Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2008 р. Справа № 47/209-08

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., судді Пушай В.І., Барбашова С.В.

при секретарі Карпенко Ж.М.

за участю представників сторін:

позивача - Тихоненко М.Л., Парасюк О.Л.

відповідача - Рура М.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача вх. № 2509Х/3-7 на рішення господарського суду Харківської області від 01.09.08 по справі № 47/209-08

за позовом ДП "Харківське агрегатне конструкторське бюро", м. Харків

до ТОВ "Науково-виробниче підприємство "ТЕХМА", м. Харків

про стягнення 17567,92 грн. -

встановила:

В липні 2008 р. позивач –ДП „Харківське аграрне конструкторське бюро”, м. Харків звернувся до господарського суду з позовною заявою в якій просив суд стягнути з відповідача –ТОВ НВП „Техма”, м. Харків 14419,20 грн. передоплати, 1889,92 грн. інфляційних, 159,99 грн. річних, 1099,81 грн. пені та судових витрат, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач неналежним чином виконав взяті на себе зобов’язання за укладеним між сторонами договором № 23-07-07/15 від 12.07.07 р.

Рішенням господарського суду Харківської області від 01.09.08 р. (суддя Светлічний Ю.В.) по справі № 47/209-08 позов задоволено. З відповідача на користь позивача стягнуто 14419,20 грн. заборгованості, 1889,92 грн. інфляційних, 159,99 грн. річних, 1099,81 грн. пені, 1889,92 грн. держмита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішення мотивоване з тих підстав, що відповідач не виконав взяті на себе зобов’язання за укладеним між сторонами договором № 23-07-07/15 від 12.07.07 р.; що пеня, інфляційні та річні підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на підставі умов вищевказаного договору та вимог чинного законодавства України та ін.

Відповідач з рішенням господарського суду не погоджується, вважає його незаконним та необґрунтованим, подав апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на те, що суд першої інстанції виніс оскаржуване рішення за відсутності представника відповідача, чим зокрема порушив процесуальні права останнього. Крім того, відповідач також вказує на те, суд при винесенні рішення не врахував той факт, що спірний договір на момент звернення позивача до суду у встановленому законом порядку не був розірваний або визнаний недійсним, тобто він, на думку відповідача, є таким, що на даний час породжує для сторін певні права та обов’язки. До того ж суд, на думку відповідача, виносячи рішення також безпідставно не врахував відповідні положення закону, що регулюють відносини з договору підряду. Разом з тим відповідач зазначає, що спірний договір ним був частково виконаний і вказана обставина в прийнятому по справі рішенні не врахована та ін.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить суд рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те що відповідача під час розгляду справи в господарському суді було належним чином повідомлено про час та місце проведення відповідних судових засідань; що відповідач не виконав взяті на себе зобов’язання за спірним договором; що часткове виконання відповідачем умов договору, в разі наявності такого виконання, сталося вже після припинення дії спірного договору, тобто після 31.12.07 р. (п. 11.1 договору) та ін.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, судова колегія встановила наступне:

Як свідчать матеріали справи, 12.07.07 р. між сторонами укладено договір поставки та виконання робіт № 23-07-07/15, відповідно до умов якого відповідач зобов’язався виконати роботи з постачання, установки, налагодження та вводу в експлуатацію тиристорного перетворювача для двигуна постійного струму мод. СТRD-12-200-u на об’єкті позивача, а позивач оплатити вартість виконання.

Відповідно до п. 2.3 договору, його вартість становить 28838,37 грн. з НДС.

Відповідно до п. 8.2 договору, в разі прострочки виконання робіт з вини виконавця, останній виплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, встановленої на момент прострочення, від вартості невиконаних робіт за кожен день прострочки.

Згідно з п. 11.1 договору, строк дії договору встановлюється з моменту підписання і діє до 31.12.07 р.

Пунктом 5.1 договору сторони передбачили порядок розрахунків за договором, а саме позивач зобов’язався перерахувати відповідачу передплату у розмірі 50% вартості робіт від загальної суми договору, тобто 14419,20 грн., в місячний термін. Кінцевий розрахунок позивач зобов’язався провести на протязі 10 банківських днів з моменту підписання акту виконаних робіт.

