ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2008 р.

№ 6/272

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Т. Дроботової - головуючого

Н. Волковицької

Л. Рогач

за участю представників:

позивача

Легких К.В. –довіреність від 06.10.2008 р.

відповідача

Годунова Л.М. –довіреність від 14.012008 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач"

на постанову

від 10.09.2008 р. Київського апеляційного господарського суду

у справі

№ 6/272 господарського суду м. Києва

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Бітерра"

до

Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач"

про

стягнення 4 128 501, 34 грн.

та зустрічним позовом

Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач"

до

Товариства з обмеженою відповідальністю "Бітерра"

про

визнання недійсним договору

В С Т А Н О В И В :

В травні 2008 р. ТОВ "Бітерра" звернулось до господарського суду м. Києва з позовом до ДП матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач" (далі –ДП "Укрзалізничпостач") про стягнення 4 128 501,34 грн., посилаючись на приписи статей 525, 530, 610, 623, 624, 625 Цивільного кодексу України та статтю 193 Господарського кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.10.2007 р. на підставі укладеного між сторонами договору поставки № ЦХП-06-00107-01 від 16.03.2007 р. позивачем було поставлено відповідачу продукції на загальну суму 22735680,00 грн., що підтверджується видатковими накладними, податковими накладними та довіреностями.

Пунктом 6.5 договору сторони передбачили, що оплата за поставлену продукцію проводиться протягом 30 календарних днів після отримання продукції.

Станом на 15.05.2008 р. відповідач розрахувався за поставлений товар частково на суму 21 319 251,00 грн.

Крім того, посилаючись на пункт 9.6 договору, статті 610, 611, частину 2 статті 22, статтю 623, 624, 625 Цивільного кодексу, якими передбачені нарахування пені, збитків, інфляційні, позивач вважає, що ДП "Укрзалізничпостач" має сплатити позивачу 4 128 501,34 грн.

07.07.2008 р. ТОВ "Бітерра" подало до господарського суду м. Києва заяву в порядку статей 48, 49 Господарського процесуального кодексу України, про стягнення з ДП "Укрзалізничпостач" судових витрат, сплачених за послуги адвоката на загальну суму 250 000,00 грн. (т. 1 а.с. 117).

26 червня 2006 р. ДП "Укрзалізничпостач" подало до господарського суду м. Києва зустрічну позову заяву до ТОВ "Бітерра" про визнання договору поставки № ЦХП-06-00107-01 від 16.03.2007 р. недійсним, посилаючись на статтю 207 Господарського кодексу України з огляду на те, що спірний договір було укладено з метою, яка завідомо суперечить інтересам державного підприємства та держави (том 1 а.с. 101-102).

ДП "Укрзалізничпостач" у зустрічній позовній заяві зазначало, що спірний договір було укладено за процедурою закупівлі у єдиного учасника.

Департамент контррозвідувального захисту економіки СБУ звернувся до Державної адміністрації залізничного транспорту України з листом про значне завищення цін на придбану продукцію, оскільки одиниця продукції до перетину кордону коштувала 6000 грн., а після перетину кордону більше 107000 грн.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 01.07.2008 р. прийнято зустрічний позов для спільного розгляду з первісним та порушено провадження за ним.

У відзиві на зустрічну позовну заяву ТОВ "Бітерра" просило відмовити у її задоволенні, зокрема, посилаючись на те, що лист Департаменту СБУ не може вважатися допустимим доказом, так як всі викладені в ньому обставини є припущенням і побудоване на отриманій інформації, джерело якої не відомо.

Рішенням господарського суду м. Києва від 07.07.2008 р. (суддя Ковтун С.А.) позовні вимоги за первісним позовом задоволені частково, стягнуто з ДП "Укрзалізничпостач" на користь ТОВ "Бітерра" 1 836 126,23 грн. боргу з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних в сумі 39 979,5 грн., пені в сумі 2 209 070,02 грн., 25 196,55 грн. державного мита, 116,6 грн. витрат на інформаційно –технічне забезпечення судового процесу та 247 025 грн. витрат на послуги адвоката.

В іншій частині первісного позову відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом суд першої інстанції зазначав, що зустрічна позовна заява не містить посилань на норми чинного Цивільного кодексу України як на підставу недійсності правочину, а лист Служи Безпеки України, яким обґрунтовані зустрічні позовні вимоги щодо визнання недійсним договору, не може бути визнаний належним доказом, оскільки він містить лише послання на інформацію, джерело якої невідоме.

