовом та зустрічним позовом, на підставі ст. 77 ГПК України відкладено на 01.03.2010 р.

01.03.2010 р. слухання справи № 27/379/09 продовжено.

01.03.2010 р. до початку розгляду справи представники сторін заявили письмове клопотання щодо відмови від здійснення технічної фіксації судового процесу.

Головуючим суддею оголошено яка справа розглядається, склад суду, та розяснено представникам позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом), відповідача-1, відповідача-2 за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом), які прибули в судове засідання, їх права, у тому числі право заявляти відводи.

Відводів складу суду не заявлено.

01.03.2010 р. у засіданні суду представник позивача за первісним позовом Відкрите акціонерне товариство Всеукраїнський ОСОБА_1 (ВАТ ВіЕйБі Банк), м. Київ, підтримав первісні позовні вимоги на підставах, викладених у позовній заяві.

01.03.2010 р. представник відповідача-1 за первісним позовом - Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма Новий вік, м. Запоріжжя в судовому засіданні проти позову заперечив, на підставах викладених у письмовому відзиві, який міститься в матеріалах справи.

01.03.2010 р. у засіданні суду представник відповідача-2- Товариство з обмеженою відповідальністю Експостил, м. Одеса, проти позову заперечив, на підставах викладених у письмовому відзиві, який міститься в матеріалах справи. Крім того надав суду додаткові заперечення на первісний позов, вважає, що стягнення строкової заборгованості за кредитом суперечить умовам договору, оскільки банк у первісному позові вимагає стягнути солідарно з ТОВ Експостил та ТОВ Новий Вік заборгованість за кредитним договором в сумі 516 493,24 грн., яка включає в себе суму, строк погашення якої ще не настав, прострочену заборгованість, нараховані відсотки, пеню та штрафні санкції.

За умовами п. 1.1 договору поруки поручитель взяв на себе зобовязання за кредитним договором з терміном повернення 10 липня 2012 року. Кредитний договір також укладено із строком повернення до 10 липня 2012 року (п. 1.1.2 Кредитного договору).

Позивач за первісним позовом зазначає, що відповідачами порушено зобовязання, але як можна порушити зобовязання строк погашення якого ще не настав.

Якщо позивач застосовує правові наслідки порушення зобовязання, які можуть полягати у припиненні зобовязання внаслідок односторонньої відмови, якщо це встановлено договором або розірвання договору, то банк повинен був дотримуватися порядку передбаченого діючим законодавством при вчинені таких дій, а саме, згідно до ст. 206 ГК України зобовязання може бути розірвано сторонами відповідно до правил, встановлених ст. 188 цього кодексу. Із змісту ст. 188 ГК України вбачається, що розірвання договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона, яка вважає за необхідне розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Як вбачається зі змісту кредитного договору ст. 4 , яка передбачає відповідальність сторін та правові наслідки у разі порушення зобовязання, то п. 4.5 Кредитного договору передбачено, що кредитодавець має право у разі невиконання будь-якого із зобовязань вимагати погашення кредиту, сплати процентів, комісій та штрафних санкцій, а позичальник зобовязаний виконати таку вимогу за реквізитами та у день, що вказані у письмовій вимозі.

ТОВ Новий Вік отримували лист на погашення заборгованості лише в розмірі 4 526,57 доларів США (лист № 631/03 від 17.03.2009 р.) із змісту цього листа не вбачається вимоги про погашення всієї суми кредиту у певний строк та розірвання договору. Інших листів, які б інформували і боржника, і поручителя про розірвання кредитного договору ми не отримували.

Отже на думку відповідача 2 за первісним позовом, на сьогоднішній день кредитний договір не є розірваним, тож продовжує діяти на визначених умовах із строком погашення кредиту до 10 липня 2012 року, а тому вимога про сплату суми кредиту, строк погашення якої ще не настав є незаконною.

Крім того, згідно до п. 2.1 договору застави поручитель зобовязався погасити заборгованість за кредитом у разі отримання письмового повідомлення про невиконання боржником своїх зобовязань. Товариство з обмеженою відповідальністю Експостил не отримувало такого повідомлення від банка на суму заявлену у позові. У березні 2009 року було отримано листа на погашення заборгованості у розмірі 4 526,57 доларів США. (лист № 634/03 від 17.03.2009 р.).

