ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2008 р.

№
33/149

Вищий
господарський  суд України у складі
колегії суддів:

Черкащенка
М.М., - головуючого,

Кузьменка
М.В., Самусенко С.С.,

розглянувши
матеріали касаційної скарги

Дніпропетровського
орендного підприємства "Одяг"

на
постанову

Київського
апеляційного господарського суду від 01.07.2008 року

у
справі господарського суду

м. Києва

за
позовом

Дніпропетровського
орендного підприємства "Одяг"

до

Дніпропетровської
обласної ради

третя
особа

Фонд
комунального майна Дніпропетровської обласної ради

про

визнання
права на оренду

за
участю представників від:

позивача

Хмельникова
А.О.,

відповідача

Смирнова
О.С.,

В С Т А Н О В И В :

У
березні 2008 року Дніпропетровське орендне підприємство "Одяг"
звернулось до господарського суду з позовом до Дніпропетровської обласної ради
про визнання права оренди на майно, яке передбачено п.1.1 договору оренди від
21.12.1992 року, зокрема на будинки літ. А-2, Б-2, В-2, К-2, Г-1, Д-2, Ж-2,
З-2, Л-1, М-3, Н-3, У, И-2, яке розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ,
вул. Горького, 6, на умовах передбачених договором оренди від 21.12.1992 року і
строком до 10.01.2023 року.

Рішенням
господарського суду м. Києва від 01.04.2008 року позов задоволено. Визнано за
Дніпропетровським орендним підприємством "Одяг" права оренди на
майно, яке передбачено п.1.1 договору оренди від 21.12.1992 року, зокрема на
будинки літ. А-2, Б-2, В-2, К-2, Г-1, Д-2, Ж-2, З-2, Л-1, М-3, Н-3, У, И-2, яке
розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Горького, 6, на умовах
передбачених договором оренди від 21.12.1992 року і строком до 10.01.2023 року.

Постановою
Київського апеляційного господарського суду від 01.07.2008 року рішення
місцевого господарського суду від 01.04.2008 року скасовано та прийнято нове
рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не
погоджуючись з прийнятою постановою, Дніпропетровське орендне підприємство
"Одяг" подало касаційну скаргу, в якій просить постанову Київського
апеляційного господарського суду від 01.07.2008 року скасувати, рішення
господарського суду м. Києва від 01.04.2008 року з даної справи залишити без
змін.

В
обгрунтування своїх вимог скаржник посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття незаконної
постанови.

До
початку розгляду справи в судовому засіданні сторонами не заявлялись клопотання
та не подавались заяви.

Перевіривши  юридичну оцінку обставин справи та повноту їх
встановлення, проаналізувавши правильність застосування судом  норм
матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як
вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій,
21.12.1992 року між організацією орендарів Дніпропетровського обласного
оптово-роздрібного підприємства фірми "Одяг" та Фондом комунального
майна Дніпропетровської обласної ради на підставі ст. 60 Закону України
"Про місцеве самоврядування" було укладено договір оренди, відповідно
до якого в оренду передавалось комунальне майно у вигляді: основних засобів у
сумі 12272 тис.крб; оборотних засобів у сумі 113207 тис.крб.; незавершене
будівництво у сумі 8977 тис.крб.

На
виконання умов договору, відповідач передав позивачу по акту приймання-передачі
нерухоме майно, яке відноситься до основних фондів, а саме: будинки літ. А-2,
Б-2, В-2, К-2, Г-1, Д-2, Ж-2, З-2, Л-1, М-3, Н-3, У, И-2, яке розташоване за
адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Горького, 6.

Відповідно
до статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона
(орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у
користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно
з п. 6.1 договору оренди, даний договір набуває чинності з моменту його
підписання. Строк його дії закінчується 31.12.2007 року, якщо договір не буде
продовжений або припинений по ініціативі однієї із сторін в установленому
порядку або до цього строку не буде викуплене орендоване майно.

Пунктом
6.2 договору оренди, сторони дійшли згоди, що умови даного договору оренди
зберігають силу на весь строк його дії і у випадку, якщо після його укладення
законодавством встановлюються правила, які погіршують становище орендаря.

