КИЇВСЬКИЙ МІЖОБЛАСНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
____________________________________________
№ 13/134
міжобласний апеляційний господарський суд у складі колегії:
судді:                    Разіної Т. І (доповідач по справі),
суддів:
участю представників сторін:
позивача: представники
Сластьон С.В. за довіреністю № 4 від 02.10.07 та Соколов А.О. за довіреністю №
відповідача:  ОСОБА_1. та представник  ОСОБА_2. за довіреністю  № 4531 від 26.08.08.,
у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 на рішення господарського суду Полтавської
області від 09.06.2008 року у справі № 13/134
позовом          товариства з обмеженою
відповідальністю промислово-комерційна фірма «СЄН ЛТД», м. Київ
до                              суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_1, м. Полтава
квітні 2008 року товариство з обмеженою відповідальністю промислово-комерційна
фірма «СЄН ЛТД»звернулося до господарського суду Полтавської області з позовною
заявою  до суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_1  про
грн.  державного мита, 118 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та 2500 грн. сплати  витрат на юридичну допомогу.
господарського суду Полтавської області від 25.04.2008 р. позовну заяву ТОВ
промислово-комерційна фірма «СЄН ЛТД»було прийнято до розгляду та порушено
провадження у справі № 13/134.
Рішенням
господарського суду Полтавської області від 09.06.2008 року (суддя Босий В.П.)
позов ТОВ промислово-комерційна фірма «СЄН ЛТД»було задоволено в повному
обсязі, вирішено стягнути із суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи
ОСОБА_1  72800, 00 грн. збитків, 728,00
грн. витрат по сплаті державного мита, 118,00 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В частині стягнення
судових витрат у вигляді послуг адвоката відмовлено.  Згідно протоколу судового засідання від
09.06.2008р. (а.с. 65)  господарський суд
оголосив вступну та резолютивну частини рішення. Проте, в матеріалах справи
відсутня вступна та резолютивна частини рішення господарського суду Полтавської
області від 09.06.2008 року.

Рішення
місцевого господарського суду мотивоване тим, що відповідачем не виконано
зобов'язання за договором-заявкою на транспортно-експедиційні послуги від  15.08.2006 року  щодо
доставки та розвантаження  вантажу
та повною втратою цього вантажу, не
проведення  відповідачем  розрахунку за
цим договором  та порушення  ст.ст. 610, 611, ч.1 ст. 623,  ч. 2 ст. 932 ЦК України, ст. 14 Закону
України  «Про транспортно-експедиторську
діяльність».

Не
погоджуючись із вищезазначеним рішенням місцевого господарського суду, суб'єкт
підприємницької діяльності-фізична особа ОСОБА_1звернувся до Київського
міжобласного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (вх. суду
№2-04/2/387/1315 від 07.07.2008 р.), в якій відповідач просить скасувати
рішення  господарського суду від
09.06.2008 р. у справі № 13/134 та винести
постанову, якою відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог за
безпідставністю.

В
обґрунтування вимог, викладених в апеляційній скарзі,  відповідач посилається на те, що при
винесенні оскаржуваного рішення місцевий господарський суд неправильно
застосував норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою
Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 15.07.2008 р. у
складі суддів: головуючого судді Разіної Т.І., суддів Агрикової О.В. та
Фаловської І.М. прийнято до провадження апеляційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 на рішення господарського
суду Полтавської області від 09.06.2008 року у справі № 13/134. Вищезазначеною
ухвалою судове засідання у справі № 13/134 призначено на 13.08.2008 р.

Відповідно
до розпорядження заступника голови Київського міжобласного апеляційного
господарського суду від 12.08.2008 року, у зв'язку з відпусткою судді
Фаловської І.М., розгляд справи № 13/134 призначено здійснити у складі колегії
суддів: головуючого судді -Разіної Т.І., суддів Агрикової О.В. та Жук Г.А.

Відповідно
до розпорядження першого заступника голови Київського міжобласного апеляційного
господарського суду від 02.09.2008 р., у зв'язку з відпустками суддів  Агрикової О.В. та Жук Г.А., розгляд справи №
13/134 призначено здійснити у складі колегії суддів: головуючого судді -Разіної
Т.І., суддів     Чорногуза М.Г. та
Фаловської І.М.

01.10.2008
р. в судовому засіданні була оголошена вступна і резолютивна частини
постанови  відповідно до ст. 85 ГПК
України.

Дослідивши
матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши застосування судом першої інстанції норм процесуального
та матеріального права, колегія суддів Київського міжобласного апеляційного
господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 на рішення господарського
суду Полтавської області від 09.06.2008 року
у справі № 13/134 підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

У
відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність та
обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

У
відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно
ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в
апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно
до частини другої статті 11 ЦК України
підставами виникнення  цивільних
прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші право чини.

Стаття
205 ЦК України передбачає, що право чин може вчиняться усно або в письмовій
формі. Сторони  мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено законом.

