ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.10 Справа№ 19/22

За позовом: Приватного підприємства „Мадич, м. Львів

До Відповідача: Львівської міської ради, м. Львів

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради „Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, м. Львів

Про визнання права власності на приміщення

Суддя Левицька Н.Г.

Секретар судового засідання: Байко А.Я.

За участю представників Сторін:

Позивача: ОСОБА_1 - директор;

Відповідача: не зявився;

Третьої особи: ОСОБА_2- нач. юр. відділу

(дов. №22 від 08.02.2010р.)

Представникам позивача та третьої особи, розяснено їх процесуальні права та обовязки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України, зокрема право заявляти відводи.

Суть спору:

Позовні вимоги заявлено Приватним підприємством "Мадич", до Відповідача: Львівської міської ради, м.Львів, за участю третьої особи без самостиійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Обласного комунального підприємства „Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, м.Львів про визнання права власності на будинок, який знаходиться за адресою: м. Львів, вул.Лісна, №13.

Обставини справи:

Ухвалою суду від 05.03.2010р. порушено провадження у справі та призначено на 23.03.2010р.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд позовні вимоги задоволити з підстав, наведених в позовній заяві. Також позивач наголосив, що будівництво будинку дозвілля здійснено з дотриманням всіх будівельних вимог.

Відповідач: Львівська міська рада, м.Львів в судове засідання явку свого представника на забезпечив, письмових пояснень по справі не надав, правом на захист своїх інтересів не скористався, вимог ухвали суду не виконав, хоча був повідомлений про час і місце проведення судового засідання.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на сторні позивача: ОКП ЛОР БТІ та ЕО", м.Львів в судове засідання зявився і повідомив, що відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 07.02.2002р. № 7/5 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002р. за №157/6445, - встановлено Перелік правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на обєкти нерухомого майна.

Як наголошено представником третьої особи: ОКП ЛОР "БТІ та ЕО", однією із таких підстав є рішення судів, третейських судів про визнання права власності на обєкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на обєкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності.

На день судового розгляду справи право власності позивача не зареєстровано, оскільки відсутні правовстановлюючі документи, на підставі яких можна провести реєстрацію права власності.

Враховуючи викладене суд вбачає підстави розглядати справу за вимогами ст.75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, документи, подані в судове засідання, заслухавши в судовому засіданні їх правові позиції та заперечення, судом встановлено:

07.09.1999р. було укладено Договір купівлі-продажу садового будинку, відповідно до якого ОСОБА_3 продано, а ОСОБА_4 куплено садовий будинок, що знаходиться за адресою: м.Львов, вул.Лісна, буд.№13.

26.10.2006р. ОСОБА_4 відчужено даний будинок на користь ОСОБА_5, якою відповідно його придбано.

14.09.2007р. ОСОБА_5 відчужено вказаний будинок, а ОСОБА_6 придбано цей будинок, що знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Лісна, буд.№13.

Після цього, відносно будівлі що знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Лісна, буд.№13 було розпочато будівельно-ремонтні роботи, які полягали в збільшенні площі вказаної будівлі, її зовнішнього вигляду та інш., здійснено комплекс заходів, направлених на підвищення техніко-економічного рівня та поліпшення умов експлуатації будівлі. Будівельно-ремонтні роботи проведені у відповідності до Проектних пропозицій будинку дозвілля на вул.Лісній, 13 у м.Львові.

Завершеність реконструкції та готовність її до експлуатації підтверджено Технічним висновоком, виготовленим Науково-дослідною лабораторією НДЛ-23, затвердженим заст. проректора з наукової роботи НУ „Львівська політехніка.

Між позивачем та ФОП ОСОБА_6 18.03.2009р. було укладено Попередній договір, відповідно до якого, ФОП ОСОБА_6 зобовязувалась оформити правовстановлюючі документи на цей будинок після проведення будівельно-ремонтних робіт. Після оформлення вказаних документів ФОП ОСОБА_6 зобовязувалась укласти договір купівлі-продажу цього будинку.

В порушення взятих на себе зобовязань, ФОП ОСОБА_6 не оформлено правовстановлюючі документи на будинок №13, відповідно, не укладено Договір купівлі-продажу будинку на користь ПП "Мадич".

Відповідно до умов вищезгаданого Попереднього договору, а також відповідно до вимог ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Відповідно до вимог ст. 635 ЦК України, - попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України сторони можуть визначити істотні умови договору купівлі-продажу у попередньому договорі.

Згідно із вимогами ст.638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст.655 ЦК істотними умовами договору купівлі-продажу є предмет договору та йорго ціна. Таким чином, суд приходить до висновку, що сторони фактично уклали договір купівлі-продаж спірного майна, проте продавець в подальшому ухилився від укладання договору купівлі-продажу у належній формі.

Згідно з ч.2 ст.220 ЦК, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, такий договір визнається дійсним. За таких умов, договір купівлі-продажу спірного майна слід вважати дійсним.

