ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2008 р.

№
6-15/313-05-8734

Колегія суддів Вищого
господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова
Є.В.,

суддів:

Данилової
Т.Б.,

Ходаківської
І.П.,

розглянула

касаційну
скаргу  та касаційну скаргу

акціонерного
банку "Банк регіонального розвитку"
(далі -Банк) приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського
нотаріального округу Тітової Тетяни Сергіївни
(далі -Приватний нотаріус)

на
постанову

Одеського
апеляційного господарського суду

від

14.08.08

у
справі

№
6-15/313-05-8734

господарського
суду

Одеської
області

за
позовом

відкритого
акціонерного товариства "Білгород-Дністровський рибокомбінат" (далі
-Товариство)

до

Банку,

треті
особи:

приватне
підприємство "Інеко" (далі -Підприємство),  Приватний нотаріус,

про

визнання
недійсним договору застави

В
засіданні взяли участь представники:

-
позивача:

Воронков
В.О. (за дов. б/н від 10.12.07);

-
відповідача:

Ключинський
К.Л. (за дов. № 22/246 від 06.02.06);

-
третіх осіб:

Підприємства:

Приватного
нотаріуса: не
з'явились.

Відводів
складу колегії суддів Вищого господарського суду України, яка переглядає справу
в касаційному порядку, не заявлено.

За
згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1

ст.
1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому
засіданні 06.11.08 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови
Вищого господарського суду України.

Рішенням
від 09.11.05 господарського суду Одеської області (суддя Петрова В.С.) позовні
вимоги Товариства задоволено в повному обсязі.

Договір
застави від 10.07.03, укладений між Банком та Товариством, посвідчений
Приватним нотаріусом 10.07.03, визнано недійсним.

З
Банку на користь Товариства стягнуто 85,00 грн. витрат по сплаті державного
мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового
процесу.

Постановою
від 15.05.07 Одеського апеляційного господарського суду (колегія суддів у
складі: головуючого -Таценко Н.Б., суддів -Сидоренко М.В., Мишкіної М.А.)
рішення від 09.11.05 господарського суду Одеської області залишено без змін, а
апеляційну скаргу Банку -без задоволення.

Постановою
від 18-25.10.07 Вищого господарського суду України постанову від 15.05.07
Одеського апеляційного господарського суду залишено без змін, а касаційну
скаргу Банку -без задоволення.

Постановою
від 22.01.08 Верховного Суду України касаційну скаргу Банку задоволено.

Постанову
від 25.10.07 Вищого господарського суду України, постанову від 15.05.07
Одеського апеляційного господарського суду та рішення від 09.11.05
господарського суду Одеської області скасовано, а справу передано на новий розгляд
до суду першої інстанції.

При
винесенні постанови Верховний Суд України, зокрема, звернув увагу на те, що
попередні судові інстанції не встановили факту, що вартість майна, яке є
предметом застави за спірним договором, перевищує 25% балансової вартості
активів Товариства, що є суттєвим для вирішення даного спору.

Під
час нового розгляду справи рішенням від 11.06.08 господарського суду Одеської
області (суддя Демешин О.А.) позов Товариства задоволено.

Визнано
недійсним договір застави від 10.07.03, укладений між Банком та Товариством.

З
Банку на користь Товариства стягнуто 85,00 грн. державного мита та 118,00 грн.
витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою
від 14.08.08 Одеського апеляційного господарського суду (колегія суддів у
складі: головуючого -Поліщук Л.В., суддів -Бандури Л.І., Бойко Л.І.) рішення
від 11.06.08 господарського суду Одеської області залишено без змін, а
апеляційну скаргу Банку -без задоволення.

Вказані
судові рішення мотивовані тим, що при співставленні переліків майна, вказаних в
договорі застави і свідоцтві про право власності встановлено, що Товариство
передало в заставу все нерухоме майно, яке знаходилось у нього у власності і
склало цілісний майновий комплекс порту, експертна вартість якого визначена у
сумі 10 103 000,00 грн. У зв'язку з зазначеним судові інстанції прийшли до
висновку про те, що передача цілісного майнового комплексу порту в заставу з
можливістю його подальшого відчуження може призвести до припинення діяльності
Товариства, а тому голова правління не мав права без погодження із загальними
зборами укладати спірний договір.