Крім того, згідно до п. 3.2.7 Кредитного договору у разі неповернення позичальником кредиту в обумовлений строк, банк звертає стягнення на предмет застави, який становить 859 215,60 грн. Отже, виконання боржником свого зобовязання забезпечено такими видами, як застава і порука. Загальні положення про забезпечення виконання зобовязання визначені параграфом 1 глави 49 ЦК України не дають будь-яких вказівок, які види забезпечення більш пріоритетні. Отже, сторони можуть передбачити порядок виконання забезпеченого зобовязання на власний розсуд. Відповідач-2 за первісним позовом вважає, що змістом кредитного договору передбачено першочергове звернення стягнення на заставне майно, а у разі непогашення цим майном боргу, залучення поручителів.

Виконання третьою особою зобовязання у іноземній валюті. В межах Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, операції, повязані з використанням як засобу платежу іноземної валюти і платіжних документів в іноземній валюті, а також з покладанням виконання зобовязань в іноземній валюті на третю особу є валютними операціями, які передбачають отримання індивідуальної ліцензії НБУ. При укладанні договору поруки такої ліцензії отримано не було. Відповідно банк взагалі не має право вимагати виконання обовязку від поручителя.

Банк вимагає стягнути солідарно нараховану пеню. Із розрахунку суми позову вбачається, що при нарахуванні пені використовувалась ставка у розмір 53%. Відповідач-2 за первісним позовом вважає, що стягнення пені у розмірі, що перевищує подвійну облікову ставку НБУ є незаконним, оскільки згідно до ст. 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобовязання платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. При цьому ст. З цього Закону передбачає імперативні обмеження, а саме: розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Стаття 343 ГК України також передбачає, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який сплачується пеня. Зазначена стаття регулює грошові відносини, які виникли між сторонами у сфері фінансової, банківської діяльності.

Відповідно до частини першої статті 231 ГК України законом щодо окремих видів зобовязань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Отже, закон передбачає обмеження щодо розміру штрафних санкцій (пені) які підлягають стягненню і такий розмір не може бути змінений навіть за згодою сторін. Тож можливість встановлення розміру пені за домовленістю між сторонами договору який значно перевищує подвійну облікову ставку НБУ, ще не дає право сторонам стягнути суму яка значно перевищує ставку НБУ, оскільки стягненню підлягає лише розмір пені, що не перевищує подвійної облікової ставки НБУ.

Така сама позиція висловлена і Вищим господарським судом України в інформаційному листі від 07.04.2008 р. N 01-8/211 Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України.

На думку відповідача-2 за первісним позовом, нарахування відсотків за користування кредитом за ставкою, яка непогоджена між сторонами є неправомірним, так як, поручитель за договором поруки зобовязаний погасити суму процентів згідно з кредитним договором.

Пунктом 1.1.3 Кредитного договору процентна ставка за користування кредитом становить 13,5% річних.

Із розрахунку до позову та за змістом позову вбачається, що для розрахунку процентів банк приймав ставку 17,5%, 19,5%, 21,5%, 26,5%. Як доказ зміни розміру процентної ставки додано лист № 2251 від 07.11.2008 р., згідно до якого банк інформує про зміну процентної ставки за кредитним договором 17,5%, яка встановлюється після 10-ти днів з моменту відправлення повідомлення, т.т. зміни до кредитного договору щодо розміру процентної ставки були зроблені одноособово без погодження із стороною договору.

Згідно до ст. 1056-1 ЦК України встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком ї односторонньому порядку. Ума договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Отже, лист з інформацією до відома про зміну процентної ставки не є правомірним та ніяким чином не вносить зміни у текст договору щодо вже встановленого та погодженого між сторонами розміру процентів.

Нарахування процентів із розрахунку ставки 17,5% і більше є незаконним. Банком не надано до матеріали справи додаткової угоди, підписаної між сторонами кредитного договору про зміну процентної ставки на 17,5%.

Отже, з урахуванням вище викладеного, відповідач 2 за первісним позовом вважає позовні вимоги банка неправомірними щодо стягненій строкової заборгованості, оскільки строк погашення ще не настав, договір розірвано не було, щодо пені із розрахунку 53% оскільки законодавство встановлює обмеження у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період нарахування пені та строком нарахування у 6 місяців, щодо вимоги погасити прострочену заборгованість в розмірі 9800 доларів США оскільки поручитель, як третя особа, має отримати індивідуальну ліцензію для виконання грошових зобовязань і іноземній валюті, щодо вимоги по сплаті нарахованих відсотків у розмірі 17,5% і більше, оскільки не було внесено змін до кредитного договору щодо погодження такого розміру процентів.

Відповідач-2 просить у задоволені позовних вимог ВАТ ВіЕйБі Банк відмовити.