Відповідно
до п. 6.4 договору сторони встановили, що у разі закінчення строку
договору  оренди орендар має першочергове
право на його відновлення. При відсутності заяв однієї із сторін про припинення
або зміну договору при закінченні строку його дії договір оренди вважається
продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені
договором.

Тобто,
враховуючи п.6.4 договору, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку
про те, що для того, щоб договір був продовжений на тих самих умовах і на той
самий строк повинні існувати дві обставини: відсутність заяв однієї із сторін
про припинення договору та строк дії договору має сплинути.

Судами
попередніх інстанцій встановлено, що строк дії договору закінчився 31.12.2007
року.

Відмовляючи
у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що одночасно не
існувало двох обставин, про які сторони дійшли згоди у п.6.4 договору, що дають
підстави для продовження договору оренди на новий строк, а саме обставини про
відсутність заяв однієї із сторін про припинення дії договору. При цьому суд
послався на лист позивача №1951/0/2-07 від 13.12.2007 року та лист №102/0/025
від 26.01.2008 року.

Проте
з таким висновком судова колегія не може погодитись з урахуванням наступного.

Як
вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції,
лист 1951/0/2-07 від 13.12.2007 року "Про припинення договору оренди"
не є належним та допустимим доказом у даній справі, якій свідчить про належне
повідомлення відповідача про припинення дії договору оренди, адже цей лист
направлено не на адресу орендаря -Дніпропетровського орендного підприємства
"Одяг", яке є стороною по договору оренди, а на адресу ОСОБА_1, як зазначено
у реєстрі розсилки (а.с.100 т.1).

Що ж
до інших будь-яких допустимих доказів - докази отримання листа від 13.12.2007
року позивачем, поштових квитанцій, повідомлень про вручення чи направлення
зазначеного листа на адресу позивачу не надано.

Крім
того, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що реєстр
розсилки також не є належним доказом про повідомлення Дніпропетровського
орендного підприємства "Одяг" о припинені дії договору оренди, адже
цей реєстр лише містить печатку про завірення копії та печатку загального
відділу відповідача і не містить будь-яких печаток, штампів відділення
поштового зв"язку, як то вимагає Інструкція з обліку поштових відправлень
на підприємстві поштового зв'язку,
в його філіях і структурних підрозділах та спеціалізованих форм
первинного обліку №173 від 17.12.1998 року.

Статтею
627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Враховуючи
приписи ст. 627 ЦК України, п. 6.2 договору оренди, а також ч.2 ст. 17 Закону
України "Про оренду державного та комунального майна", якою змінено
строки повідомлення про припинення дії договору оренди на більш тривалі, суд
першої інстанції правомірно не взяв до уваги лист відповідача №102/0/2-08 від
26.01.2008 року, який отриманий позивачем 05.02.2008 року, як підставу для
припинення дії договору оренди.

Відповідно
до ч.2 ст. 16 ЦК України та ч.2 ст. 20 ГК України, способами захисту цивільних
прав і майнових прав суб"єкта господарювання є визнання права.

З урахуванням вищевикладеного, судова
колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що договір оренди від
21.12.1992 року був продовжений на той же самий строк і на тих же самих умовах,
оскільки на момент, що передбачений договором не було заяв про припинення дії
договору, а тому місцевий господарський суд правомірно задовольнив позовні
вимоги та визнав за позивачем право на оренду майна за договором оренди від
21.12.1992 року, яке оспорюється відповідачем.

Враховуючи,
що суд апеляційної інстанції дійшов до протилежного висновку, постанова Київського
апеляційного господарського суду від 01.07.2008 року підлягає скасуванню, а
рішення господарського суду м. Києва від 01.04.2008 року залишенню без змін.

Керуючись
ст.ст. 1115, 1117, 1119- 11111
Господарського  процесуального
кодексу  України,  Вищий    господарський    суд
України

П О С Т А Н О В И
В :

Касаційну
скаргу задовольнити.

Постанову
Київського апеляційного господарського суду від 01.07.2008 року у справі №
33/149 скасувати.

Рішення
господарського суду м. Києва від 01.04.2008 року з даної справи залишити без
змін.

Доручити
господарському суду м. Києва видати відповідні накази, згідно зі ст. 122 ГПК
України.

Головуючий,
суддя
М. Черкащенко

Судді                                                                                                    М.
Кузьменко

С. Самусенко