Не
погодившись з рішеннями попередніх судових інстанцій, прийнятими під час нового
розгляду справи, Банк та Приватний нотаріус звернулись до Вищого господарського
суду України з касаційними скаргами в яких просять рішення від 11.06.08
господарського суду Одеської області та постанову від 14.08.08 Одеського
апеляційного господарського суду скасувати, та прийняти по справі нове рішення,
яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Свої
вимоги скаржники обґрунтовують тим, що при винесенні оскаржених судових рішень
було порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема: ст. 65
Господарського кодексу України,

ст.ст.
17, 25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом", ст.ст. 1, 43, 32, 33, 35, 38, 11121
Господарського процесуального кодексу України.

Так,
Банк звертає увагу на те, що апеляційний суд без належного дослідження обставин
справи вказав в оскарженій постанові про те, що з документів, які знаходяться в
матеріалах справи неможливо встановити балансову вартість майна, переданого в
заставу, оскільки безпосередньо спірний договір застави від 10.07.03 містить
вказівку, що залишкова вартість предмета застави складає 819 456,00 грн.

Також,
Банк зазначає, що судами не було надано правової оцінки тій обставині, що
матеріалами справи підтверджено факт подальшого схвалення правлінням, а також
схвалення та затвердження 23.07.03 укладеного 10.07.03 спірного договору
застави спостережною радою Товариства.

Крім
того, скаржники вказують на помилковість тверджень апеляційного суду про те, що
за договором застави від 10.07.03 в заставу було передано всю належну
Товариству нерухомість, оскільки такий висновок було зроблено без витребування
відповідних відомостей від бюро технічної інвентаризації, разом з тим Банк
зазначає, що має відомості про те, що у власності Товариства є також інші
об'єкти.

У
своєму відзиві на касаційні скарги Товариство щодо доводів скаржників
заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просить касаційні скарги
Банку та Приватного нотаріуса залишити без задоволення, а оскаржені судові
рішення -без змін.

Розглянувши
матеріали справи, касаційні скарги, відзив на касаційні скарги, заслухавши
пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування
судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого
господарського суду України дійшла до висновку, що касаційні скарги підлягають
частковому задоволенню з наступних підстав.

Як
встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи,
10.07.03 між Банком та Підприємством було укладено кредитний договір №
14/10-477 про відкриття Підприємству кредитної лінії, згідно якого Банк надав
Підприємству кредит шляхом відкриття кредитної лінії у сумі, яка не може
перевищувати 1 500 000,00 грн., на термін з 10.07.03 до 09.07.04.

При
цьому, встановлено, що згідно п. 1.2 вказаного договору кредит надається
позичальникові тільки після підписання та нотаріального посвідчення договору
застави нерухомого майна з Товариством та підписання договору поруки.

Також,
судами встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язання Підприємством
кредитного договору від 10.07.03 № 14/10-477, 10.07.03 між Банком та
Товариством було укладено договір застави, який було посвідчено Приватним
нотаріусом, та зареєстровано у реєстрі за № 3889.

На
підставі наданих сторонами доказів у справі суди першої та апеляційної інстанцій
встановили, що 26.07.03 додатковою угодою до договору застави змінено п. 1.1,
де Товариство зобов'язалось відповідати за виконання Підприємством зобов'язань
по кредитному договору від 10.07.03 № 14/10-477, за умовами якого, згідно
додаткової угоди від 26.07.03 Банк відкрив Підприємству кредитну лінію з
максимальним розміром 4 000 000,00 грн.

Судами
встановлено, що за договором застави Товариство (Заставодавець) діє як майновий
поручитель за Підприємство, та відповідає перед Банком (Заставодержатель), визначивши
в якості об'єкту застави комплекс, розташований в Одеській області,
м.Білгород-Дністровський, вул.Кишинівська, 36, загальною площею 10 817,2 м2.

Місцевим
та апеляційним судами встановлено, що 02.09.04 Приватний нотаріус запропонував
звернути стягнення на земельну ділянку та розташований на ній комплекс
Товариства, заставлені за договором застави від 10.07.03, та вирішено за
рахунок коштів, виручених від реалізації цього майна, задовольнити вимоги
Банку.

Попередніми
судовими інстанціями встановлено, що ухвалою від 28.02.05 господарського суду
Одеської області порушено провадження у справі

№
32/40-05-1682 про банкрутство Товариства з призначенням розпорядника майна
боржника.

Разом
з тим, судами встановлено, що ухвалою від 09.06.08 господарського суду Одеської
області у справі № 2-32/40-05-1682 про банкрутство Товариства, на підставі п. 2
ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом", було відсторонено керівника Товариства та
покладено виконання обов'язків керівника Товариства на розпорядника майна
Товариства.

