ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

"10" грудня 2008 р. Справа № 10/139

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Інвестиційно-будівельна

компанія “Регіон” м.Рівне

до відповідача Рівненської міської ради м.Рівне

про визнання права власності

Суддя Павлюк І.Ю.

Представники:

від позивача-           Чехомська О.І., юрисконсульт (довіреність б/н від 03.07.2008р.);

від відповідача- Павлов Ю.А., представник (довіреність №08-1170 від 23.07.2007р.).

В судовому засіданні 18 листопада 2008р. оголошувалась перерва до 10 грудня 2008р.

Представники сторін не заявили клопотань про технічну фіксацію судового процесу. Суддею роз’яснено сторонам статті 20, 22, 91, 107 ГПК України. Відводу судді не заявлено.

Суть спору: Позивач звернувся до суду з заявою до відповідача про визнання права власності на самочинно реконструйовану будівлю цеху по виготовленню тротуарної плитки загальною площею 1807,2 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Рівне, вул.Млинівська,18. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що ТзОВ „Інвестиційно-будівельній компанії «Регіон» належить на праві власності виробничий корпус дільниці механізації згідно договору купівлі-прожажу № 07-09 від 21.10 2003, який зареєстрований в реєстрі прав власності Рівненським МБТІ 17.05.2005 року, реєстраційний № 10784636.

У результаті самочинно проведеної реконструкції виробничого корпусу дільниці механізації літ „В-1" під цех по виготовленню тротуарної плитки, його площа збільшена і становить 1807.2 м.кв.

Оскільки самочинне будівництво здійснене на земельній ділянці, яка відведена і перебуває у користуванні позивача, відповідачє будівельним нормам і правилам, а також не порушує прав інших осіб, позивач на підставіст.376 ЦК України просить суд визнати право власності на спірний об’єкт.

Відповідач подав суду відзив на позов, яким позовні вимоги заперечив повністю, зокрема, зазначив, що здійснене будівництво проведено позивачем без дозволу на виконання будівельних робіт, отримання якого передбачено у встановленому порядку Законом України «Про планування та забудову територій». Крім того, відповідач зазначив, що відповідно до ч.2 ст.376 Цивільного кодексу України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Враховуючи зазначене, просить в позові відмовити.

В результаті розгляду матеріалів справи господарський суд

ВСТАНОВИВ,

що за договором оренди земельної ділянки від 14.03.2006 р., який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Торкуновою Т.А., Рівненською міською радою надано ТзОВ «Інвестиційно-будівельній компанії «Регіон»в строкове платне користування на 10 років земельну ділянку загальною площею 38361 кв. м, яка знаходиться за адресою: м.Рівне, вул.Млинівська,18 для обслуговування цілісного майнового комплексу, який належать позивачу на праві приватної власності.

На даній земельній ділянці позивачем проведено самочинну реконструкцію виробничого корпусу дільниці механізації літ „В-1" під цех по виготовленню тротуарної плитки, в результаті чого його площа збільшена і становить 1807.2 м.кв.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст.376 ЦК України).

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст.376 ЦК України).

В даному випадку, матеріалами справи підтверджено та не заперечувалося представником позивача, що земельна ділянка ТзОВ «Інвестиційно-будівельній компанії «Регіон»надана в оренду для обслуговування цілісного майнового комплексу, однак позивач самочинно провів реконструкцію будівлі.

Господарський суд вважає, що в такому випадку позивач повинен звернутися до органів місцевого самоврядування чи іншого уповноваженого органу, до компетенції якого входить вирішення питань надання земельних ділянок у власність, із заявою про надання раніше відведеної йому земельної ділянки для мети будівництва та обслуговування будівлі. І в тому випадку, коли заява позивача буде задоволена, після отримання державного акта про право власності на зазначену земельну ділянку він має право звернутися до суду із заявою про визнання права власності на самочинно реконструйований на ній нерухомий об'єкт.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст.376 ЦК України).

З аналізу вказаних норм вбачається, що необхідними умовами узаконення самочинно побудованих об'єктів є: відведення для цієї мети в установленому порядку забудовнику земельної ділянки; відсутність заперечень з боку власника земельної ділянки; відсутність порушення в результаті самочинної забудови прав інших осіб.

Звертаючись з позовною заявою, позивач вважав, що самочинне будівництво здійснене ним на земельній ділянці, яка була відведена і перебуває у його користуванні, об’єкт відповідає будівельним нормам і правилам, а також воно не порушує прав інших осіб.

Позивач, підтримуючи позовні вимоги, посилається на ч. 5 ст. 376 ЦК України і вказує, що самочинно збудована будівля жодним чином не порушує прав інших осіб, на підставі чого просить визнати за ним право власності на будівлю.

Однак, як зазначалося вище, земельна ділянка, на якій збудовано спірний об'єкт, надана позивачу (забудовнику) в оренду строком на 10 років для відповідної мети обслуговування вже збудованих будівель і споруд, що не виключає порушення прав Рівненської міської ради, як власника земельної ділянки, в майбутньому.

Також, як вбачається з матеріалів справи, Рівненська міська рада - відповідач у даній справі - заперечує проти набуття позивачем права власності на цей об’єкт.

З огляду на вищенаведене, враховуючи можливість позивача використовувати самочинно реконструйований об’єкт з огляду на відсутність заперечень з боку міської ради щодо експлуатації, господарський суд вважає, що заперечення власника земельної ділянки (відповідача) проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову про визнання права власності на спірну будівлю.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За наведених обставин, господарський суд вважає, що заявлені позивачем вимоги не обгрунтовані і не доведені, чим порушено порядок доказування і подання доказів. На підставі ст.33 ГПК України - позов задоволенню не підлягає.

Керуючись стст. 33, 36, 43, 46-49, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову відмовити.

Суддя І.Ю. Павлюк

Рішення підписане суддею "10" грудня 2008 р..