ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2008 р.

№
40/72-08

Колегія суддів Вищого господарського суду України у
складі:

головуючого:

Першикова
Є.В.,

суддів:

Данилової
Т.Б.,

Ходаківської
І.П.

розглянула

касаційну
скаргу

фізичної
особи -підприємця ОСОБА_1 (далі -ФО-П ОСОБА_1.)

на
постанову

Харківського
апеляційного господарського суду

від

19.08.08

у
справі

№
40/72-08

господарського
суду

Харківської
області

за
позовом

ФО-П
ОСОБА_1.

до

фізичної
особи -підприємця ОСОБА_2а (далі -ФО-П ОСОБА_2.),  приватної фірми "Кредо" (далі -ПФ
"Кредо")

про

визнання
недійсним договору, визнання незаконним одностороннє розірвання договору та
стягнення  23 229,01 грн.

В
засіданні взяли участь представники:

-
позивача:

ОСОБА_1.
(особисто; паспорт);

-
відповідачів:

ФО-П
ОСОБА_2.:
ОСОБА_3(за дов. б/н від 01.11.08);

Фірми:
ОСОБА_3(за дов. б/н від 01.11.08).

Ухвалою
20.10.08 колегії суддів Вищого господарського суду України у складі головуючого
-Першикова Є.В., суддів -Муравйова О.В.,

Ходаківської
І.П. касаційна скаргу ФО-П ОСОБА_1. б/н від 15.09.08 була прийнята до
провадження та призначена до розгляду у судовому засіданні на 06.11.08, без
початку перегляду справи по суті.

У
зв'язку з виходом судді Данилової Т.Б. з відпустки розпорядженням від 05.11.08
заступника Голови Вищого господарського суду України для розгляду даної справи,
призначеної до перегляду на 06.11.08, створено колегію суддів у складі:
головуючий -Першиков Є.В., судді -Данилова Т.Б., Ходаківська І.П.

Про
вказані обставини представників сторін було повідомлено на початку судового
засідання 06.11.08. Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду
України, яка переглядає справу в касаційному порядку, не заявлено.

За
згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1

ст.
1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому
засіданні 06.11.08 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови
Вищого господарського суду України.

Рішенням
від 14.07.08 господарського суду Харківської області (суддя Хотенець П.В.)
позовні вимоги задоволено частково.

Визнано
недійсним договір оренди торгівельних площ № 19, укладений 01.03.07 між ФО-П
ОСОБА_1. та ФО-П ОСОБА_2.

З
ФО-П ОСОБА_2. на користь ФО-П ОСОБА_1. стягнуто

4
968,00 грн. як незаконно отриманих за договором оренди торгівельних площ № 19
від 01.03.07.

Визнано
незаконним одностороннє розірвання ПФ "Кредо" договору

№ 30,
який було укладено 01.01.07 між ФО-П ОСОБА_1. та ПФ "Кредо".

З ПФ
"Кредо" на користь ФО-П ОСОБА_1. стягнуто 13 229,00 грн. матеріальної
шкоди, причиненої незаконним закриттям торгівельних місць.

З
ФО-П ОСОБА_2. на користь ФО-П ОСОБА_1. стягнуто

1
500,00 грн. витрат на послуги адвоката, 140,99 грн. державного мита та

59,00
грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішення
місцевого суду мотивовано тим, що оскільки орендарем земельної ділянки, на якій
розташовані торгівельні площі, є Фірма, то

ФО-П
ОСОБА_2. не мав правових підстав для укладення договору оренди таких
торгівельних площ з ФО-П ОСОБА_1. Також, суд першої інстанції врахував, що
матеріалами справи не доведено фактів порушення

ФО-П
ОСОБА_1. умов договору, укладеного з ПФ "Кредо", у зв'язку з чим
дійшов до висновку про те, що немає правових підстав для його розірвання.

Постановою
від 19.08.08 Харківського апеляційного господарського суду (колегія суддів у
складі: головуючого -Кравець Т.В., суддів -Пуль О.А., Шутенко І.А.) апеляційну
скаргу ФО-П ОСОБА_2. та ПФ "Кредо" задоволено.