Місцевим
та апеляційним судами встановлено, що у процесі розгляду справи про банкрутство
Товариства змінилось декілька розпорядників майна, та на момент розгляду даної
справи розпорядником майна Товариства був арбітражний керуючий ОСОБА_1, якого
було призначено ухвалою від 11.10.07 господарського суду Одеської області у
справі № 7-24-2-32/40-05-1682 про банкрутство Товариства.

Матеріали
справи свідчать, що 27.09.05 Товариство звернулось до господарського суду
Одеської області з позовом у даній справі про визнання недійсним договору
застави від 10.07.03, укладеного між Банком та Товариством.

Як
встановлено попередніми судовими інстанціями, під час нового розгляду справи
Товариство свої позовні вимоги підтримало та просило їх задовольнити з підстав
того, що, на думку Товариства, по договору застави від 10.07.03 Товариством
було передано у заставу майно загальною вартістю

10
103 000,00 грн., а балансова вартість активів Товариства на момент укладення спірного
договору, становила 6 195 000,00 грн., у зв'язку з чим Товариство вважає, що
голова правління Товариства уклав договір застави від 10.07.03 на суму, яка
перевищує 25% від балансової вартості активів Товариства, а тому такий договір
повинен був бути погоджений спостережною радою Товариства, але такого
погодження не відбулось.

Щодо
доводів скаржників про відсутність повноважень у арбітражного керуючого ОСОБА_1
представляти інтереси Товариства (подавати позови до суду, підтримувати раніше
подані позови до суду, видавати довіреності іншим особам на ведення справ
Товариства у суді та підписувати відповідні документи від імені Товариств),
суди першої та апеляційної інстанцій зазначили, що у даному випадку розпорядник
майна Товариства арбітражний керуючий ОСОБА_1 діє в силу ст. 13 Закону України
"Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його
банкрутом", згідно якої розпорядник майна зобов'язаний вживати заходів для
захисту майна боржника та має право звертатися до суду, а предмет даної справи безпосередньо
стосується майна боржника (Товариства).

Крім
того, попередні судові інстанції врахували, що ухвалою від 09.06.05
господарського суду Одеської області у справі про банкрутство Товариства на
підставі п. 2 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом", на розпорядника майна Товариства
було покладено виконання обов'язків керівника Товариства.

Під
час вирішення спору по суті місцевим та апеляційним судами встановлено, що з
договору застави від 10.07.03, укладеного між Банком та Товариством вбачається,
що від імені Товариства його підписав голова правління Товариства.

Також,
судами встановлено, що згідно п. 1.3 договору застави від 10.07.03, укладеного
між Банком та Товариством, сторони оцінили майно, яке передано у заставу, у
сумі яка становить 10 103 000,00 грн., а у п. 1.3 такого сторони зазначили
залишкову вартість предмета застави в розмірі 819 456 грн., та визначили, що
згідно експертної оцінки, вартість майна, переданого у заставу, становить 10 103
000 грн.

Разом
з тим, суди прийшли до висновку про те, що згідно балансу Товариства станом на
31.12.03, вартість активів Товариства становила

6 195
000,00 грн.

Врахувавши,
що по договору застави від 10.07.03 Товариство передало у заставу Банку певне
майно загальною вартістю 10 103 000,00 грн., а балансова вартість активів
Товариства станом на 31.12.03 становила 6 195 000,00 грн., та взявши до уваги
те, що на момент укладення договору застави баланс не було складено, попередні
судові інстанції дійшли до висновку, що головою правління Товариства було
укладено договір застави від 10.07.03 на суму, яка перевищує 25% від балансової
вартості активів Товариства.

При
цьому, суди першої та апеляційної інстанцій відхилили посилання Банку на те, що
вартість майна переданого у заставу по договору застави від 10.07.03 не
перевищує 25% від балансової вартості активів Товариства, зазначивши, що
оскільки на дату укладення договору застави баланс не складався, а наданий в
якості доказів залишкової вартості предмету застави в розмірі 819 456 грн.
витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно

№
151459 від 12.03.03 Білгород-Дністровського міжміського бюро технічної
інвентаризації не може бути прийнятий до уваги, оскільки термін дійсності
вказаного витягу був встановлений протягом трьох місяців, а тому на момент
укладення спірного договору застави від 10.07.03 такий витяг був недійсним.

Доводи
скаржника про те, що вартість заставленого майна Товариства у відсотковому
відношенні складає лише 11,84 % від балансової вартості його активів, були
відхилені попередні судовими інстанціями
з посиланням на ту обставину, що з балансів за І і ІV квартали 2003
року, які знаходяться в матеріалах справи, неможливо встановити балансову вартість
майна, переданого в заставу.

