ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2008 р.
Справа № 60/146-08

вх.
№ 8154/1-60

Суддя
господарського суду

при секретарі
судового засідання

за участю
представників сторін:

позивача -
ОСОБА_2 - довіреність № 93 від 10.11.2008 року;
відповідача - Гладка О.В. - довіреність № 66 від  01.04.2008 року;

розглянувши
справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Харків,

до  Товариства з обмеженою відповідальністю
"Новомиколаївське", с. Новомиколаївка,

про
стягнення 546219,20 грн.

та за
зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю
"Новомиколаївське", с. Новомиколаївка

до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м.Харків

про визнання
недійсної окремої частини договору

ВСТАНОВИВ:

Фізична
особа-підприємець ОСОБА_1(позивач) звернувся до господарського суду з позовом
щодо стягнення з відповідача -Товариства з обмеженою відповідальністю
"Новомиколаївське" заборгованості за договором закупівлі
сільськогосподарської продукції № 4/КП від 10.04.2008 року в сумі 273109,60
грн. та неустойки у розмірі вартості ненаданої продукції за цінами, визначеними
у договорі закупівлі сільськогосподарської продукції № 4/КП від 10.04.2008 року
в сумі 273109,60 грн. В обгрунтування позову позивач посилається на те, що
відповідач в порушення умов договору не виконав своє зобов`язання щодо передачі
позивачу товару на суму 273109,60 грн., у зв`язку з чим виконання зобов`язання
відповідачем за договором закупівлі сільськогосподарської продукції № 4/КП від
10.04.2008 року втратило для позивача інтерес, що є підставою для відмови
позивача від прийняття виконання та відшкодування позивачу збитків згідно
ст.612 Цивільного кодексу України. Крім того, позивач в обгрунтування позовних
вимог щодо стягнення неустойки, посилається на п.3.2. договору та ст.611
Цивільного кодексу України.

26 листопада
2008 року відповідач через канцелярію господарського суду надав зустрічний
позов (вх. № 20415), в якому просить суд визнати недійсним п.3.2 договору №4/КП
від 10.04.2008 року,  укладеного між  Товариством з обмеженою відповідальністю
"Новомиколаївське" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, як такий,
що суперечить  вимогам ст.549  Цивільного кодексу України, що є підставою
для визнання п.3.2. договору недійсним відповідно до ч.1 ст.203, ст.215
Цивільного кодексу України.

Ухвалою
господарського суду Харківської області від 26 листопада 2008 року було
прийнято зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю
"Новомиколаївське"  для
спільного розгляду з первісним позовом.

01 грудня 2008
року позивач через канцелярію господарського суду надав заперечення на
зустрічний позов (вх.№ 20229), в якому
просить суд відмовити в його задоволенні, посилаючись зокрема на те, що  п.3.2. договору № 4/КП від 10.04.2008 року,
не суперечить вимогам чинного законодавства, вважає, що позовні вимоги
відповідача необґрунтовані та суперечать ч. 1 ст.203 та ст.551 Цивільного
кодексу України, згідно якої якщо предметом неустойки є грошова сума, то її
розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства та сторони в
договорі за своїм волевиявленням сформулювали умови договору про неустойку,
зокрема її розміру та порядку нарахування.

02 грудня 2008
року відповідач надав відзив на первісний позов, в якому заперечує проти
позову, зокрема посилаючись на те, що відповідно до умов договору закупівлі
сільськогосподарської продукції № 4/КП від 10.04.2008 року у відповідача не
виникло грошових зобов"язань перед позивачем, оскільки відповідач прийняв
на себе зобов"язання щодо поставки продукції (зерно пшениці 3-го класу),
щодо стягнення неустойки, то відповідач зазначає, що вона повинна обчислюватися
лише у відсотках, та не може визначатися у вигляді фіксованої суми або у
кратному відношенні до суми зобов"язання. У відзиві на позовну заяву
відповідач підтверджує, що ним було частково виконано зобов”язання за договором
№ 4/КП від 10.04.2008 року, а саме відвантажено позивачу зерно пшениці 6-го
класу на суму 126 890,40 грн.

Відповідач
02.12.2008 р. надав супровідним листом (вх.20444) документи, а саме відзив на
позовну заяву, копію довідки Держреєстратора про знаходження відповідача у
ЄДРПОУ станом на момент розгляду справи, копію свідоцтва про державну
реєстрацію, копію статуту, копію наказу про призначення ОСОБА_3 на посаду
директора, довідку про розрахункові рахунки в установах банку, які долучені
судом до матеріалів справи.

Крім того,
відповідач 02.12.2008 р. надав супровідним листом (вх.20465) довідку Управління
агропромислового розвитку Шевченківської районної державної адміністрації
Харківської області № 764 від 28.11.2008 року про відсутність у позивача на
зберіганні у 2008 р. пшениці 3 класу, яка долучена судом до матеріалів справи.

В судовому
засіданні позивач підтримує первісний позов та просить суд його задовольнити,
проти зустрічного позову заперечує.