01.03.2010 р. в засіданні суду позивач за зустрічним позовом (відповідач-1 за первісним позовом) - Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма Новий вік, м. Запоріжжя надав суду заяву, в порядку ст. 22 ГПК України, щодо збільшення позовних вимог.

Просить суд:

-визнати недійсним кредитний договір № 11-07/юр від 11.07.2007 р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма Новий Вік та Відкритим акціонерним товариством Всеукраїнський ОСОБА_1 з моменту його укладання.

-зобовязати сторони повернути одна одній все отримане за кредитним договором №11-07/юр від11.07.2007 р.

-припинити зобовязання ВАТ Всеукраїнський акціонерний банк повернути ТОВ Новий Вік усе отримане за правочином, який оформлено кредитним договором № 11-07/юр від 11.07.2007 р. у розмірі 222 352,04 гривень та частково припинити зобовязання ТОВ Новий Вік повернути ВАТ Всеукраїнський акціонерний банк усе отримане за кредитним договором № 11-07/юр від 11.07.2007 р. у розмірі 424 200,00 гривень, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог у розмірі 222 352,04 гривні з кожної сторони.

-зобовязати Відкрите акціонерне товариство Всеукраїнський акціонерний банк прийняти від ТОВ Новий Вік суму у розмірі 201 847,96 грн., з розстрочкою платежів на 48 місяців, за таких умов, що місячний платіж буде складатиме 4 205,17 грн.

Крім того, просить відмовити ВАТ Всеукраїнський ОСОБА_1 у задоволені первісних позовних вимог в повному обсязі.

Судові витрати за зустрічним позовом просить покласти на Відкрите акціонерне товариство Всеукраїнський ОСОБА_1 відповідача за зустрічним позовом (позивача за первісним позовом).

Заява позивача за зустрічним позовом (відповідача-2 за первісним) щодо збільшення зустрічних позовних вимог судом не прийнята, як процесуально необґрунтована, оскільки:

Згідно до ч.4 статті 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення у справі змінити підставу або предмет позову, збільшити розмір позовних вимог.

Дані вимоги позивача (за зустрічним позовом) є додатковими вимогами, порушення правил поєднання вимог, обєднання в одній справі декілька вимог та сумісний розгляд цих збільшених вимог перешкоджає зясуванню прав та взаємовідносин сторін.

01.03.2010 р. в засіданні суду представник відповідача за зустрічним позовом (позивача за первісним позовом) - Відкрите акціонерне товариство Всеукраїнський ОСОБА_1 (ВАТ ВіЕйБі Банк), м. Київ надав письмові заперечення на зустрічний позов. В обґрунтування заперечень посилається той факт, що ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Разом з тим, вказана стаття Конституції України, яка визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Згідно зі статтею 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в України у випадках і в порядку, встановленому законом.

Стаття 192 Цивільного кодексу України термінологічно ототожнює поняття гроші і грошові кошти. У статті 2 Закону України Про банки і банківську діяльність термі кошти визначається через поняття грошей у національній або іноземній валюті. У статті Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні зазначається, що кошт існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записі на рахунках у банках). Відповідно до пункту 3.3. цього закону гривня, як грошова одиниця України (національна валюта), є єдиним законним платіжним засобом в Україні приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всі території України для проведення переказів. Між тим, у подальшому цей закон передбачає здійснення переказів також в іноземній валюті. Незважаючи на окремі вищенаведені положення чинного законодавства, які закріплюють за грошовою одиницею України статус єдиного законного платіжного засобу на території України, слід наголосити на тому, що поряд з цим закон не забороняє використання іноземної валюти на території України, а навпаки регламентує порядок її використання, у тому числі фінансовими установами. У системному вигляді дане питання висвітлено в статті 192 ЦКУ.

Відповідно до норми частини першої цієї статті законним платіжним засобом обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Варто зауважити, що дане положення ЦКУ вже не містить посилання на те, що грошова одиниця України є єдиним платіжним засобом на території України. Частина друга статті 192 ЦКУ чітко вказує на можливість використання в Україні іноземної валюти у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з диспозицією статті 192 ЦКУ грошова одиниця України та іноземна валюта вважаються грошима (грошовим коштами).

Виходячи з вищенаведеного, існують достатні юридичні підстави зробити висновок, п відповідно до чинного законодавства України поняття грошей (коштів, грошових кошті поширюється як на грошову одиницю України, так й на іноземну валюту (грошові одиниці іноземних держав). При цьому законодавство диференціює правовий режим зазначених складових поняття гроші, виходячи з критерію оборотоздатності грошової одиниці України та іноземної валюти на території України. Так, грошова одиниці України наділена статусом універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час як обіг іноземної валюти обумовлені (обмежений) вимогами спеціального законодавства України.

