ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================================================================================================
РІШЕННЯ

від "30" серпня 2010 р. по справі № 04/23-92

Господарський суд Волинської області, розглянувши матеріали по справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Млинівські макарони"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пластіком"

про визнання частково недійсним договору від 26.09.08 р.

Суддя: Філатова С.Т.

ПРЕДСТАВНИКИ:

від позивача: ОСОБА_1 - дов. № 3006 від 30.06.2010р., ОСОБА_2, дов. №3007 від 30.06.2010р.

від відповідача: ОСОБА_3- дов. від 21.06.2010р.

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України представникам сторін розяснено право відводу судді. Відводу судді заявлено не було. В судовому засіданні учасникам судового процесу розяснено процесуальні права та обовязки згідно ст. 22 ГПК України.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Млинівські макарони" звернулося до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пластіком" з позовом про визнання частково недійсним договору безпроцентної, поворотної, цільової позики від 26 вересня 2008 року.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що 26 вересня 2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Млинівські макарони", як позичальником, та товариством з обмеженою відповідальністю "Пластіком", як кредитором, було укладено договір безпроцентної, поворотної, цільової позики.

Пункт 8.3. договору передбачає, що за невиконання позичальником зобовязання, визначеного п. 5.1. цього договору (щодо своєчасного повернення позики), позичальник зобовязаний на письмову вимогу кредитора сплатити штраф в розмірі 5000грн. за кожен день такого невиконаного зобовязання.

Стверджує, що встановлення у договорі неустойки у вигляді штрафу, що обчислюється у твердій грошовій сумі суперечить вимогам ч.2 ст.549 Цивільного кодексу України, а, отже, пункт 8.3 договору має бути визнаний судом недійсним.

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідач у запереченнях від 05.07.2010 р. позов заперечує, мотивуючи тим, що позивач у своїй позовній заяві посилається на норми матеріального права, які не можуть бути застосовані до даних правовідносин. А саме, позивач доводить свої позовні вимоги з посиланням на положення ст. 549 ЦК України та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань". Проте позиція позивача є помилковою, оскільки до даних правовідносин слід застосувати норми ГК України, які є спеціальними нормами права.

Оскільки договір безпроцентної, поворотної, цільової позики від 26.09.2008р. укладався між юридичними особами, то й регулюється він в першу чергу ГК України.

Згідно ст.ст. 230,231 ГК України, самостійними видами штрафних санкцій визначено неустойку, штраф і пеню. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір штрафних санкцій може бути встановлено договором у т.ч. у певній, визначеній грошовій сумі (що й відображено в договорі позики).

Долучає до матеріалів справи рішення Луцького міськрайонного суду від 15.04.2010 р. у справі № 2-2743/10 за позовом ОСОБА_4 "Пластіком" до ОСОБА_4 "Млинівські макарони", ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором поруки від 26.09.2008р., яким встановлено, що оскільки договором між сторонами передбачено такий вид забезпечення виконання зобовязання як неустойка у вигляді штрафу, то норми Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" щодо обмеження розміру пені подвійною обліковою ставкою НБУ України, на нього не поширюються, а тому штраф повинен бути нарахований у розмірі, передбаченому договором, але лише за шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконаним - з 29.11.2008 року по 29. 05.2009 року.

Судом постановлено стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Млинівські макарони", ОСОБА_5 солідарно в користь товариства з обмеженою відповідальністю "Пластіком" 1 313 599, 79 грн. боргу за договором безпроцентної, поворотної, цільової позики від 26 вересня 2008 року.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 02.07.2010р. рішення Луцького міськрайонного суду від 15.04.2010 р. в частині стягнення штрафу залишено без змін.

В судовому засіданні 30.08.2010р. позивач позов підтримав, мотивуючи тим, що господарський кодекс України не містить визначення понять штрафу та пені, а тому в даному випадку доцільно звернутись до ст. 549 Цивільного кодексу України, в якій дається визначення цих понять.

