ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.08
Справа №  20/409/08

Суддя   Гандюкова
Л.П.

м.
Запоріжжя

За позовом Приватного підприємця ОСОБА_1,
Запорізька область, м.Вільнянськ

до
відповідачів:  1.Виконавчого комітету Вільнянської
міської ради, Запорізька область, м.Вільнянськ

2.
Вільнянської міської ради, Запорізька область, м.Вільнянськ

про зобов'язання вчинити певні дії,

Суддя   Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача   -ОСОБА_1. (приватний підприємець);

ОСОБА_2. (довіреність №3031
від 24.11.2005р.);

Від відповідача 1  -
Деревянко Д.В. (довіреність № 04-05/1039 від 23.09.2008р.);

Від відповідача 2  -
Деревянко Д.В. (довіреність № 04-05/1039 від 23.09.2008р.);

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлений
позов про зобов'язання відповідачів приватизувати нежитлове приміщення площею
15 кв.м, яке знаходиться за адресою: Запорізька область, м.Вільянськ,
вул..Бочарова,20.

Ухвалою
господарського суду від 28.07.2008р. позовна заява прийнята до розгляду,  порушено провадження у справі № 20/409/08,
судове засідання  призначено на
15.09.2008р. Ухвалою суду від 15.09.2008р.
на підставі тс.77 ГПК України розгляд справи відкладено на 24.09.2008р.
Ухвалою від 24.09.2008р. за клопотанням сторін строк вирішення спору
продовжений на один місяць  - до
24.10.2008р., розгляд справи відкладено на 16.10.2008р.

16.10.2008р.
справу розглянуто, за згодою представників сторін  оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позивач
підтримав позовні вимоги, викладені у позовній заяві. Просить задовольнити
позов на підставі договору оренди не житлового приміщення  від 23.12.2003р., ст.16 ЦК України, п.7 ст.7,
п.3 ст.12, п.9 ст.17 Закону України “Про приватизацію державного майна”, п.30
ст.26, п.4 ст.27 Закону  України “Про
місцеве самоврядування”, Закону України “Про оренду державного та комунального
майна”. Мотивуючи вимоги позивач зазначає, що є добросовісним орендарем, який
своєчасно вносив орендну плату, робив поточний ремонт, що підтверджується
рішенням суду,  договором підряду та
актами виконаних робіт. Були зроблені невід'ємні поліпшення приміщення, які
перевищують його балансову вартість, про що свідчить висновок судової будівельно-технічної
експертизи. У зв'язку з цим, відповідач вважає, що  має право вимагати від відповідачів
приватизувати приміщення. Однак, на звернення відповідача з проханням винести
питання про приватизацію приміщення на порядок денний сесії, виконавчий комітет
Вільнянської міської ради  своїм листом
відмовив, чим порушив права відповідача та перевищив свої повноваження. Просить
позов  задовольнити.