Відповідно до положень статей 47, 49 Закону України Про банки і банківську діяльність банківські установи на підставі банківської ліцензії мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умов та на власний ризик. Стаття 2 вказаного закону визначає банківський кредит як будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надане обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Таким чином, законодавство Україні чітко визначає правомочність банків на підсті відповідних ліцензій надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань. Части перша статті 1054 ЦКУ визначає предмет кредитного зобов'язання таким чином, що кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виходячи з вищенаведен статті 1 Закону України Про фінансові послуги та держане регулювання ринків фінансових послуг», цілком очевидно, що кредит (фінансовий кредит зобов'язанням, предметом якого є грошові кошти. В цивільному праві подібні зобов'язання кваліфікуються як грошові. Частина перша статті 533 ЦКУ встановлює загальне правило відповідно до якого грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Між тим, диспозиція норми частини третьої цієї статті дозволяє використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Аналогічний режим використання національної та іноземної валют при виконані грошових зобов'язань передбачений Господарським кодексом України (далі -ГКУ). Зокрема частиною другою статті 198 ГКУ встановлено, що грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях; грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валютівідповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валют здійснюється відповідно до закону.

Спеціальне законодавство України у сфері банківської діяльності та діяльності небанківських фінансових установ не містить приписів, які б забороняли банкам або іншим фінансовим установам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті.

Таким чином, відповідно до вищенаведених норм статей 192, 533, 1054 ЦКУ, ст. 198 ГКУ, статей 2, 47, 49 Закону України Про банки і банківську діяльність, статей 1,4,; Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг не існує правових підстав ставити під сумнів право банків та інших фінансових устане згідно з отриманими ліцензіями здійснювати кредитування як в національній, так й іноземній валютах. Проте використання іноземної валюти як предмету кредитної зобов'язання можливо лише у разі дотримання вимог валютного законодавстві України.

Основним законодавчим актом, який регулює правові відносини у сфері валютно регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України Про систему валютно регулювання і валютного контролю.

Згідно статті 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підете генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Відповідно до вимог Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання валютного контроль (стаття 1) надання кредитів в іноземній валюті слід відносити до валютних операцій. Здійснення валютних операцій може мати місце на підставі генеральних чи індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Поняття валютні операції має широкий контекст і включає будь-які операції пов'язані з переходом права власності на валютні цінності (у тому числі, на іноземну валют; за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України. Виходячи даного визначення, очевидно, що надання кредитів в іноземній валюті кваліфікується валютною операцією, яка може здійснюватися виключно на підставі відповідної ліцензії НБУ.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Диспозиція норі частини другої статті 5 Декрету передбачає, що індивідуальної ліцензії потребують валютні операції, визначені частиною четвертою цієї статті, в той час як генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам на здійснення валюти операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії. Тобто, валютна операція здійснюється підставі індивідуальної ліцензії або "генеральної ліцензії у разі, якщо "вона не підпадає г режим індивідуального ліцензування. При цьому індивідуальна ліцензія видається НБУ разову валютну операцію, в той час як генеральна ліцензія дозволяє здійснювати окр< валютні операції, що не підпадають під режим індивідуального ліцензування, на регулярній ос»протягом строку дії ліцензії.

Пунктом в частини четвертої статті 5 Декрету встановлена вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Отже, надання банками, іншими фінансовими установами кредитів в іноземній валюті резидентам України можливе за умови отримання однією із сторін кредитного договору індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення разової кредитної угоди в іноземній валюті.

Відповідно до частини шостої статті 5 Декрету порядок видачі ліцензій на здійснення валютні операцій визначається НБУ. Однак станом на сьогоднішній день не існує будь-яких нормативні правових актів НБУ, які б встановили терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Дана обставина, з огляду і відсильний характер норми пункту «в» частини четвертої статті 5 Декрету, не Дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані із надання резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валю іншим резидентам України.

Статтею 5 Декрету визначено, що індивідуальні ліцензії видаються резидентам нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення так операції. Перелік валютних операцій, для здійснення яких необхідна індивідуальна ліцензія НБ"! наданої згідно до частини 4 цієї статті. Генеральна ліцензія надаються на здійснення валютні операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютної регулювання.