Платіжним дорученням № 327 від 31.10.07 р. позивач перерахував на користь відповідача передоплату за договором в сумі 14419,20 грн. При цьому матеріали справи свідчать про те, що перед тим як сплатити передплату позивач звертався до відповідача з проханням виставити новий рахунок та провести калькуляцію (розрахунок) робіт. У відповідь 01.10.2007 р. відповідач надіслав на адресу позивача новий розрахунок вартості виконання робіт, в якому підтвердив суму передбачену договором, а саме 28838,37 грн. Крім того, у самому рахунку-фактурі відповідачем була вказана загальна сума 14419,20 грн. передоплати згідно з умовами договору.

Пунктом 2.2 договору встановлено, що строк виконання робіт повинен становити не більше ніж 60 діб з моменту надходження передплати на рахунок виконавця.

Тобто з урахуванням того, що передоплату позивач сплатив 31.10.07 р., свої зобов’язання за договором відповідач повинен був виконати до 31.12.07 р.

Разом з тим, як вказує позивач, відповідач свої зобов’язання за спірним договором на момент звернення до суду не виконав, та передоплати йому не повернув.

19.05.08 р. позивач направляв на адресу відповідача претензію №225-8/674. з вимогою про повернення передоплати з урахуванням індексу інфляції та річних, а також з посиланням на п. 8.2 договору вимагав сплати пені, однак вказана претензія була залишена відповідачем без відповіді.

З матеріалів справи також вбачається, що господарський суд приймаючи оскаржуване рішення крім іншого виходив з того, що відповідач не виконав взяті на себе зобов’язання за укладеним між сторонами договором № 23-07-07/15 від 12.07.07 р.; що пеня, інфляційні та річні підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на підставі умов вищевказаного договору та вимог чинного законодавства України.

Однак, викладені вище висновки господарського суду, на думку колегії суддів, не повністю відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи, і хоча судом правовідносинам, що склалися між сторонами в цілому була надана належна правова оцінка, однак при цьому суд безпідставно дійшов висновку про стягнення з відповідача інфляційних та річних за прострочку виконання зобов’язання яке не може вважатися грошовим, та якого у відповідача за спірним договором не виникало, в зв’язку з чим, прийняте по справі рішення підлягає зміні.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 34, 36 ГПК України, Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог —відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ст.ст. 610-612 ЦК України порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Отже, відповідач допустив порушення зобов'язання, оскільки не виконав його в повному обсязі у строк, встановлений договором.

Як свідчать умови спірного договору, він містить елементи декількох видів договорів, зокрема елементи договору поставки, що закінчується певними роботами щодо поставленого обладнання.

Відповідно до п. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 693 ЦК України, Якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов’язання за спірним договором, висновки господарського суду про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 14419,20 грн. раніше сплаченої позивачем передоплати є законними та обґрунтованими.

При цьому не можуть бути прийняті судом до уваги доводи відповідача про те, що він частково виконав умови договору (з посиланням на те що він безпосередньо для позивача вже привіз з Італії необхідний товар) та з урахуванням відповідних вимог ЦК України, які регулюють відносини з договору, має право на відшкодування позивачем вартості їх виконання, оскільки позивач в обґрунтування вказаного та всупереч вимогам ст. 33 ГПК України по-перше не надав доказів поставки позивачу вказаного товару, як того вимагає спірний договір, та доказів виконання інших обов’язків передбачених договором, зокрема встановлення, налагодження тощо, по-друге не надав доказів того, що вказаний товар з Італії він привіз саме з метою виконання укладеного між сторонами договору. Тобто з урахуванням вказаного, у судової колегії відсутні підстави вважати, що відповідач дійсно частково виконав умови спірного договору. До того ж до відносин з виконання відповідачем обов’язків з поставки товару не можуть застосовуватися положення ЦК України що регулюють відносини з підряду.