Водночас,
попередніми судовими інстанціями було враховано, що відповідно до п.п.
"в" п. 7.4.7 статуту Товариства, голова правління має право укладати
договори на суму, що не перевищує 25% балансової вартості активів Товариства, а
на суму, що перевищує 25% балансової вартості активів Товариства -за
погодженням спостережної ради Товариства.

Судами
встановлено, що згідно п.п. "п" п. 7.3.3 статуту Товариства
спостережна рада попередньо узгоджує проекти договорів, укладених на суму, що
перевищує 25% балансової вартості активів Товариства.

Матеріали
справи свідчать, що в підтвердження того, що проект договору застави від
10.07.03 було узгоджено спостережною радою Товариства сторонами до матеріалів
справи було надано протокол від 20.06.03 правління та протокол від 20.06.03
спостережної ради, а також протокол засідання спостережної ради Товариства від
23.07.03, проте такі документи були відхилені попередніми судовими інстанціями.

Так,
судами зазначено, що у протоколі спостережної ради від 20.06.03 йдеться про
розгляд питання щодо виступу Товариства поручителем перед Банком за
Підприємством по кредитному договору на суму 2 500 000,00 грн., а оскаржений
договір без додаткової угоди укладено на суму в 1 500 000,00 грн. при цьому,
Підприємство прийняло рішення про укладення кредитного договору на суму в 1 500
000,00 грн. тільки 23.06.03, тобто після прийняття рішення втіленого у
протоколі спостережної ради Товариства від 20.06.03.

З
урахуванням наведеного місцевий та апеляційний суди прийшли до висновку про те,
що спостережна рада своїм протоколом від 20.06.03 не погоджувала проекту
кредитного договору на суму в 1 500 000,00 грн. між Підприємством та Банком та
не погоджувала проекту кредитного договору між Підприємством та Банком з
урахуванням додаткової угоди на суму в

4 000
000,00 грн. Також, суди зазначили, що в протоколах спостережної ради від
20.06.03 та від 23.07.03 не визначено конкретного переліку та вартості майна,
що підлягало передачі в заставу, а тому, на думку судів, цими протоколами не
було погоджено саме проект кредитного договору застави від 10.07.03.

З
урахуванням наведеного, попередні судові інстанції прийшли до висновку про те,
що договір застави від 10.07.03 було укладено головою правління Товариства
всупереч п.п. "п" п. 7.3.3 статуту Товариства, що є підставою для
визнання недійсним договору відповідно до ст. 48 Цивільного кодексу УРСР (1963
року).

Колегія
суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ст. 48
Цивільного кодексу УРСР (чинного на момент укладення спірної угоди) недійсною є
та угода, що не відповідає вимогам закону.

Підставою
для визнання угоди недійсною як такої, що не відповідає вимогам закону, згідно
із приписами ст. 48 ЦК УРСР, є підписання угоди особою (органом юридичної
особи) без відповідних повноважень, а також з порушенням наданих їй
повноважень.

Згідно
ст. 47 Закону України "Про господарські товариства", голова правління
керує правлінням, як виконавчим органом акціонерного товариства. В свою чергу
правління та голова правління підзвітні загальним зборам акціонерів і раді
акціонерного товариства (спостережна рада) та організовують виконання їх
рішень. Правління та голова правління діють від імені акціонерного товариства в
межах, передбачених Законом України "Про господарські товариства" і
статутом акціонерного товариства.

Водночас,
слід зазначити, що за змістом ст. 63 Цивільного кодексу УРСР угода, укладена
від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з
перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки
для особи, яку представляють, лише в разі дальшого схвалення угоди цією особою.
Наступне схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з
моменту її укладення.

Пленум
Верховного Суду України в п.п. 2, 12 Постанови від 28.04.78

№ 3
"Про судову практику в справах про визнання угод недійсними"
роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з
наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною
суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди
недійсною, та настання визначених юридичних наслідків.

Отже,
вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен встановити наявність
тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання
відповідних наслідків: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання
встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно
полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що всупереч
вимог ст. 11121 Господарського процесуального кодексу України судами
не виконано вказівок постанови Верховного Суду України у даній справі, та не
було належним чином з урахуванням вимог ст.ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України щодо належності та допустимості доказів
досліджено та надану правову оцінку документам, наданим на підтвердження
встановлення факту чи перевищувала вартість майна, переданого згідно спірного
договору, 25% балансової вартості активів Товариства, оскільки лише у такому
випадку спірний договір дійсно було укладено з перевищенням повноважень (без
погодження спостережної ради). Разом з тим, посилання судів на неможливість
встановлення балансової вартості майна, переданого в заставу, є неприпустимим,
оскільки це суперечить завданням суду, який наділений достатньої компетенцією
для витребування необхідних документів у установ та організацій з метою повного
та об'єктивного вирішення спору по суті.