Рішення
від 14.07.08 господарського суду Харківської області в частині визнання
недійсним договору оренди торгівельних площ № 19, укладеного між ФО-П ОСОБА_1.
та ФО-П ОСОБА_2. 01.03.07, стягнення з

ФО-П
ОСОБА_2. на користь ФО-П ОСОБА_1. 4 968,00 грн., визнання незаконним
одностороннє розірвання ПФ "Кредо" договору № 30, який укладено
01.01.07 між ФО-П ОСОБА_1. та ПФ "Кредо", стягнення з

ПФ
"Кредо" на користь ФО-П ОСОБА_1. 13 229,00 грн. матеріальної шкоди,
скасовано.

По
справі прийнято нове рішення, яким у задоволенні таких вимог фактично
відмовлено.

В
іншій частині рішення залишено без змін.

З
ФО-П ОСОБА_1. на користь ФО-П ОСОБА_2. стягнуто

92,18
грн. державного мита за розгляд справи в суді апеляційної інстанції та на
користь ПФ "Кредо" 109,60 грн. державного мита.

При
винесенні постанови апеляційний суд прийшов до висновку про те, що оскільки
зміст договору оренди, укладеного з ФО-П ОСОБА_2. свідчить про відсутність у
ньому істотних умов, то такий договір є неукладеним. Щодо договору оренди,
укладеного з ПФ "Кредо", апеляційний суд зазначив, що термін його дії
закінчився 31.12.07, а оскільки сторонами не було вчинено дій щодо його
пролонгації, то його дію припинено.

Не
погодившись з постановою суду апеляційної інстанції,

ФО-П
ОСОБА_1. звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою
в якій просить постанову від 19.08.08 Харківського апеляційного господарського
суду скасувати, та залишити в силі рішення від 14.07.08 господарського суду
Харківської області.

Свої
вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскарженого судового акту
було порушено норми матеріального та процесуального права.

У
своєму відзиві на касаційну скаргу представник відповідачів щодо доводів
скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просить
касаційну скаргу ФО-П ОСОБА_1. залишити без задоволення, а оскаржену постанову
-без змін.

Розглянувши
матеріали справи, касаційну скаргу, відзив на касаційну скаргу, заслухавши
пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування
судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого
господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних підстав.

Матеріали
справи свідчать, що вирішуючи спір суди першої та апеляційної інстанцій
встановили, що ФО-П ОСОБА_1. є приватним підприємцем з 06.01.00 та здійснює
свою підприємницьку діяльність в м.Зміїві на ринку біля залізничного вокзалу.

При
цьому, встановлено, що документом, на підставі якого

ФО-П
ОСОБА_1. здійснює підприємницьку діяльність на території ринку, є договори
оренди торговельних площ, які ФО-П ОСОБА_1. уклала з

ПФ
"Кредо" та з ФО-П ОСОБА_2.

Вирішуючи
спір попередні судові інстанції встановили, що на сьогоднішній день Зміївська
міська рада надала ПФ "Кредо" згідно договору оренди землі від
15.04.04 в строкове платне користування для ведення комерційної діяльності
земельну ділянку площею 0,3162 га, яка знаходиться за адресою: м.Зміїв,
провулок Залізничний, 1 а (місце розташування ринку).

Також,
встановлено, що 01.01.07 Ф-ОП ОСОБА_1. уклала з

ПФ
"Кредо" договір про надання трьох торгових місць на територій ринку,
відповідно до умов якого його термін дії встановлений до 31.12.07.

Судами
встановлено, що орендну плату ФО-П ОСОБА_1. сплачувала регулярно та в повному
обсязі. Останній платіж було здійснено за березень 2008 року, та ПФ
"Кредо" приймала такі платежі.

При
вирішенні спору по суті судом першої інстанції встановлено, що з 23.04.08
працівники ринку відмовилися брати з ФО-П ОСОБА_1. ринковий збір, у зв'язку з
чим вона звернулась до ФО-П ОСОБА_2. з листом, в якому проінформувала про те,
що з неї не беруть ринковий збір та просила вказати поточні рахунки, куди можна
його перераховувати. Судом встановлено, що 12.05.08 ФО-П ОСОБА_1. отримала
відповідь від

ФО-П
ОСОБА_2. про те, що ФО-П ОСОБА_1. не сплачує оренду та ринковий збір, тому вони
з Ф-ОП ОСОБА_1. не стягуються та стягуватися не будуть. З огляду на такі
обставина, як встановлено місцевим судом, Ф-ОП ОСОБА_1. звернулась до ДПІ у
Зміївському районі, та отримала відповідь, що ринковий збір необхідно
сплачувати в касу

ПФ
"Кредо".