Пунктом 4 ст. 631 ЦК України встановлено, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до вимог п. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції можуть застосовуються у розмірі, визначеному умовами договору. При цьому їх розмір може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Враховуючи викладене, а також те, що відповідно до п. 8.2 спірного договору сторони досягли згоди про забезпечення виконання зобов'язання з своєчасного виконання робіт за договором пенею, що відповідач не виконав умови спірного договору, висновки господарського суду про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 1099,81 грн. є також законними та обґрунтованими.

Разом з тим, безпідставними є висновки суду про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних та річних.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто вказаною статтею визначено правові наслідки прострочення боржником виконання грошового зобов’язання. Однак, відповідно до умов спірного договору зобов’язання відповідача не мали характеру грошового, що в свою чергу унеможливлює застосування наслідків передбачених ст. 625 ЦК України. Таким чином, висновки господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних та річних є такими, що суперечать вимогам чинного законодавства України, в зв’язку з чим, воно у вказаній частині підлягає скасуванню а позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Крім того, п. 3 ст. 693 ЦК України встановлено, що на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Таким чином, на суму неповернутої попередньої оплати можуть нараховуватися виключно відсотки за користування чужими грошовими коштами, чого сторонами в спірному договорі встановлено не було, та в зв’язку з чим, не можуть нараховуватися інфляційні та річні на підставі ст. 625 ЦК України.

Разом з тим, безпідставними є вимоги відповідача про скасування прийнятого по справі рішення по тих мотивах, що господарський суд прийняв рішення за відсутності представника відповідача, чим нібито порушив процесуальні права останнього.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції надсилав на адресу відповідача ухвалу від 23.07.08 р. про порушення провадження по справі, а так само відкладав розгляд справи 18.08.08 р. в т.ч. в зв’язку з неявкою представника відповідача, та надсилав на його адресу відповідну ухвалу, тим самим надававши можливість останньому направити в судове засідання свого представника та надати свої доводи стосовно заявлених позивачем позовних вимог та необхідні докази в їх обґрунтування. Однак відповідач вказаною можливістю з невідомих причин не скористався. При цьому про те, що відповідачу було відомо про порушення судом провадження у даній справі свідчать зокрема відповідне поштове повідомлення (а.с. 19), листи, які відповідач надсилав на адресу суду. Беручи до уваги викладене, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави вважати, що суд першої інстанції при розгляді даної справи порушив процесуальні права відповідача. Разом з тим враховуючи, що норми ГПК України передбачають можливість розгляду справи без участі представників сторін, повідомлених про час та місце розгляду справи, за наявними в справі матеріалами, вимоги відповідача про скасування прийнятого по справі рішення не підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 104 ГПК України порушення або неправильне застосування норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни судового рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення. При цьому, відповідач, не надав жодного доказу того, що господарський суд при винесенні рішення порушив норми процесуального права, які могли б в будь-якому випадку бути підставою для скасування даного рішення.

З урахуванням вимог ст. 49 ГПК України, також підлягає скасуванню рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача 20,49 грн. держмита, при цьому, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 10,24 грн. держмита по скарзі.

Таким чином, висновки, викладені в рішенні господарського суду частково відповідають вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи, і воно підлягає зміні з інших підстав та мотивів, ніж ті що означені заявником в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 101, 102, п. 4 ст. 103, п. 1, 4 ст. 104, ст. 105 ГПК України, судова колегія -

постановила:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 01.09.08 р. по справі № 47/209-08 змінити.

В частині стягнення з відповідача на користь позивача 159,99 грн. річних, 1889,92 грн. інфляційних, 20,49 грн. держмита рішення скасувати та в позові в цій частині відмовити.

В іншій частині рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Стягнути з Державного підприємства "Харківське агрегатне конструкторське бюро" (61023, м. Харків, вул. Сумська, 132, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства "Техма" (61019, м. Харків, пр. Іл'їча, 118, ) 10,24 грн. держмита по скарзі.

Наказ доручити видати господарському суду Харківської області.

Повний текст постанови підписано 21.11.08 р.

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Судді Пушай В.І.

Барбашова С.В.