Відповідачі
позов не визнали, у письмових відзивах, які мають аналогічний зміст, зазначили
наступне. 17.10.2005р. відповідач звернувся до Вільнянської міської ради та
26.05.2006р. до виконавчого комітету Вільнянської міської ради із заявами про
приватизацію приміщення шляхом викупу. До жодної із заяв відповідача не було
додано документів, що передбачені ст.6, ч.4 ст.7 Закону України “Про приватизацію
невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”, а саме: про номери
рахунків у банківських установах, про внесення плати за подання заяви та
декларації про доходи. Саме недоотримання вимог ст.7 Закону України “Про
приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)” призвело до
відсутності у відповідачів підстав для здійснення передбачених діючим
законодавством дій щодо початку процедури приватизації спірного приміщення.
Посилання відповідача на п.9 ст.17 Закону України “Про приватизацію державних
підприємств” безпідставне, оскільки дана норма передбачає, що орендар має право
на викуп об'єкта оренди, якщо це було передбачено договором оренди, укладеним
до набрання чинності Законом України “Про оренду державного майна”. Договір
оренди спірного нежитлового приміщення було укладено 23.12.2003р., тобто після
набрання чинності зазначеним Законом. Відповідно до п.51 розділу ІХ Державної
програми приватизації на 2000-2002 роки, затвердженої Законом України від
18.05.2000 №1723-ІІІ, у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого
державного майна орендар одержує право на викуп цього майна, якщо ним здійснено
поліпшення за згодою орендодавця, однак такої згоди  позивачу не надавалося. Наданий позивачем висновок
експертизи не може бути належним доказом для ствердження, що вартість
невід'ємних поліпшень перевищує балансову вартість спірного приміщення.  Крім того, на дату подання позовної заяви між
позивачем та відповідачами відсутні договірні
відносини стосовно спірного приміщення, тому позивач безпідставно подав
заяву про зобов'язання виконати договірні зобов'язання.  Тому питання порушені  позивачем у заявах від 17.10.2005р. та
26.05.2006р. повинні вирішуватися відповідно до діючого законодавства, а не до
умов договору  оренди нежитлового приміщення  від 23.12.2003р. Відповідачі вважають, що по
даній справі предмет спору взагалі
відсутній, тому провадження у справі підлягає припиненню на підставі
п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України. Позовна заява містить вимоги про зобов'язання  відповідачів приватизувати спірне нежитлове
приміщення, суперечить  діючому
законодавству, оскільки відповідно до ст.1 Закону України “Про приватизацію
майна державних підприємств” приватизація державного майна -це відчуження майна
на користь фізичних чи юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до
цього Закону.  Фактично позивачем
заявлено вимоги  про зобов'язання
відповідачів здійснити відчуження майна, що перебуває у комунальній власності
на власну користь, що є неможливим. Відповідачі не можуть бути покупцями у розумінні
ст.8 Закону України “Про приватизацію державних підприємств”, оскільки ст.7
цього Закону віднесені до органів приватизації. Просять у позові відмовити.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши
пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

23.12.2003р.
між Виконавчим комітетом Вільнянської міської ради (орендодавець, відповідач-1
у справі)  та Суб'єктом підприємницької
діяльності ОСОБА_2 (орендар, позивач) був укладений  договір
оренди, за яким орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове
платне володіння та  користування
приміщення по вул. Бочарова,20 у м. Вільнянськ, яке знаходиться на балансі
Вільнянської міської ради.  Строк дії
договору встановлено з 01.01.2004р. до 31.12.2004р. (п.10.1).

Пунктом
6.6 розділу 6 договору передбачено, що орендар має право приватизувати
орендоване майно в порядку, визначеному чинним законодавством.

17.10.2005р.  позивач звернувся до Вільнянської міської
ради з заявою, в якій зазначив про незаконність відмови продовжувати термін дії
договору та  про розгляд  питання про приватизацію орендованого
приміщення шляхом викупу. Відповіді на зазначену заяву позивач не отримав.

Рішенням
Господарського суду Запорізької області від 28.11.2005р. по справі №8/254
продовжено термін дії договору оренди від 23.12.2003р. на один рік, починаючи з
01.07.2005р., на умовах, визначених договором від 23.12.2003р.

25.06.2006р.
позивач звернувся до виконавчого комітету Вільнянської міської ради з заявою
про розгляд питання про приватизацію приміщення шляхом  викупу
на умовах, передбачених законодавством про приватизацію. В заяві позивач
наголосив про здійснені ним невід'ємні поліпшення приміщення, своєчасне
внесення орендної плати та комунальних витрат.

На цю
заяву листом №П-66 (04/413) від 07.06.2006р. виконавчий комітет Вільнянської
міської ради повідомив про відсутність підстав для розгляду питання про
приватизацію, зазначивши, що орендодавцем не надавалася згода, яка повинна бути
виражена у письмовій формі, на здійснення позивачем, як орендарем,  поліпшень приміщення; крім того, відсутні
підтвердження наявності таких поліпшень.

Проаналізувавши
норми законодавства, оцінивши докази, вислухавши пояснення представників
сторін, суд вважає, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають на наступних підставах.

Приписами ст.1 Закону України “Про
приватизацію державного майна” встановлено, що приватизація державного  майна -це відчуження майна,  що перебуває у державній власності, і майна,
що належить Автономній  Республіці  Крим,
на  користь  фізичних
та юридичних  осіб,  які
можуть  бути  покупцями відповідно до цього Закону,  з
метою  підвищення  соціально-економічної  ефективності виробництва та залучення коштів
на структурну перебудову економіки України.

Пунктом
4 ст.3 Закону України “Про приватизацію державного майна” встановлено, що
відчуження  майна,   що
є   у   комунальній
власності, регулюється
положеннями  цього  Закону, інших законів з питань приватизації і
здійснюється органами місцевого самоврядування.