Окрім
того, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає на неповне
дослідження судами питання повноважень особи, яка подала та підтримує позов у
даній справі.

Так,
виходячи з системного аналізу положень Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі -Закон), в
процедурі розпорядження майном боржника визнання недійсними укладених боржником
договорів за спеціальними підставами, визначеними цим законом, взагалі не
передбачено.

Таке
визнання недійсними договорів боржника може відбуватися лише на стадії санації
боржника чи його ліквідації, оскільки у цих процедурах вирішується питання щодо
формування активу та його реалізації з метою зменшення пасиву боржника шляхом
задоволення вимог кредиторів. Внаслідок таких дій відбувається повернення майна
боржника у ліквідаційну (конкурсну) масу, за рахунок якої здійснюється
погашення грошових вимог його кредиторів.

У
зв'язку з зазначеним, кредитори мають право тільки в процедурі санації чи
ліквідації боржника самостійно або через арбітражного керуючого (керуючого
санацією, ліквідатора) боржника ініціювати визнання недійсними договорів,
укладених боржником.

Відповідно
до ст. 25 Закону ліквідатор має право подати до господарського суду заяви про
визнання недійсними угод боржника з підстав, передбачених ч. 10 ст. 17 Закону.
Так, виходячи з правового аналізу ч. 10 ст. 17 Закону керуючий санацією має
право звернутись до суду з вимогою про визнання договору недійсним, якщо такий
договір не виконаний повністю або частково.

Пунктом
11 статті 17 Закону передбачено лише дві підстави, з яких суд може визнати
оспорювані угоди недійсними: угода укладена боржником із заінтересованими
особами і в результаті якої кредиторам завдані чи можуть бути завдані збитки;
угода укладена боржником з окремим кредитором чи іншою особою протягом шести
місяців, що передували дню винесення ухвали про санацію, і надає перевагу
одному кредитору перед іншими або пов'язана з виплатою (видачею) частки (паю) в
майні боржника у зв'язку з його виходом зі складу учасників боржника.

Враховуючи,
що підстави для визнання угод боржника недійсними містяться у ч. 11 ст. 17
Закону, положення останньої і підлягають застосуванню у разі подання
ліквідатором (керуючим санацією) заяви про визнання угоди недійсною.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України зазначає, що ч. 11 ст. 17 Закону не
передбачає визнання у справі про банкрутство недійсними угод з підстав,
передбачених цивільним законодавством.

Таким
чином, виходячи з юридичного аналізу зазначеної норми Закону, тільки ліквідатор
та керуючий санацією вправі відмовитись від виконання договорів, і виключно
тих, які не виконані повністю або частково і завдають боржнику збитків.

Суди
при розгляді справи на дані вимоги Закону уваги не звернули, та не з'ясували
стадію розгляду справи про банкрутство Товариства станом на час прийняття
рішень по даній справі.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України зазначає, що судами першої та
апеляційної інстанцій при винесенні рішень по суті спору наведеним правовим
положенням юридичного аналізу в контексті спірних правовідносин надано не було,
в той час, як у даному випадку необхідно було враховувати вказані норми в
комплексі.

На
підставі викладеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає,
що спір було розглянуто місцевим та апеляційним судами без дослідження в
повному обсязі обставин справи та норм чинного законодавства, що є порушенням
принципу всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх
сукупності, що призвело до прийняття рішень з помилковим застосуванням норм
права.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що в касаційній скарзі
стверджуються факти порушення судами не лише норм матеріального та
процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів. Разом з
тим, колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що оцінка
доказів, не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Відповідно
до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 1 Постанови від
29.12.76 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши
всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки
передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції
не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково перевіряти докази, судові рішення, ухвалені у
справі під час нового розгляду справи, підлягають скасуванню, а справа
-повторному направленню на новий розгляд до господарського суду Одеської
області.

Під
час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги викладене в
цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і
об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в
залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством
вирішити спір.

Керуючись
ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110 Господарського
процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну
скаргу акціонерного банку "Банк регіонального розвитку"

№
22/2707 від 12.09.08 та касаційну скаргу приватного нотаріуса
Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітової Тетяни Сергіївни
№ 25 від 10.09.08 задовольнити частково.

Рішення
від 11.06.08 господарського суду Одеської області та постанову від 14.08.08
Одеського апеляційного господарського суду у справі № 6-15/313-05-8734
господарського суду Одеської області скасувати, а справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

І.Ходаківська