У
зв'язку з наведеним суд першої інстанції підсумував, що ПФ "Кредо",
відмовляючи брати у ФО-П ОСОБА_1. ринковий збір, порушує вимоги

п. 35
Правил торгівлі на ринках, затверджених спільним Наказом Міністерства економіки
та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ
України, Державної податкової адміністрації України, Державного Комітету
стандартизації, метрології та сертифікації України від 26.02.02 №
57/188/84/105.

Місцевим
та апеляційним судами встановлено, що звертаючись з позовом у даній справі ФО-П
ОСОБА_1. посилається на те, що 11.03.08 працівники ПФ "Кредо"
незаконно закрили торгівельні площі на ринку

ПФ
"Кредо", які були надані ФО-П ОСОБА_1. відповідно до договору

№ 30
від 01.01.07.

Судом
першої інстанції встановлено, що до 31.01.08 (протягом одного місяця з дня
закінчення терміну дії договору) ПФ "Кредо" не заперечувала проти
користування ФО-П ОСОБА_1. торгівельними площами, та лише 08.02.08 директор ПФ
"Кредо" надіслав ФО-П ОСОБА_1. листа, в якому вказав про те, що строк
дії договору закінчився. У зв'язку з зазначеним місцевий суд дійшов до висновку
про те, що ПФ "Кредо" запізнилось на 8 днів, тому згідно ст. 764
Цивільного Кодексу України, договір вважається продовженим на той самий термін,
на який його було укладено, а саме до 31.12.08.

Апеляційний
суд переглядаючи справу прийшов до висновку про те, що договір про надання
торгових місць на ринку ПФ "Кредо" від 01.01.07 № 30, за своєю
природою цей договір є договором про надання послуг, та не відноситься до
орендних правовідносин.

Разом
з тим, суд апеляційної інстанції взяв до уваги, що в даному договорі, а також
нормами чинного законодавства, не передбачена пролонгація договору в разі
відсутності заперечень на це сторін договору, а тому для подальшої пролонгації
ФО-П ОСОБА_1. повинна була звернутись до

ПФ
"Кредо" з пропозицією продовження терміну дії договору, що нею
зроблено не було, водночас ПФ "Кредо" зверталась до ФО-П ОСОБА_1.
листами про закінчення дії цього договору та просила звільнити об'єкти оренди у

3-денний
термін, що також не було зроблено ФО-П ОСОБА_1.

З
урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов до висновку про те, що після
укладення сторонами договору про надання торгових місць на ринку ПФ
"Кредо", даний договір набув для сторін обов'язкової сили та
виконувався відповідно до його умов весь термін його дії, тобто з 01.01.07 по
31.12.07, а тому 31.12.07 цей договір перестав діяти, оскільки сторонами не
було внесено пропозицій щодо його пролонгації.

З
огляду на зазначене апеляційний вказав на безпідставність тверджень ФО-П
ОСОБА_1. про те, що ПФ "Кредо" односторонньо розірвала з нею даний
договір, зазначивши, що розірвати договір можливо якщо він є дійсним, а даний
договір закінчив діяти 31.12.07, як передбачено цим договором.

Місцевий
суд, розглядаючи справу встановив, що у зв'язку з тим, що

ПФ
"Кредо" в порушення вимог п. 8 Правил торгівлі на ринках, не
розмістив на вході до ринку вивіску із зазначенням повної назви ринку і його
власника, 01.03.07 ФО-П ОСОБА_1. уклала з ФО-П ОСОБА_2. (якому не виділялась
земельна ділянка, на якій розташовано ринок) договір оренди торгівельної площі
№ 19. У відповідністю до умов цього договору

ФО-П
ОСОБА_1. щомісячно сплачувала орендну плату за березень 2007 року - березень
2008 року.

Суд
першої інстанції дійшов до висновку про те, що ФО-П ОСОБА_2. безпідставно
отримував грошові кошти, та за вказаний період фактично отримав 4 968,00 грн.
(з 01.03.07 по 01.03.08 х 414 грн.).

