СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

17.06.08
Справа №  10/330/08

Суддя

За позовом:  ОСОБА_1,
м. Оріхів Запорізької області

ОСОБА_2,
м. Оріхів Запорізької області

до відповідача: Товариство
з обмеженою відповідальністю “Центр”, м. Оріхів Запорізької області

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет
спору: Державний реєстратор Оріхівської районної державної
адміністрації, м. Оріхів

Суддя       Алейникова Т.Г.

Представники:

від позивача: не
з'явився

від відповідача:
Цебенко П.П. дов. від 25.05.08

від третьої особи: Резниченко
І.М. дов. від 17.03.08

У
судовому засіданні оголошено резолютивну частину рішення.

Позивачі звернулися з позовом про
визнання Рішення Загальних зборів учасників про створення ТОВАРИСТВА З
ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ „ЦЕНТР” шляхом реорганізації Колективного
підприємства роздрібного торговельного об'єднання „Центр” недійсним (надалі
-Рішення), Протокол Загальних зборів учасників від 10.08.2001 р.

Відповідач та третя особа
письмового відзиву та письмових пояснень не надали.

Вивчивши матеріали справи,
вислухавши пояснення сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Колективне підприємство „Роздрібно
торгового об'єднання „Центр” було зареєстровано Головою Оріхівської районної
державної адміністрації 16.05.1996 р. Згідно п. 2 Статуту підприємства його
засновниками, зокрема, були Позивачі: ОСОБА_2 та ОСОБА_1, які є, як зазначено в
позові, членами однієї родини.

Згідно зі ст. 4 Закону України „Про
підприємства в Україні” від 27.03.1991 р. № 887-ХІІ  відносини, пов'язані з діяльністю
підприємств, регулювалися цим Законом та іншим законодавством, що визначає
окремі особливості, сторони й види діяльності підприємств в Україні.

Відповідно ст. 21 Закону
України  „Про власність” від 07.02.1991
р. № 697-XII право колективної власності виникає на підставі: добровільного
об'єднання майна громадян і юридичних осіб для створення кооперативів, акціонерних
товариств, інших господарських товариств та об'єднань; передачі державних
підприємств в оренду; викупу колективами трудящих державного майна;
перетворення державних підприємств в акціонерні та інші товариства; безоплатної
передачі майна державного підприємства у власність трудового колективу;
державних субсидій; пожертвувань організацій і громадян; інших
цивільно-правових угод.

У ст. 9 Закону України „Про
підприємства в Україні” передбачено, що підприємство діє на підставі статуту,
який затверджується власником (власниками) майна. До статуту можуть бути
включені положення, пов'язані з особливостями діяльності підприємства.

В п. 1 Статуту КП РТО „Центр” було
зазначено, що воно створено шляхом об'єднання майна засновників та їх
підприємницької діяльності, на підставі Закону України „Про господарські
товариства” від 19.09.1991 р. № 1576-XII.

Згідно п. 23 Статуту та п. 11
Установчого договору КП „РТО „Центр” учасники фірми (підприємства) мали право
вийти в установленому порядку з фірми. Ні Статут підприємства, ані установчий
договір не встановлювали порядку та обмежень реалізації безумовного права
учасника у будь-який час вийти із складу учасників підприємства. Відповідно,
учасник мав права вийти з підприємства
незалежно від згоди інших учасників, зазначені юридичні дії не
пов'язувалися ні з рішенням зборів учасників, ні з внесенням змін до установчих
документів підприємства.

Позивач ОСОБА_2 подав заяву про
вихід зі складу учасників підприємства, про що свідчить Рішення  Загальних зборів учасників, яке оформлено
Протоколом від 04.07.1998 р.

У зв'язку з виходом Позивач отримав
вартість частини майна підприємства, пропорційно його частці у статутному
фонді, про що у відповідності до п. 18 Порядку ведення касових операцій у
національній валюті в Україні, який затверджено Постановою Правління
Національного банку України від 02.02.1995 р. № 21 (в редакції постанови
Правління Національного банку України від 13 жовтня 1997 року № 334) із змінами
і доповненнями, зроблено запис від 08.07.1998 р. в журналі реєстрації прибуткових
і видаткових касових документів.

