ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

від "21" червня 2010 р. по справі № 4/44-92

за позовом підприємця ОСОБА_1, с. Гараджа

до Волинської обласної спілки споживчих товариств, м. Луцьк

про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна

Суддя Слободян П. Р.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - підприємець,

від відповідача: ОСОБА_2 - довіреність у справі

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України представникам сторін було розяснено право відводу судді. Відводу судді заявлено не було. В судовому засіданні учасникам судового процесу, було розяснено їх процесуальні права та обовязки /ст. 22 ГПК України/.

Суть спору: позивач - підприємець ОСОБА_1, с. Гараджа звернувся в господарський суд з позовною заявою до Волинської обласної спілки споживчих товариств, м. Луцьк, в якій просить визнати недійсним договір оренди від 23.02.2002р. терміном на 5 років укладений між Луцьким госпрозрахунковим ринком та підприємцем ОСОБА_1

20 травня 2010 року позивач подав заяву від 17.05.2010р., в якій повідомив, що представити оригінал договору оренди від 23.02.2002р. терміном на 5 років укладений між Луцьким госпрозрахунковим ринком та підприємцем ОСОБА_1 є неможливим, просить витребувати даний договір в Волинської обласної спілки споживчих товариств.

20 травня 2010 року відповідач подав заперечення на позовну заяву № 183 від 14.05.2010р. згідно якого позов вважає безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення, мотивуючи тим, що акт приймання передачі майна по даному договору сторонами не складався. Таким чином, можна стверджувати, що договір оренди майна від 23.02.2002 року терміном на 5 років не укладався, а отже не може бути визнаний недійсним. В пункті 8 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

25 травня 2010 року представник позивача подав доповнення до позовної заяви в якій позивач додатково повідомив, що згідно розпорядження від 09.12.2003 року голови правління Волинської обласної спілки споживчих товариств /ВОССТ/ було направлено ревізійну комісію на Луцький госпрозрахунковий ринок для перевірки договорів оренди та розрахунків по них. Даною комісію було перевірено договір оренди з правом викупу від 23.02.2002 року заключний з підприємцем ОСОБА_1 про те, що орендар бере у тимчасове користування споруду туалету на завокзальному ринку загальною площею 216 кв.м. Договір укладено строком на 12,8 років. Станом на 09.12.2003р. ВОССТ була проінформована про існування договору оренди з правом викупу від 23.02.2002 року строком на 12.8 років, а також здійснювались розрахунки, щодо орендних відносин, згідно даної угоди.

Відповідно до Акту ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ВОССТ від 17.11.2006 року: «Луцький госпрозрахунковий ринок в особі ОСОБА_3 та підприємець ОСОБА_1 уклали договір від 23.02.2002р., без номеру, здачі в оперативну оренду приміщення туалету загальною площею 216 кв.м., за адресою вул. Карпенка-Карого, 1 на термін з 23.02.2002р. по 23 02.2007р.». (Отже, через 3 роки виявляється, що між позивачем та Луцьким госпрозрахунковим ринком укладено угоду не на 12.8 років, а на 5 років.

Аналізуючи дані документи, можна зробити висновок, що станом на 2003 рік був укладений договір оренди зі строком на 12,8 років, В 2006 році ВОССТ свідомо замінила договір строком на 12,8 років на підроблений договір строком на 5 років та представила його членам ревізійної комісії КРУ в Волинській області з метою, в подальшому, позбавити позивача права оренди з викупом туалету.

В судовому засіданні представник позивача подав заяву про зміну предмету позову № 7 від 21.06.2010р. та заяву про збільшення розміру позовних вимог від 21.06.2010р., в яких просить визнати договір здачі в операційну оренду основних засобів від 23.02.2002р. терміном на 5 років неукладеним, фіктивним, підробленим, фальшивим.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, господарський суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим, а в його задоволенні необхідно відмовити. При цьому, судом взято до уваги наступне:

Як зазначено в позовній заяві, 23.02.02р. між Луцьким госпрозрахунковим ринком та підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір здачі в операційну оренду основних засобів від 23.02.2002р. терміном на 5 років.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що рішенням господарського суду Волинської області від 15.11.2007 року визнано недійсним договір оренди з викупом від 23.02.2002 року строком на 12 років 9 місяців між Луцьким госпрозрахунковим ринком та підприємцем ОСОБА_1, на споруду туалету, площею 216 кв.м., що розташована на території ринку «Завокзальний». Дане рішення набрало законної сили 23.01.2008 року. Дане рішення грунтувалось на тому, що у Волинської облспоживспілки не було примірника договору строком на 12 років 9 місяців, а був примірник договору строком на 5 років, який на даний час знаходиться в матеріалах справи № 8/77-92.

Отже, господарський суд Волинської області, приймаючи рішення, взяв за основу примірник договору Волинської обласної спілки споживчих товариств строком на 5 років, що свідчить про те, що суд визнав даний договір дійсним.

21 червня 2010 року позивач подав заяву № 7 про зміну предмету позову та заяву про збільшення розміру позовних вимог від 21.06.2010р., в яких просить визнати договір здачі в операційну оренду основних засобів від 23.02.2002р. терміном на 5 років неукладеним, фіктивним, підробленим, фальшивим.

Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 ГК України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Вимога про визнання договору фіктивним, підробленим, фальшивим не може бути предметом позову у справі, оскільки статтею 16 ЦК України та ст. 20 ГК Ураїни не встановлено відповідного способу захисту цивільного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ч. 1 ст. 38 ГПК України, якщо подані сторонами докази є недостатніми, господарський суд зобов'язаний витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

Ухвалами суду від 27.04.2010р., від 25.05.2010р. було зобовязано позивача в обовязковому порядку подати суду оригінал (належно завірену копію в справу) договору оренди від 23.02.2002р. укладений між Луцьким госпрозрахунковим ринком та підприємцем ОСОБА_1 на споруду туалету, площею 216кв.м., терміном на 5 років та акт приймання - передачі майна по даному договору.

Зазначених вимог суду позивач не виконав. Витребувані документи дійсно необхідні для зясування всіх обставин і вирішення спору.

В пункті 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Таким чином, суд погоджується з позицією відповідача викладеною у відзиві - запереченні № 183 від 14.05.2010р., а саме з тим, що майно по акту приймання - передачі не передавалось, що підтверджує й позивач, а отже, договір не є укладеним.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК.

У відповідності до вимог статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В даному випадку, позивач не обґрунтував свої позовні вимоги, не довів факту укладення та існування договору здачі в операційну оренду основних засобів від 23.02.2002р. терміном на 5 років, не представив, на вимогу суду, акту приймання - передачі в оренду майна, що вимагається для даного виду правочину. .

Враховуючи наведене, в позові необхідно відмовити.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 20 ГК України, ст. 16 ЦК України, ст.ст. 32, 33, 38, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В позові підприємця ОСОБА_1, с. Гараджа до Волинської обласної спілки споживчих товариств, м. Луцьк про визнання договору здачі в операційну оренду основних засобів від 23.02.2002р. терміном на 5 років недійсним, неукладеним, фіктивним, підробленим, фальшивим, відмовити повністю.

Повний текст рішення виготовлено

та підписано 25.06.2010 р.

Суддя Слободян П. Р.