Виходячи з наведеного, індивідуальна ліцензія на проведення вказаних операцій необхідна лише у тому випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, на сьогодні законодавством не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Ця обставина з огляду на відсилочний характер норми Декрету не дозволяє поширити режим індивідуальної ліцензування на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та інший фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуальної ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету є наявність у бані генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Що стосується необхідності отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України згідно вимогами пункту «г»частини .4 статті 5 Декрету, то слід зазначити, що відповідно до цієї статті порядок і терміни видачі ліцензій, перелік документів, необхідних для одержання ліцензій, а також підстави для відмови у видачі ліцензій визначаються Національним банком України.

Згідно зі статтею 11 Декрету Національний банк України видає в межах, передбачених цим Декретом обов'язкові для виконання нормативні акти щодо здійснення операцій на валютному ринку України. Крім цього, відповідно до статті 44 Закону України Про Національний баї України НБУ діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства Украп про валютне регулювання і валютний контроль.

На виконання вказаних повноважень Національним банком України прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використані іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правлінні НБУ від 14.10.2004 № 483 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 р. за № 1429/10028. Відповідно до пункту 1.4 цього Положення, використання іноземної валюти як засобу платежу (валютна операція) і використання іноземної валюти на території України для виконання будь-яких зобовязань або оплати товарів що придбаються. Разом з тим, у пункті 1 Положення визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл і здійснення операцій з валютними цінностями).

Тобто спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування іноземній валюті і тому законодавством України чітко визначено правомочність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань.

Виходячи з наведеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використані іноземної валюти як засобу платежу на території України жодною з сторін договору.

Таким чином, відповідно до норм статей 192, 533, 1054 Цивільного кодексу України, ст. 198 Господарського кодексу України, статей 32, 44 Закону України Про Національний банк України, статей 2, 47, 49 Закону України Про банки і банківську діяльність, статей 1, 34 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансові послуг, статей 1, 3, 5 Декрет Кабінету Міністрів України Про систему валютно регулювання і валютного контролю банки та інші фінансові установи, які у встановленої порядку отримали генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті.

Відповідної правової позиції щодо правомірності банків та інших фінансових установ, які встановленому порядку отримали генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операції надавати резидентам України кредити в іноземній валюті дотримується і Вищий господарські суд України, що відображено в його постанові від 18 жовтня 2009 р. по аналогічній справі № 24/43-09-1527 за позовом до іншої банківської установи про визнання недійсними кредитного договору за умовами якого грошові зобов'язання сторін виражені в іноземній валюті.

Просить відмовити у задоволенні зустрічного позову - у повному обсязі.

На підставі ст. 77 ГПК України суд відкладає розгляд справи за первісним позовом на 22.03.2010 р. о 15 год. 30 хв., у звязку з необхідністю надання додаткових доказів та документів, які необхідні для всебічного та обєктивного розгляду спору за первісним та зустрічним позовами.

Зобовязати сторони надати докази, необхідні для розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 22, 38,60, 77, 86 ГПК України, -

У Х В А Л И В :

Розгляд справи за первісним позовом та зустрічним позовом відкласти.

Засідання суду призначити на 22.03.2010 р. о/об 15 - 30 год.

Зобовязати надати:

Позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом): нормативне та документальне обґрунтування первісних позовних вимог згідно діючого законодавства з урахуванням заперечень відповідача, оригінали: кредитного договору № 11-07/юр від 11.07.2007 р., додаткового договору № 1 від 12.06.08 р., договору застави № ДЗ 10-07 від 11.07.2007 р., договору поруки від 11.07.2007 р., оригінал листа від 07.11.2008 р. за вих. № 2251, яким було змінено процентну ставку до 17,5% річних з 21.11.2008 р., докази відповідно до ст. 33 ГПК України, які мають суттєве значення для вирішення спору по суті, довіреність на представника.

Відповідача-1 за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом): оригінал кредитного договору № 11-07/юр від 11.07.2007 р., додаткового договору № 1 від 12.06.08 р., договору застави № ДЗ 10-07 від 11.07.2007 р., договору поруки від 11.07.2007 р., копії усіх витребуваних документів (засвідчених належним чином) у справу, докази відповідно до ст. 33 ГПК України, які мають суттєве значення для вирішення спору по суті, довіреність на представника.

Відповідача-2: надати суду письмові докази відповідно до ст. 33 ГПК України, які мають суттєве значення для вирішення спору по суті та інші документи, які необхідні для всебічного та обєктивного розгляду спору.

Явка представників сторін у судове засідання 22.03.2010 р. обовязкова.

Суддя С.С. Дроздова