Статтею
181 ГК України закріплено загальний порядок укладання господарських договорів.
Господарський договір  за загальним
правилом відкладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та
скріплений печатками. Допускається укладання господарських договорів  у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження  прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку укладання даного виду договору.

Як
вбачається з матеріалів справи, 15.08.2006 року між сторонами був
укладений  договір-заявка на
транспортно-експедиторські послуги (далі по тексту -договір), згідно з п. 1
якого експедитор (ОСОБА_1.) прийняв на себе зобов'язання перевезти на автомобілі
РЕНО НОМЕР_1, причепНОМЕР_2, водійОСОБА_3,
дата завантаження -16.08., вантаж -
продукти,  за маршрутом Бориспіль
(с. Старе) -Полтава; адреса завантаження -с. Старе, цукровий завод;  дата розвантаження  -16.08 -17.08.

Колегія
суддів зазначає, що  в договорі-заявці
сторони   не  вказали
відправника  вантажу,  його кількість  та назву вантажу (продуктів).

16.08.2006
р., після завантаження цукром на ТОВ «Старинський сільгоспкомбінат», про що у
журналі реєстрації в'їзду та виїзду автотранспорту був зроблений відповідний
запис, видана товарно-транспортна накладна № 298 від 16 серпня 2006 р. водію,
автомобіль виїхав з території заводу, одночасно представником замовника водію
-ОСОБА_3 були передані наступні документи для перевезення цукру від місця
завантаження до ВАТ «Полтавакондитер»: сертифікат відповідності, якісне
посвідчення, рахунок-фактура НОМЕР_3, товарна накладнаНОМЕР_4 на суму 73000
грн. (20 т.* 3650,00 грн.), податкова накладна.

Отже,
внаслідок укладання даного договору  між
сторонами у справі  виникли цивільно -
правові відносини, зміст яких становить
їх взаємні права а  обов'язки щодо
надання послуг з транспортно-експедиторського
обслуговування вантажу замовника, пов'язаного з перевезенням, та оплати
зазначених послуг.

Відповідно
до ст. 929 ЦК України  (частини 1 ст. 316
ГК України) за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор)
зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта)  виконати або доручити виконання визначених
договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договором
транспортного експедирування може бут
встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу
транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання
експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір
перевезення  вантажу, забезпечити
відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з
перевезенням.

Договором
транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг,
необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості тата стану вантажу, його
завантаження та вивантаження, сплати мита, зборів і витрат, покладених на
клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання
необхідних для експорту та імпорту, виконання митних формальностей тощо).

Положення
цієї статті поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора
виконуються перевізником.

Умови
договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо
інше не встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Як
вказує позивач в позовній заяві, експедитор (відповідач)  в порушення п. 1 договору,  не виконав взяті на себе зобов'язання, після
завантаження автомобіля (20 т. цукру), вантаж не був доставлений до місця
розвантаження - ВАТ «Полтавакондитер»(м. Полтава) у зв'язку з повною втратою
вантажу на загальну суму 72800 грн.

Відповідно
до ст. 934 ЦК України, за порушення обов'язку за договором транспортного
експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51
цього кодексу та відповідно до ст. 14 Закону України «Про транспортно-
експедиторську діяльність»за невиконання або неналежне виконання обов'язків,
які передбачені договором транспортного експедирування і цим Законом,
експедитор і клієнт несуть відповідальність згідно з ЦК України, іншими
законами та договором транспортного експедирування. Оскільки договором-заявкою
на транспортно- експедиційні послуги від 18.05.2006 р. не передбачена
відповідальність сторін у разі пошкодження, псування, втрати вантажу, тому
позивач відповідно керується нормами чинного законодавства.

Так,
згідно гл. 51 ЦК України, ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання  є його невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання. Пункт 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України вказує
на те, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки у вигляді
відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею
22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права має право на їх відшкодування.

Відповідно
до ч. 1 ст. 623 ЦК України та ч. 1 ст. 224 ГК України, боржник, який порушив
зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно
ч. 1 ст. 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою,
яка допустила господарське правопорушення, включають: вартість втраченого,
пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Юридичною
підставою для усіх видів цивільно-правової чи господарсько-правової
відповідальності є наявність певних умов, що у своїй сукупності утворюють склад
цивільного (господарського) правопорушення. Необхідними умовами
цивільно-правової та господарсько-правової відповідальності за загальним
правилом є: протиправність поведінки особи; шкода як результат протиправної
поведінки; причинний зв'язок між протиправною поведінкою і шкодою; вина особи,
що заподіяла шкоду.

Відповідач
в обґрунтування своїх заперечень посилався на відсутність своєї вини, оскільки
ним був укладений договір перевезення з іншим підприємством.