Відповідно до ст.321 Цивільного кодексу України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із вимогами ст. 377 ЦК України, визначено, що до особи, якою придбано житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, - до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Відповідно до п.3 ст.415 ЦК України,-особа, до якої перейшло право власності на будівлі (споруди), набуває право користування земельною ділянкою за тих же умова і в тому ж обсязі, що й попередній власник будівлі (споруди).

Аналогічні норми визначено ст. 120 Земельного кодексу України: до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Будучи власником будівлі по вул.Лісна,13, відповідно до вищезгаданих норм, гр.гр. ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 мали право користуватись земельною ділянкою, яка зайнята під їх будинком.

Відповідно, придбавши будинок № 13 по вул.Лісній, у м.Львові до ОСОБА_6, як до власниці такого будинку, згідно із згаданими нормами, перейшло право користування земельною ділянкою, що зайнята будинком.

Всі вищезгадані договори купівлі-продажу є чинними, ніким не оскаржені та не скасовані, право власності зареєстровано в БТІ.

При розгляді та вирішенні даної справи, суд також виходив з того, що відповідно до вимог ст.392 ЦК України, - власник майна може предявити позов про визнання права власності, якщо таке оспорюється або не визнається іншою стороною.

Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до вимог ст.16 Цивільного кодексу України, може бути визнання права.

Право власності, згідно із вимогами ст.ст.316-319 Цивільного кодексу України, - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місцезнаходження власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Якщо обєктом власності є обєкт нерухомого майна, то таке право у відповідності до ст.ст.3,4 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (з наступними змінами та доповненнями), а також правочини щодо нього підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.

Правочини щодо нерухомого майна вчиняються, якщо право власності на це майно зареєстровано відповідно до цього Закону.

При цьому, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно із діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Оскільки державна реєстрація права власності на будинок дозвілля, який знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Лісна,13, не здійснювалась,- Позивачу необхідно, відповідно до п.6.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002р. та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 18.02.2002р. за № 157/6445,- оформити право власності на таке нерухоме майно.

Як передбачено вимогами ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельні ділянці, яка не була відведена для цієї мети або без належного дозволу чи належного затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Згідно з вимогами п.5 ст.376 Цивільного кодексу України, - на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Відповідно до вимог п.2 ст.331 цього ж Кодексу,-право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Відповідно до Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. №7/5 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 18.02.2002р. за №157/64451,-обовязковій реєстрації прав підлягає право власності на нерухоме майно фізичних та юридичних осіб.

Згідно з п.1.3 даного Тимчасового положення,-державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць.

Підставою для реєстрації права власності, згідно з п.10 Додатку до п.2.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, є рішення судів про визнання права власності на нерухоме майно.

Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради „Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, м. Львів зроблено оцінку спірного майна і видано Довідку від 18.06.2009р. про вартість нерухомого майна, сума оцінки 270560,00грн.

До звернення до господарського суду Позивачем було замовлено виготовлення в БТІ та ЕО технічну документацію на вищезгаданий обєкти нерухомості. Відповідно до виготовленого технічного паспорта, загальна площа будинку складає 1341,0м.кв.

Згідно з вимогами ст.204 ЦК України, визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцю), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із вимогами ст.321 Цивільного кодексу України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами (ст.4-3 ГПК України). Відповідно до вимог ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними та допустимими доказати ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, Позивачем подано докази, які підтверджують його право власності на будинок дозвілля, який знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Лісна, 13. Заперечень Відповідачем щодо визнання за позивачем права власності на спірний нерухомий обєкт суду не подано.

До матеріалів справи позивачем долучено Технічний висновок, виготовлений Науково-дослідною лабораторією НДЛ-23, затверджений заст. проректора з наукової роботи НУ „Львівська політехніка. Згідно з таким висновком обстежений обєкт відповідає вимогам ДБН „Пожежна безпека обєктів будівництва, ДБН „Теплова ізоляція будинків, ДБН „Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення, ДБН „Покриття будинків і споруд, СНиП „Внутренний водопровод и канализация зданий, СНиП „Отопление, вентиляція и кондиционирование, СНиН „Несущиє и ограждающиє конструкции, ОСОБА_7 „Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів.

Сукупність вищенаведених встановлених обставин підтверджено документально, що дає суду підстави визнати позовні вимоги обгрунтованими, доведеними матеріалами справи, і такими, що підлягають задоволенню.

Судові витрати, за згодою Сторін, керуючись вимогами ст.49 ГПК України, покласти на Позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 4, 33, 34, 35, 44, 49, 82, 83, 84, 85, 115, 116 ГПК України,-

Суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задоволити повністю.

2. Визнати право власності ПП „Мадич на будинок дозвілля, який знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Лісна, 13, загальною площею 1341,0 м.кв.;

3. Судові витрати покласти на Позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку визначеному ч. 3 ст. 85 ГПК України.

Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного господарського суду в порядку, визначеному розділом ХІІ ГПК України.

Суддя Левицька Н.Г.