ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2010 р. Справа№ 22/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Фінансова компанія „ОСОБА_1 України, м.Київ в особі Західної філії ТОВ „Фінансова компанія „ОСОБА_1 України, м.Стрий

до відповідача-1 Приватного підприємця ОСОБА_2, м.Львів

до відповідача-2 Приватного підприємця ОСОБА_1, м.Львів

про стягнення 11575,24 грн.

Суддя М.Желік

Представники

від позивача: ОСОБА_3 ( довіреність б/н від 05.09.09 р.)

від відповідача-1: не зявився

від відповідача-2: не зявився

Суть спору:

Розглядається справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Фінансова компанія „ОСОБА_1 України, м.Київ в особі Західної філії ТОВ „Фінансова компанія „ОСОБА_1 України, м.Стрий до Приватного підприємця ОСОБА_1, м.Львів, до Приватного підприємця ОСОБА_2, м.Львів про стягнення 11575,24 грн.

Розглянувши матеріали справи, суд визнав представлені матеріали достатніми для прийняття заяви до розгляду і ухвалою від 13.01.2010р. призначив розгляд справи на 26.01.2010р

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не зявились, своїм процесуальним правом, що передбачене ст.22 ГПК України не скористались, про причини неявки суду не повідомили, незважаючи на те, що про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Відповідно до ст.75 ГПК України, суд вважає за можливе розглянути справу при відсутності представників відповідача та відзивів на позовну заяву, за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин та вирішення спору по суті.

Представнику позивача розяснено його права та обовязки, передбачені ст.22 ГПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача та проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне.

09 жовтня 2008р. та 06 січня 2009р. між ТОВ „Фінансова компанія „ОСОБА_1 України (надалі позивач) та ОСОБА_2 (надалі відповідач-1) було укладено договори кредиту №ДК 459-177 та № ДК 5-1с, відповідно до умов яких позивач (кредитор) зобовязувався надати відповідачу-1 (позичальнику) кредити у сумі 12000,00 грн. з оплатою 3% на місяць та 2500,00 грн. з оплатою 5% на місяць, на умовах, встановлених цими договорами, а відповідач-1 (позичальник) зобовязувався повернути кредити та сплатити відсотки у розмірах та на умовах, передбачених договорами.

На виконання умов вищевказаних договорів позивачем було надано відповідачу кредити в розмірі 12000,00 грн. та 2500,00 грн., що підтверджується видатковими касовими ордерами №514 від 09.10.2008р. та № 5 від 06.01.2009р.

Пунктами 3.2. договору кредиту №ДК 459-177 від 09.10.2008р. встановлено, що відповідач зобовязується повністю повернути кредит та відсотки за користування ним до 16.00 год. 16.09.2009р. та по договору кредиту № ДК 5-1с від 06.01.2009р. до 16.00 год. 06.03.2009р.

Як вбачається з матеріалів справи, пояснень представника позивача, відповідач-1 свої зобовязання перед позивачем щодо повернення суми кредитів та сплати процентів за користування кредитними коштами по договорах кредиту №ДК 459-177 від 09.10.2008р. та № ДК 5-1с від 06.01.2009р повністю не виконав і станом на 25.12.2009р. заборгованість відповідача-1 перед позивачем становить 10578,25 грн. в тому числі:

- за договором кредиту №ДК 459-177 від 09.10.2008р. 7835,78 грн. по кредиту та відсотків за користування кредитом;

- за договором кредиту № ДК 5-1с від 06.01.2009р 2742,47 грн. по кредиту та відсотків за користування кредитом.

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Частиною 4 ст.231 ГК України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до п.7.1 договорів кредиту №ДК 459-177 від 09.10.2008р та № ДК 5-1с від 06.01.2009р., у випадку порушення відповідачем-1 (позичальником) термінів погашення заборгованості за кредитом та/або оплаті відсотків за користування кредитом, позивач (кредитор), починаючи з третього робочого дня прострочення зобовязання по сплаті кредиту та відсотків за користування кредитом, має право нарахувати пеню у розмірі 0,5% від суми непогашеного в строк платежу за кожний день прострочення платежу до дня повного погашення поточної заборгованості. Згідно поданого розрахунку розмір пені за порушення термінів погашення заборгованості за кредитом становить 996,99 грн. в тому числі:

- по договору кредиту №ДК 459-177 від 09.10.2008р. - 662,60 грн.;

- по договору кредиту № ДК 5-1с від 06.01.2009р - 334,39 грн.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є зокрема договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

За таких обставин, суд дійшов висновку про прострочення виконання зобовязання боржником, оскільки, відповідно до ч.7 ст.193 ГК України, одностороння відмова від виконання договору не допускається.

09 жовтня 2008р. та 06 січня 2009 р. між позивачем та відповідачем-2 були укладені договори поруки № 370 та № 3, у відповідності до яких у разі невиконання або неналежного виконання відповідачем-1 (позичальником) взятих на себе зобовязань по договорах кредиту, відповідач-2 (поручитель) несе солідарну відповідальність з відповідачем-1 за виконання зобовязань в повному обсязі.

Згідно ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Відповідно д ч.1 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Частиною 2 цієї статті встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Враховуючи наведене, суд, прийшов до висновку, що позов обгрунтований і підлягає до задоволення .

В порядку ст.49 ГПК України судові витрати по розгляду спору покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 22, 43, 49, 75, 82, 84, 85,115-117 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватних підприємців ОСОБА_2 (79068 м.Львів, вул.Льняна,32, інд. №) та ОСОБА_1 (79068 м.Львів, вул.Льняна,32 інд. .№) на користь Західної філії ТОВ „Фінансова компанія „ОСОБА_1 України ( 82400 м.Стрий, вул.Нижанківського,5 к.5, ) солідарно суму 11575,24 грн. по кредитних договорах, в тому числі 7800,00 грн. по кредитам, 2778,25 грн. по сплаті відсотків, 996,99 грн. пені, 115,75 грн. державного мита, 236,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3. Наказ видати згідно ст.116 ГПК України.

Суддя Желік М.Б.