В судовому
засіданні відповідач підтримує зустрічний позов та просить суд його
задовольнити, проти первісного позову заперечує.

Враховуючи те,
що норми ст.38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку
господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для
вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази,
п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства
свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним
повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені
всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе
розгляд справи за наявними у справі і додатково поданими на вимогу суду
матеріалами і документами.

Суд,
розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін,
встановив, наступне.

10 квітня 2008
року між позивачем та відповідачем був укладений договір № 4/КП на закупівлю
сільськогосподарської продукції.

Частина 1
статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або
більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних
прав та обов`язків.

Згідно ст. 627
Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до
пункту 1.1. договору відповідач зобов”язався в порядку і на умовах, визначених
у договорі, передати у власність позивачу продукцію, а позивач зобов”язався
прийняти та оплатити цю продукцію.

П.1.5. договору
сторони встановили, що загальна ціна продукції становить 400000,00 грн.

П.1.6. договору
передбачено, що умовою оплати продукції є 100% передплата, яка відповідно до
п.1.7. договору здійснюється шляхом перерахування позивачем безготівкових
коштів на розрахунковий рахунок відповідача.

Згідно
пп.2.1.1. п.2.1. розділу 2 договору відповідач зобов”язався передати у
власність позивачу продукцію, а саме зерно пшениці 3-го класу на суму 400000,00
грн., строк передання продукції встановлено з 15.07.2008 року.

Як вбачається з
матеріалів справи, позивач перерахував на розрахунковий рахунок відповідача
100% передплати на загальну суму 400000,00 грн., що підтверджується
банківськими виписками платіжних документів за 10.04.2008 року та 17.04.2008
року, а також податковими накладними № 29 від 11.04.2008 року та № 30 від
17.04.2008 року.

Таким чином,
позивач повністю виконав свої зобов"язання за зазначеним договором, однак,
відповідач лише частково виконав прийняті зобов"язання, а саме поставив
позивачу продукцію на суму 126890,40 грн., що підтверджується видатковою
накладною № РН-0000021 від 31 липня 2008 року та визнається відповідачем у
відзиві на позовну заяву.

Згідно ст. 509
Цивільного кодексу України, зобов"язання є правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов"язана вчинити на користь другої сторони
(кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його обов"язку.

Зобов"язання
виникають з підстав, встановлених статтею 11
Цивільного кодексу України, зокрема з договору та інших правочинів.

Частиною 3
статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має
ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст.
610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов"язання є його невиконання
або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов"язання
(неналежне виконання).

Згідно ст.193
Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка
містить аналогічні положення, зобов"язання повинні виконуватися належним
чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов"язання - відповідно до вимог, що у певних
умовах звичайно ставляться.

Частиною 1
статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов"язанні
встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей
строк (термін).

Як вбачається з
матеріалів справи, відповідач не поставив позивачу решту частину пшениці 3-го
класу на суму 273109,60 грн., в установлений п.п. 2.1.1 договору строк, у
зв”язку з чим виконання відповідачем зобов”язання втратило інтерес для
позивача.

28.08.2008 року
позивач цінним листом надіслав на адресу відповідача претензію, в якій
повідомив останнього про те, що виконання відповідачем зобов”язання втратило
інтерес для позивача та висунув вимогу про повернення грошових коштів в сумі
273109,60 грн. у семиденний строк.

Відповідач не
задовольнив вимогу позивача, викладену у претензії від 28.08.2008 року, грошові
кошти не повернув.

Позивач
20.10.2008 року цінним листом вдруге надіслав претензію на адресу відповідача,
в якій повідомив останнього про те, що він відмовляється від прийняття
виконання зобов"язання відповідачем, у зв"язку з втратою інтересу
виконання зобов"язання для позивача та висунув вимогу про повернення
грошових коштів в сумі 273109,60 грн. у семиденний строк.

Відповідач не
задовольнив вимогу позивача, яка викладена у вищезазначених претензіях, грошові
кошти не повернув.

Відповідно до
ч.2 ст. 612 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з ч.2 ст.220
Господарського кодексу України, якщо внаслідок прострочення боржника виконання
зобов”язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від  прийняття виконання і вимагати відшкодування
збитків.

Враховуючи
вищевикладене та те, що відповідач не надав суду докази виконання своїх
зобов'язань за договором, а також враховуючи доведеність факту порушення
відповідачем умов діючого законодавства, суд знаходить позовні вимоги за
первісним позовом обґрунтованими і підлягаючими задоволенню в сумі основної
заборгованості у розмірі 273109,60 грн.

Правові
наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу
України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата
неустойки.

Пунктом 3.2.
договору була встановлена відповідальність відповідача у вигляді неустойки, а
саме за порушення обов”язку щодо своєчасного передання продукції у визначені
п.п. 2.1.1 п.2.1. цього договору строки, відповідач зобов"язався  сплатити позивачу за вимогою останнього
неустойку, в розмірі вартості ненаданої продукції за цінами, визначеними у
договорі, з урахуванням інфляції.