Відповідно
до п.9 ст.17 Закону України “Про приватизацію державного майна”, на яку
посилається позивач, орендар має право на викуп об'єкта оренди, якщо це було
передбачено договором  оренди,
укладеним  до  набрання
чинності Законом України “Про оренду державного майна”. Орендар здійснює
викуп об'єкта оренди відповідно   до
законодавства та договору оренди. Умови
викупу  (ціна,  порядок, строки,  засоби
платежу)  визначаються  в  договорі  оренди.

У
договорі оренди від 23.12.2003р. зазначені умови не визначено.

Слід
зазначити, що до введення в дію Законом №89/97-ВР від 19.02.97 нової редакції
вищезазначеного Закону, він мав назву Закон України “Про приватизацію майна
державних підприємств”, як зазначають відповідачі у своїх відзивах.

Згідно
з ст.11 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу
приватизацію)” викуп застосовується щодо об'єктів малої приватизації: не
проданих на аукціоні, за конкурсом; включених до переліку об'єктів, що
підлягають приватизації шляхом викупу; зданих в оренду, якщо право на викуп
було передбачено договором оренди, укладеним до набрання чинності Законом
України "Про оренду державного майна". Викуп майна підприємств,  зданих
в  оренду,  проводиться
з додержанням вимог,  передбачених
чинним законодавством України про приватизацію.

Закон
України “Про оренду державного та комунального майна” ("Про оренду
державного майна") набрав чинності у 1992 році.

Таким
чином, оскільки договір спірного нежитлового приміщення укладено  після
набрання чинності цим Законом (23.12.2003р.), приватизація такого
об'єкта повинна здійснюватися відповідно до чинного  законодавства.

Відповідно
до розділу ІХ Державної програми приватизації на 2000-2002 роки, затвердженої
Законом України від 18.05.2000 №1723-ІІІ, при приватизації об'єктів комунальної
власності є обов'язковим застосування пункту 51 цієї програми, відповідно до
якого у  разі  прийняття
рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі,  споруди,
приміщення) орендар  одержує
право  на викуп цього майна,  якщо орендарем за згодою орендодавця
здійснено за рахунок власних коштів поліпшення орендованого майна, яке  неможливо
відокремити  від відповідного
об'єкта без завдання йому шкоди, вартістю не менш як 25 відсотків залишкової
(відновної за вирахуванням зносу)
вартості  майна  (будівлі, споруди, приміщення). Оцінка
вартості об'єкта приватизації  у  цьому
разі здійснюється  із  застосуванням експертної оцінки. Таке  ж право одержує  орендар у разі прийняття рішення про приватизацію
відповідно до законодавства України.

Відповідно
до п.30 ч.1 ст.26 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” питання
щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих
програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не
підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації
об'єктів права комунальної власності вирішуються виключно на пленарних
засіданнях сільської, селищної, міської ради.

За
приписами ч.1 ст.8 Закону України “Про приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)”, з моменту прийняття рішення про приватизацію
підприємства здійснюється його підготовка до приватизації.

Як
пояснив відповідач-2, відповідного рішення про
приватизацію спірного  нежитлового
приміщення не приймалося.

Матеріали
справи свідчать, що ОСОБА_1. як фізичною особою було укладено  з ТОВ “Стандарт 21” договір будівельного
підряду від 15.03.2004р. на виконання в не житловому приміщенні за адресою:
м.Вільнянськ, вул..Бочарова, 20, ремонтно-будівельних робіт згідно кошторисної
документації.   В підтвердження виконання
робіт за цим договором надано  акт
приймання виконаних підрядних робіт за березень 2004р.  Також позивач представив висновок №1 судової
будівельно-технічної експертизи по дослідженню вбудованого нежитлового
приміщення по вул.Бочарова,20, в м.Вільнянськ, наданого ПП “Віза” згідно ухвали
господарського суду Запорізької області від 29.01.2007р. у адміністративній
справі №27/395/06-АП-4/389/06-АП-27/442/06-АП.
Згідно з цим висновком встановлено, що орендарем ОСОБА_1. були виконані
ремонтні роботи (поточний ремонт), а саме: замінені вхідні двері, вікно, поли,
електропроводка, виконано оздоблення приміщення. Виконані роботи є невід'ємними
поліпшеннями.