Мотивуючи рішення в частині задоволення позовних вимог за первісним позовом господарський суд дійшов висновку, щодо їх обґрунтованості в частині стягнення з ДП "Укрзалізничпостач" 1 836 126,26 грн. боргу з урахуванням індексу інфляції, 3% річних в сумі 39979,5 грн. та 2 209 070,02 грн. пені.

Крім того, судом визнані доведеними понесені витрати на послуги адвоката на суму 247 025 грн.

За апеляційною скаргою ДП "Укрзалізничпостач" Київський апеляційний господарський суд (судді: Гарник Л.Л., Вербицька О.В., Євсіков О.О.), переглянувши рішення господарського суду м. Києва від 07.07.2008 р. в апеляційному порядку, постановою від 10.09.2008 р. залишив його без змін з тих же підстав.

ДП "Укрзалізничпостач" подало до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду м. Києва від 07.07.2008 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.09.2008 р. та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог за первісним позовом, обґрунтовуючи доводи касаційної скарги порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Скаржник зазначає, що за умовами пункту 6.5 спірного договору оплата проводиться замовником на протязі 30-ти календарних днів після дати поставки продукції в сумі вартості кожної поставленої партії продукції, у відповідності з рахунком –фактурою на дану продукцію.

Остаточні взаєморозрахунки сторонами здійснюються після підписання акта звірки, який складається і підписується сторонами протягом дії договору за продукцію, поставлену протягом календарного місяця (пункт 6.7 договору).

Проте, ТОВ "Бітерра" не надано документів на підтвердження виконання сторонами вказаних умов договору, а тому згідно частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події, судом без належних правових підстав визначено момент виконання зобов'язання посилаючись на пункт 6.5 договору. А в рішення суду взагалі відсутнє визначення строку (дата) з якого суд вважає, що зобов'язання було порушено.

На думку заявника, штрафні санкції нараховані судом з порушенням норм матеріального права, оскільки, по-перше, в матеріалах справи відсутні документи, які підтверджують виконання сторонами пункту 6.7 договору, а тому строк зобов'язання за договором не настав, а по-друге, не встановлений строк нарахування пені відповідно до пункту 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Судами обох інстанцій не було досліджено розмір нарахованих адвокатських послуг, оскільки ТОВ "Бітерра" крім квитанції про оплату, не надано жодного документа, який би підтверджував розмір витрат на суму 250 000,00 грн.

Заслухавши доповідь судді –доповідача та пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанції, 16.03.2007 між ТОВ "Бітерра" та ДП"Укрзалізничпостач" було укладено договір поставки № ЦХП-06-00107-01, за умовами якого постачальник –ТОВ "Бітерра" зобов'язувався поставити та передати у власність, а замовник –ДП "Укрзалізничпостач" прийняти та оплатити продукцію, найменування, марка та кількість якої вказується в специфікації, яка є невід'ємною частиною договору, на умовах, що викладені в договорі.

Продукцією є лазерний профілограф ИКП-5 (профілометр поверхні катання колісних пар ИКП - згідно ТУ ВУ-100051163.002-2007), ТОВ "Ріфтек", Білорусія (пункт 1.2.1 договору).

Постачальник здійснює поставку продукції на умовах поставки: СРТ (перевезення сплачено) пункт призначення - матеріальний склад ДП "Укрзалізничпостач" у місті Фастів, відповідно до вимог "Інкотермс" (редакція 2000 року).

Згідно з пунктом 5.3 договору, датою поставки продукції вважається дата приймання цієї продукції на матеріальному складі відповідача у місті Фастів, що підтверджується належно оформленою видатковою (товарною) накладною та належно оформленою довіреністю.

Відповідно до пункту 4.4 договору загальна сума договору складає 22 735 680,00 грн.

На виконання умов договору ТОВ "Бітерра" станом на 15.10.2007 поставив ДП "Укрзалізничпостач" продукцію на суму 22 735 680 грн.

Продукцію було одержано за довіреностями: серії ВАО № 492685 від 13.07.2007 , серії ВАО № 492902 від 16.08.2007, серії ВАО № 492961 від 10.09.2007, серії ВАО № 492994 від 17.09.2007, серії ВАО № 493246 від 16.10.2007.