Згідно ст.ст. 230, 231 Господарського кодексу України, самостійними видами штрафних санкцій визначено неустойку, штраф і пеню. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Оскільки щодо пені та штрафу законом визначені певні розміри, то відповідно, сторони договору не мають права відступити від норм законодавства і встановити в договорі санкції на власний розсуд.

Відповідач позов заперечив з підстав, зазначених у запереченні від 05.07.2010р.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши долучені до матеріалів справи докази, господарський суд, -

встановив:

26.09.2008р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Млинівські макарони" (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пластіком" (позивальник) був укладений договір безпроцентної поворотної позики, за умовами якого кредитор зобовязувався надати позичальнику безпроцентну поворотну, цільову позику, а останній - використати її за цільовим призначенням і повернути позику у визначений даним договором термін.

Сторони обумовили строк повернення позики до 28.11.2008р. та передбачили відповідальність за несвоєчасне виконання зобовязання щодо повернення позики - штраф за кожен день невиконання зобовязання.

Згідно з рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.04.2010р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 02.07.2010р., кошти за договором позики, надані ОСОБА_4 "Млинівські макарони", були отримані ним та використані.

27.11.2008р. відповідачем повернуто позивачу ОСОБА_4 "Пластіком" частину боргу за договором позики в розмірі 150 000грн.

Вказаним рішенням, що має для суду преюдиціальне значення, надано оцінку оспорюваному пункту договору та у звязку з несвоєчасним виконанням зобовязання по договору стягнуто з ОСОБА_4 "Млинівські макарони", ОСОБА_5 солідарно в користь ОСОБА_4 "Пластіком" неповернуту суму позики, штраф за невиконання договору, три проценти річних від простроченої суми та інфляційні втрати (а.с. 39-44).

Позивач стверджує встановлення у договорі неустойки у вигляді штрафу, що обчислюється у твердій грошовій сумі таким, що суперечить вимогам ч.2 ст.549 Цк України, ст.1 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань".

Відповідач доводи позивача заперечує, посилаючись на ст.ст.230-231 ГК України.

В силу ст.ст. 1, 2, 3, 4 ГК України між сторонами - субєктами господарювання виникли правовідносини врегульовані ст.ст. 1046-1050 ЦК України.

Згідно зі ст.230 ГК України до учасників господарських відносин за невиконання або неналежне виконання господарських зобовязань застосовуються штрафні санкції.

Суд не приймає твердження позивача щодо непоширення на правовідносини, що виникли між сторонами, норм господарського кодексу України, зважаючи на те, що воно суперечить ст.4 ГК України, згідно якої особливості регулювання майнових відносин субєктів господарювання визначаються господарським кодексом, що означає, що ГК України має значення спеціального закону у сфері правового регулювання тих майнових відносин, учасником яких є субєкт господарювання і щодо регулювання яких значення загального закону має Цивільний кодекс України.

Тому спеціальні норми ГК України, які встановлюють особливості регулювання майнових відносин субєктів господарювання, підлягають переважному застосуванню перед тими нормами ЦК України, які містять відповідне загальне регулювання.

Частина 4 ст.231 ГК України встановлює загальне правило, згідно з яким санкції за порушення умов договору застосовуються у розмірі, передбаченому господарським договором. При цьому сторонам надається право застосовувати різні варіанти визначення розміру штрафних санкцій:

- у відсотковому відношені до всієї суми зобовязання (незалежно від ступеня його виконання) або тільки до невиконаної частини зобовязання;

- у визначеній грошовій сумі;

- у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Крім того, згідно з частиною другою статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Тобто, відповідно до вимог чинного законодавства, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, тому встановлена сторонами у договорі відповідальність за прострочення виконання зобовязання у більшому розмірі не суперечить матеріальному праву України та відповідно не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання угоди чи окремих її пунктів недійсними.

Зазначену позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 28.03.2006р. справа №48/299, Вищий господарський суд України у Інформаційному листі від 07.04.2008р. №01-8/211 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України".

Беручи до уваги викладене, керуючись ст.ст. 551, 1046-1050 ЦК України, ст.ст.1-4, 230-231 ГК України, ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

вирішив:

У позові відмовити

Суддя Філатова С. Т.