Судом
першої інстанції було взято до уваги, що відповідно до договору-заявки на
транспортно-експедиційні послуги від 15.08.2006 р., експедитор прийняв на себе
зобов'язання перевезти на автомобілі РЕНО НОМЕР_1, причепНОМЕР_2, водій ОСОБА_3
вантаж за маршрутом с. Старе -м. Полтава, чого не було виконано. Укладення
експедитором на виконання договору іншого договору -на перевезення з іншим
підприємством не звільняє експедитора від обов'язку відшкодувати понесені
збитки, які полягають у повній втраті вантажу, так як відповідно до ст. 14
Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність»експедитор несе
відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання
транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії та
відповідно до ч. 2 ст. 932 ЦК України у разі залучення експедитором до
виконання своїх обов'язків за договором транспортного експедирування інших осіб
експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору.

Суд
першої інстанції  в оскаржуваному рішенні
дійшов висновку, що у зв'язку з повною втратою вантажу відповідачем при
виконанні ним договору-заявки на транспортно-експедиційні послуги від
15.08.2006 р., позивачу було завдано збитків на загальну суму втраченого
вантажу -72800,00 грн.

Проте,
такі доводи спростовуються доказами, які є в матеріалах справи, а саме -  договором заявкою на
транспортно-експедиційне  послуги, в  якому відсутнє  посилання на
найменування продукту, а саме 20 т. цукру; адреса розвантаження ВАТ
«Полтавакондитер»та місцезнаходження товариства, та товарно-транспортною
накладною № 298 від 16 серпня 2006 року
в якій відсутнє посилання на дорожній лист, не вказаний замовник
(платник),  вантажоодержувачем вказано
СТОВ «Єрківці-2», пункт розвантаження -с. Єрківці.

Колегія
суддів зазначає також,  що  договір № 13/01-06 від 16.01.2006 р., який
укладений між  позивачем та ВАТ
«Полтавакондитер»також є неналежним доказом
у справі, оскільки  п. 2.2.  цього договору передбачено, що місцем
передачі товару є склад продавця  ПКФ
«СЄН ЛТД» у м. Сміла (а.с. 14-16).

Згідно
ст. 47 Статуту  автомобільного транспорту
України товарно-транспортна накладна є єдиним документом для списання
товарно-матеріальних цінностей у вантажовідправника, оприбуткування у
вантажоодержувача. Облік транспортної роботи і розрахунки за  перевезення проводяться виключно на підставі
дорожніх листів  та прикладених до них
актів заміру (зваження).

Як
вбачається із матеріалів справи,
відповідачем не видавалась довіреність водіюОСОБА_3у  на отримання товарно-матеріальних цінностей у
позивача.

Як
було зазначено вище, майнову відповідальність
несе особа, яка  порушила
зобов'язання, лише за наявності  її вини
(умислу, необережності), крім випадків, передбачених  договором або законом. В матеріалах справи
відсутні докази,  які б підтверджували
вину відповідача у втраті вантажу під час транспортування з  с. Старе
до м. Полтави.

Частиною
1 ст. 32 ГПК України  встановлено, що
доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд
у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на
яких ґрунтується вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення спору.

Відповідно
до ч.1 ст. 33 ГПК України  кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Згідно  з ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному,
повному і об'єктивному  розгляді в
судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Виходячи
з викладеного, колегія суддів прийшла до висновку, що позивачем  в повній мірі
не доведено  наявності умов, за
яких виникає цивільно-правова відповідальність, а тому в задоволені позову має
бути відмовлено.

Відповідно
до ст. 104 ГПК України неповне з'ясування обставин, що мають значення для
справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у
рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, а також порушення або
неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права є підставою
для скасування рішення місцевого господарського суду.

Таким
чином, апеляційна скарга суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи
ОСОБА_1 на рішення господарського суду Полтавської області від 09.06.2008 року
у справі № 13/134 підлягає задоволенню,
а рішення господарського суду Полтавської області  - скасуванню з прийняттям у справі нового рішення,
яким у позові відмовити.

Державне
мито  за розгляд апеляційної скарги
підлягає стягненню з позивача згідно ст. 44, 49 ГПК України.

Керуючись
ст.ст. 44, 49, 85, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу України, Київський  міжобласний
апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну
скаргу суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 на рішення
господарського суду Полтавської області від 09.06.2008 року у справі №
13/134  задовольнити.

Рішення
господарського суду Полтавської області
від 09.06.08  скасувати.

Прийняти
нове рішення, яким у позові  товариству з
обмеженою відповідальністю
промислово-комерційній фірмі  «СЄН
ЛТД» відмовити.

Доручити
господарському суду Полтавської області видати відповідні накази.

Матеріали
справи №  13/134  повернути до господарського суду
Полтавської  області.

Постанова
набирає законної сили з дня її прийняття і може бути  оскаржена у касаційному порядку до Вищого
господарського суду України.

Головуючий
суддя:
Разіна Т. І

Судді:

Чорногуз
М. Г.

Фаловська  І.М.

Дата відправки  14.10.08