Отже, твердження Позивача ОСОБА_2
про те, що він не виходив з підприємства, не підтверджуються матеріалами
справи. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, правовідносини
Позивача і колективного підприємства були припиненні у 1998 р.

Тому, і посилання Позивача на факт
його необізнаності до березня 2006 року про порушення його прав, не може бути
прийнятим судом до уваги. З урахуванням норми п. 6 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України, у відповідності до яких
правила Цивільного кодексу України від 16.01.2003 р. № 435-IV про
позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких,
встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим
Кодексом (до 01.01.2004 р.), застосуванню до спірних правовідносин підлягають
норми ЦК УРСР. Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої
порушено (позовна давність), встановлювався ст. 71 ЦК УРСР в три роки з дня,
коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (ст.
76 ЦК УРСР).

З огляду на те, що подання
Позивачем заяви про вихід, рішення Загальних зборів учасників та виплата
грошових коштів відбулися у 1998 р. строк позовної давності за позовними
вимогами Позивача закінчився у 2001 р. Стаття 75 ЦК УРСР передбачає
обов'язковість застосування позовної давності незалежно від заяви сторін. У
відповідності до ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Таким чином, суд не знаходить
підстав для задоволення позовних вимог Позивача ОСОБА_2

Стосовно позовних вимог Позивачки
ОСОБА_1, було встановлено, що частка яка їй належала була передана її законним
представником ОСОБА_3 інший учасниці підприємства ОСОБА_4 (Протокол загальних
зборів від 03.09.1998 р). У зв'язку з ти що на момент здійснення передачі
ОСОБА_1 (30.12.1985 року народження) була неповнолітньою, управління майном
(часткою у статутному фонді підприємства), що їй належало здійснювала її мати
ОСОБА_3. Установчими документами не встановлювалося обмежень, щодо можливості
передачі (відчуження) часток, які належали учасникам. Згідно п. 10 Установчого
договору учасник фірми за згодою з іншими учасниками має право відступити
частку (її частину) учаснику цієї фірми або третьої особи. Суд виходить з того,
що правомірність здійснення вказаного двохстороннього правочину між ОСОБА_1, в
особі її законного представника та ОСОБА_4 не було пов'язано із державною
реєстрацією змін до установчих документів, зміст Протоколу загальних зборів від
03.09.1998 р. свідчить про відсутність заперечень інших учасників, щодо
здійсненного правочину. Права та обов'язки за вказаною угодою виникли лише у
сторін цих договірних правовідносин. Вказана угода (правочин) згідно з якою
відбулися зміни у складі учасників підприємства була лише правовою підставою
для підприємства для внесення відповідних змін до установчих документів, що
здійснено ним у 1998 р. не було.

Згодом на підставі поданої
заяви  ОСОБА_4 (спільна заява з іншою
учасницею ОСОБА_3  від 16.10.1998 р.,
засвідчена посадовою особою виконавчого комітету Преображенської сільської
ради) вийшла із складу підприємства отримавши грошові коштів у сумі 1147,67
грн., пропорційну її частці у статутному фонді підприємства (запис від
19.10.1998 р. у в журналі реєстрації прибуткових і видаткових касових
документів). Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від
26.10.1998 р. цивільну справу № 2-387 за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до КП „РТО
„Центр” про виплату вартості частки майна та частки прибутку припинено у
зв'язку з відмовою позивачок від позову.

Суд зазначає, що з огляду на
викладені обставини, відносно позовних вимог ОСОБА_1 також закінчилися строки
позовної давності встановлені ст. 71 ЦК УРСР.

В порушення ст. 33 ГПК України,
Позивачами не доведено, обставини на які вони посилаються в якості підстави
своїх позовних вимог.

Таким чином, корпоративні відносини
Позивачів, які були учасниками КП „РТО „Центр”
згідно п.п. 23, 25 Статуту п. 10 Установчого договору підприємства
припиненні у 1998 р. подальші зміни, що відбулися в установчих документах не
стосуються прав та інтересів Позивачів.

Таким чином, позовні вимоги
Позивачів  є безпідставними, факти на які
вони посилаються в якості підстав своїх вимог не відповідають дійсності та не
підтверджується матеріалами справи.

У позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст.  49,
82, 84 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И
В:

У позові відмовити.

Суддя
Алейникова Т.Г.

Рішення підписане 23.06.08