Відповідно до пункту 6.5 договору оплата за поставлену продукцію проводиться протягом тридцяти календарних днів після дати поставки продукції в сумі вартості кожної поставленої партії продукції відповідно до рахунку-фактури на дану продукцію.

Судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що на момент звернення ТОВ "Бітерра" з позовом до суду ДП "Укрзалізничпостач" частково розрахувався за поставлений товар на загальну суму 21 319 251 грн.

Як вбачається з матеріалів справи предметом спору у даній справі за первісним позовом є вимога ТОВ "Бітерра" про стягнення з ДП "Укрзалізничпостач" суми заборгованості штрафних санкцій.

При цьому, обґрунтовуючи позовну заяву товариство посилалось на те, що відповідно до пункту 9.6, за порушення терміну оплати за поставлену продукцію вказаного у пункті 6.5 договору,позивачем може бути нарахована пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми поставленої продукції, а також на приписи статей 525, 530, 610, 611, 623, 624, частину 2 статті 625 та частину 2 статті 22 Цивільного кодексу України, а також частин 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов’язань є підставою для застосування господарських санкцій передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами статті 530 згаданого кодексу, зокрема, встановлено, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За приписами статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

При цьому, згідно статті 611 вказаного Кодексу, у разі порушення зобов'язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.

Згідно частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За правилами частини 2 статті 625 вказаного кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, було зазначено, що ТОВ "Бітерра" подано до матеріалів справи уточнений розрахунок інфляційних та трьох процентів річних, який приймається судом як вірний. Відповідної заяви про зменшення розміру позовних вимог не подано.

Судами було визнано обґрунтованим нарахування суми боргу з урахуванням індексу інфляції, що складає 1836126,26 грн., три проценти річних у сумі 39979,5 грн. та пені в сумі 2 209 070,02 грн.

Проте, судова колегія вважає такий висновок судів першої та апеляційної інстанції передчасним з огляду на наступне.

Зі змісту пункту 7.1 прийом кожної партії продукції здійснюється замовником тільки при наявності документів, згідно пункту 5.5 договору, а також технічної документації.

Відповідно до пункту 5.5 договору спірного договору від 16.03.2007 р. після готовності продукції до відвантаження, якщо продукція постачається у межах України постачальник направляє замовнику факсом наступні документи: рахунок –фактуру, податкову накладну, видаткову накладну, свідоцтво про визнання (сертифікат відповідності або результати випробувань), виданого та завіреного мокрою печаткою органів Держспоживстандарту України з терміном дії не менше ніж до кінця 2007 р.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами пункту 1 статті 692 вказаного кодексу, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що за загальним правилом, обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі –продажу не встановлено інший строк оплати.

За умовами пункту 6.5 договору оплата поставленої продукції проводиться замовником протягом тридцяти календарних днів після дати поставки в сумі вартості кожної поставленої партії продукції у відповідності з рахунком-фактурою на дану продукцію.

Пунктом 6.6 сторони передбачили, що датою оплати вважається дата відправлення коштів банком замовника за банківськими реквізитами постачальника.

Остаточні фінансові взаєморозрахунки сторони здійснюють після підписання акта звірки, який складається і підписується сторонами протягом дії цього договору за продукцію, поставлену протягом календарного місяця.

Судом апеляційної інстанції було зазначено, що укладений між сторонами договір є оплатним, обов'язок відповідача оплатити решту вартості одержаної продукції виник згідно положень закону та пункту 6.5 договору.

Проте, здійснюючи судовий розгляд справи, ані судом першої, ані судом апеляційної інстанції не з'ясовувалось питання стосовно визначення строку виконання зобов'язання за умовами договору, а саме у відповідності до пунктів 5.5 та 6.5 щодо направлення постачальником, зокрема, рахунку фактури та оплати замовником поставленої партії продукції у відповідності з рахунком-фактурою на дану продукцію, що є суттєвим для встановлення початку перебігу строку виконання зобов'язання. Вказані документи судами витребувані не були, належна оцінка їм не надавалась.