Статтею
23 Закону України  “Про оренду державного
та комунального майна” встановлено, що орендар має право за погодженням з
орендодавцем, якщо інше не передбачено договором оренди, за рахунок власних
коштів здійснювати реконструкцію, технічне переоснащення, поліпшення
орендованого майна.

Аналогічне
положення містить ст.778 ЦК України, якою передбачено, що наймач може поліпшити
річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця.

Згідно
з ч.2 пункту 8 Інформаційного листа Вищого арбітражного суду України “Про деякі
питання практики застосування у вирішенні спорів законодавства про приватизацію
державного майна” №01-8/500 від 25.04.2001р. у разі здійснення поліпшення
орендованого майна за власною ініціативою без погодження з орендодавцем орендар
не набуває права пільгового викупу державного майна та втрачає право  на
відповідну  грошову компенсацію
незалежно  від  обсягу
та  вартості невідокремленого
поліпшення.

Доказів
погодження з орендодавцем здійснення поліпшень орендованого майна у письмовій
формі позивачем не надано. В судовому засіданні пояснив, що погодженням є пункт
5.2 договору оренди.

Розділом
5 договору оренди від 23.12.2003р.
встановлено “Обов'язки орендаря”,
відповідно до пункту 5.2 якого останній зобов'язаний своєчасно
здійснювати капітальний і поточний ремонт орендованих основних фондів.

Діюче
законодавство України не визначає конкретної форми щодо надання орендодавцем
згоди на проведення капітального ремонту орендарем. Однак, оскільки в даному
випадку факт наявності такого погодження є обов'язковим, суд вважає, що позивач
не надав належні докази і не довів, що він в установленому законом порядку
погодив з орендодавцем здійснені поліпшення орендованого майна. Відповідач-1,
як орендодавець, надання такої згоди заперечив. Обов'язок доказування
відповідно до ст.33 ГПК України в даному випадку покладений на позивача.

Більш
того,  рішенням господарського суду
Запорізької області від 15.05.2008р. у справі №22/160/07-20/180/08 задоволено
первісні позовні вимоги Вільнянської міської ради до СПД ОСОБА_1. про виселення
останньої із нежитлового приміщення, розташованого за адресою: вул.Бочарова,20,
в м.Вільянськ у зв'язку  з закінченням
строку його дії та повідомленням орендодавця про те, що договір оренди
нежитлового приміщення від 23.12.2003р. не буде продовжуватися; у задоволенні
зустрічного позову ПП ОСОБА_2 до Вільнянської міської ради та його виконавчого
комітету про визнання договору оренди нежитлового приміщення продовженим на 2
роки -відмовлено. Постановою Запорізького апеляційного господарського суду від
01.10.2008р. зазначене  рішення господарського
суду Запорізької області залишено без змін.

Із змісту статей 15,16 ЦК України слідує, що
кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або
оспорювання у спосіб, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20
цього Кодексу право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Відповідно
до ст.22 ГПК України зміна підстав або предмету спору є правом позивача. Згідно
з ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний
розсуд.

Позивач
звернувся із позовом про зобов'язання Виконавчий  комітет Вільнянської міської ради та
Вільнянську міську раду приватизувати нежитлове приміщення площею 15 кв.м, яке
знаходиться за адресою: Запорізька область, м.Вільнянськ, вул.Бочарова,20.

Однак,
зважаючи на положенням ст.1 Закону України “Про приватизацію державного майна”,
якою встановлено, що приватизація державного майна -це відчуження майна на
користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути  покупцями відповідно до цього Закону, позовні
вимоги по даному предмету позову, як вони викладені, не можуть бути задоволені.

Відповідно
до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на
засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

Згідно
з ч.1 ст.13, ч.1,2 ст.14 Цивільного кодексу України цивільні права особа  здійснює у межах, наданих їй договором або
актами цивільного законодавства. Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених
договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до
дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Оцінивши
вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку щодо
необґрунтованості заявлених позовних вимог. У задоволенні позову
відмовляється.

Згідно з ст. 49 ГПК
України  судові витрати у справі  відносяться на позивача.

Керуючись ст. ст. 22, 49,
82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У
задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Суддя
Л.П.Гандюкова

Рішення господарського
суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня
підписання. Рішення оформлено і підписано
у повному обсязі  29.10. 2008 р.