Ч.1 ст. 549
Цивільного кодексу України, встановлено, що формами неустойки визнаються штраф
та пеня. Неустойкою є певна  грошова
сума, визначена законом або договором, яку боржник зобов”язаний сплатити
кредиторові у разі невиконання або неналежного виконання зобов”язання, зокрема
у випадку прострочення зобов”язання.

Відповідно до
ч.1 ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку
учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним
правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного
виконання господарського зобов'язання.

Ч.4 ст.231
Господарського кодексу України, встановлено, що у разі якщо розмір штрафних
санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому
договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у
відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній,
визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Аналіз
вищезазначених норм права дає суду підстави вважати, що сторони в договорі
можуть передбачити будь-яку форму неустойки (штрафу), якщо інше не встановлено
законом. Зокрема, підставою для застосування штрафу може бути будь-яке
порушення зобов”язання, в тому числі і прострочення виконання зобов”язання.
Штраф як різновид неустойки чинним законодавством визначається у кількох
варіантах:

1)          штраф у конкретній сумі;

2)          штраф у відсотковому відношенні до
суми всього зобов”язання або до невиконаної його частини;

3) штраф у
розмірі вартості предмета зобов”язання;

4)          штраф у кратному розмірі предмета
зобов”язання;

За таких
обставин, та приймаючи до уваги те, що відповідач не виконав прийнятий на себе
обов"язок по договору № 4/КП від 10.04.2008 року  на закупівлю сільськогосподарської продукції
щодо своєчасної поставки продукції на суму 273109,60 грн., позовні вимоги в
частині стягнення неустойки в розмірі вартості ненаданої продукції за цінами,
визначеними у договорі, що становить - 273109,60 грн. відповідають вимогам
договору та діючому законодавству України, та підлягають задоволенню.

Враховуючи
вищевикладене, суд дійшов до висновку, що зустрічний позов відповідача не
підлягає задоволенню, оскільки згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України,
підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину
стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п”ятою
та шостою статті 203 цього Кодексу.

У зустрічному
позові відповідач посилається на те, що п.3.2. договору № 4/КП від 10.04.2008
року суперечить ст.549 Цивільного кодексу України та підлягає визнанню
недійсним на підставі ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України, якою передбачено,
що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам
цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зокрема,
відповідач вважає, що неустойка повинна обчислюватись лише у відсотках.

З зазначеним
твердженням відповідача суд не може погодитись з вищезазначених підстав,
зокрема суд вважає, що визначення штрафу в ч.2 ст.549 Цивільного кодексу
України як неустойки, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов”язання, не виключає можливість встановлення штрафу в
будь-який інший спосіб.

Відповідно до
статті 49 Господарського процесуального кодексу України, сплачене
позивачем  державне мито у розмірі,
передбаченому статтею 3 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито”,
що становить 5462,19 грн. та згідно зі статтею 44 Господарського процесуального
кодексу України, Постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2002р. №
411  судові витрати на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у сумі 118 гривень слід
покласти на відповідача, з вини якого спір доведено до суду.

Відповідно до
статті 49 Господарського процесуального кодексу України сплачене відповідачем
державне мито за подання ним зустрічного позову у розмірі, передбаченому
статтею 3 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито”, що становить
85 грн. та згідно зі статтею 44 Господарського процесуального кодексу України,
Постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2002р. № 411 судові витрати на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у сумі 118 гривень, у разі
відмови в задоволенні позову, не підлягають покладенню на позивача за первісним
позовом.

Враховуючи
вищевикладене та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України,  ст. 11, ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215, ст.ст. 509,
526, 530, 549, 610, 611, 612, ч.1 ст. 626, ст.627 Цивільного кодексу України,
ст. 193, ч.2 ст. 220, ч.1 ст. 230, ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України,
статтею 3 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито”, Постановою
Кабінету Міністрів України від 29.03.2002р. № 411, статтями 1, 12, 32, 33, 38,
43, 44, 49, 60, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України,
суд, -

ВИРІШИВ:

Первісний позов
задовольнити повністю.

Стягнути з
Товариства з обмеженою відповідальністю "Новомиколаївське" (63650,
Харківська область, Шевченківський район, с. Новомиколаївка, вул. Свердлова,
154, ідентифікаційний код 30925979) на користь Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, р/р НОМЕР_2 в Філії ХОУ
Ощадбанк в м.Харкові, МФО 351823) заборгованості за договором закупівлі
сільськогосподарської продукції №4/КП від 10.04.2008 року в сумі 273109,60
грн., неустойки в сумі 273109,60 грн., витрати по сплаті державного мита в сумі
5462,19 грн. та судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового
процесу в сумі 118 гривень.

Видати наказ
після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні
зустрічного позову відмовити повністю.

Повний текст
рішення підписано 05 грудня 2008 року.

Суддя

справа № 60/146-08