Разом з цим, за приписами статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), які учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Проте, розглядаючи вказаний спір суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що наданий ТОВ "Бітерра" розрахунок інфляційних втрат, 3% річних та пені є вірним, не з'ясувавши при цьому початку прострочення зобов'язання та періоду нарахування штрафних санкцій, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Отже, для вирішення спору по суті судам необхідно було надати правову оцінку спірним правовідносинам, встановити об'єм зобов'язань сторін у спірних правовідносинах, ступінь їх виконання та наявність чи відсутність підстав для застосування відповідальності, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, доводи сторін та приписи діючого законодавства в їх сукупності.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що як вбачається з матеріалів справи, відмовляючи у задоволенні позовних за зустрічним позовом ДП "Укрзалізничпостач" про визнання договору поставки № ЦХП-06-00107-01 від 16.03.2007 р. недійсним, суди першої та апеляційної інстанції посилались на те, що зустрічна позовна заява не містить посилань на норми чинного Цивільного кодексу України як на підставу недійсності правочину, а лист Служби Безпеки України, яким обґрунтовані позовні вимоги, в розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України, не є допустимим і належним доказом недійсності договору.

Зі змісту зустрічної позовної заяви вбачається, що ДП "Укрзалізничпостач" просило визнати недійсним спірний договір поставки від 1603.2007 р., з посиланням на приписи статті 207 Господарського кодексу України з огляду на те, що спірний договір було укладено з метою, яка завідомо суперечить інтересам державному підприємству і державі.

Згідно частини 1 статті 207 Господарського кодексу України судом може бути визнане недійсним повністю або частково господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

Як вказано у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3, зі змінами, внесеними постановами від 25 грудня 1992 року №13 та від 25 травня 1998 року №15 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Таким чином, судам першої та апеляційної інстанції необхідно було, насамперед, з'ясувати питання щодо наявності або, навпаки, відсутності підстав для визнання договору недійсним і, у разі необхідності, витребувати додаткові докази для правильного вирішення спору.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що як вбачається зі змісту судових рішень у справі, судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, було стягнуто з ДП "Укрзалізничпостач" 247 025,00 грн. витрат на послуги адвоката, з посиланням на доведеність понесених ТОВ "Бітерра" витрат, що підтверджується наданими позивачем копією генеральної угоди про надання адвокатських послуг № 1-04/08 від 03.04.2008, укладеної з адвокатом Шевченко М.О., додатком № 1 до цієї угоди (протокол погодження ціни надання адвокатських послуг), банківською виписку, копією свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю, копією посвідчення адвоката та копією довіреності на представництво інтересів в суді.

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу України до складу судових витрат входить оплата, зокрема, послуг адвоката.

В контексті цієї норми, судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Статтею 49 Господарського процесуального кодексу України передбачений розподіл господарських витрат, зокрема і витрат пов’язаних з оплатою послуг адвоката.

Відшкодування цих витрат здійснюється за наявності документального підтвердження витрат, пов’язаних з угодою про надання послуг щодо ведення справи у суді, та належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, і платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг.

Як вбачається зі змісту Генеральної угоди про надання адвокатських послуг № 1-04/08 від 03.04.2008 р. ТОВ "Бітерра" доручило адвокату Шевченко М.О. протягом дії даної угоди надавати товариству адвокатські послуги з питань, що цікавлять замовника (пункт 1.1 угоди)

Дана угода вступає в силу з моменту її підписанні і діє один рік (пункт 6.1 угоди).

Протоколом погодження договірної ціни надання адвокатських послуг сторони визначили, що розмір винагороди виконавця за надання адвокатських послуг згідно змісту Генеральної угоди про надання адвокатських послуг № 1-04/08 від 03.04.2008 р. становить 250 000,00 грн.

Стягуючи 247 025,00 грн. витрат на послуги адвоката суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку щодо доведеності вимог в цій частині, з огляду, зокрема, на наявність банківської виписки.

Проте, судами не з'ясовувалось питання щодо проведення оплати за цією банківською випискою, підстави такої оплати (наявність рахунку, квитанції тощо), а також підстави нарахування ТОВ "Бітерра" та наявність підстав для стягнення такої суми витрат на адвокатські послуги з ДП "Укрзалізничпостач" саме у цій справі.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом.

Згідно зі статтею 32 вказаного Кодексу, доказами в справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до частини 1 статті 38 Господарського процесуального кодексу України, якщо подані сторонами докази є недостатніми, господарський суд зобов'язаний витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення та постанова у справі підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і в залежності від установлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Рішення господарського суду м. Києва від 07.07.2008 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.09.2008 р. у справі № 6/272 скасувати, справу направити на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

Касаційну скаргу ДП "Укрзалізничпостач" задовольнити частково.

Головуючий суддя           Т. Дроботова

Судді: Н. Волковицька

Л. Рогач