ФО-П
ОСОБА_1. вважаючи, що ФО-П ОСОБА_2. ввів її в оману щодо законності укладання з
ним договору та не отримавши від нього будь-яких послуг, заявила вимогу про
визнання такого договору недійсним та повернення незаконно отриманих ФО-П
ОСОБА_2. коштів, сплачених

ФО-П
ОСОБА_1. за вказаним договором в якості плати за оренду торгівельних площ за
період з 01.03.07 по 01.03.08 (включно) в сумі 4 986 грн.

Отже,
судами встановлено, що підставою визнання недійсним договору № 19 від 01.03.07,
як вважає ФО-П ОСОБА_1., є укладення його неуповноважною особою -ФО-П ОСОБА_2.
При цьому, встановлено, що ФО-П ОСОБА_1. обґрунтовує це тим, що власником ринку
ПФ "Кредо" є ОСОБА_8., а земельні ділянки, на яких розташований ринок
ПФ "Кредо", надані в орендне користування саме ОСОБА_8., тому Ф-ОП
ОСОБА_2. не має правових підстав укладати договори оренди торгових площ на
ринку

ПФ
"Кредо".

Переглядаючи
справу апеляційний суд взяв до уваги, що в матеріалах справи є договір,
укладений між ПФ "Кредо" в особі директора ОСОБА_8. (Орендодавцем) та
ФО-П ОСОБА_2. (Орендарем) про надання Орендодавцем в оренду Орендарю
торгівельні площі на ринку ПФ "Кредо". При цьому, встановлено, що
відповідно до п. 1.3 вказаного договору Орендодавець не заперечує проти здачі
Орендарем в суборенду торгових площ на ринку ПФ "Кредо". Разом з тим,
встановлено, що даний договір є чинним на цей час, та за цим договором надавались
в оренду саме торгові площі ринку

ПФ
"Кредо", а не земельна ділянка, на якій розташований ринок ПФ
"Кредо".

У
зв'язку з наведеним апеляційний суд дійшов до висновку про те, що

ФО-П
ОСОБА_2. мав необхідний обсяг цивільної дієздатності для укладання з ФО-П
ОСОБА_1. договору оренди торгових площ на ринку ПФ "Кредо".

З
урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції зазначив, що підстави, на які
посилається ФО-П ОСОБА_1., для визнання недійсним договору, укладеного між ФО-П
ОСОБА_1. та ФО-П ОСОБА_2. від 01.03.07 № 19 про надання в оренду торгових площ
на ринку ПФ "Кредо", відсутні.

Також,
переглядаючи справу апеляційний суд встановив, що в договорі №19 від 01.03.07,
про визнання недійсним якого ставиться питання

ФО-П
ОСОБА_1., предмет договору не зазначений, у зв'язку з чим суд апеляційної
інстанції дійшов до висновку, що такий договір слід вважати неукладеним.

З
огляду на вказане апеляційний суд зазначив про безпідставність також і вимог
про стягнення з ФО-П ОСОБА_2. 4 968,00 грн., незаконно отриманих в якості
орендної плати за договором від 01.03.07, вказавши про відсутність правових
підстав для визнання його недійсним, а також те, що

ФО-П
ОСОБА_1. не надала документів, які б підтверджувала отримання ФО-П ОСОБА_2.
коштів в сумі 4 968,00 грн., в якості орендної плати за договором № 19 від
01.03.07. При цьому, апеляційний суд прийшов до висновку про можливість
відхилення наданих ФО-П ОСОБА_1. квитанції від 20.03.08 та чеків №№ 28, 29 від
13.02.08, вказавши, що оскільки сума

414,00
грн. перерахована по квитанції ПФ "Кредо", а не ФО-П ОСОБА_2., а чеки
свідчать про плату у розмірі 414,00 грн. у лютому 2008 року без зазначення
призначення платежу.

Що
стосується вимоги ФО-П ОСОБА_1. про стягнення з

ПФ
"Кредо" матеріальної шкоди у розмірі 13 229,00 гри., які складаються
з неодержавного прибутку в розмірі 1 167,93 грн., та 11 561,08 грн. збитків за
пошкоджений товар, який знаходився в орендованих ФО-П ОСОБА_1. приміщеннях на
ринку ПФ "Кредо", попередні судові інстанції встановили наступне.

Судами
встановлено, що ФО-П ОСОБА_1. в якості обґрунтування на вказані вимоги
посилається на те, що працівники ПФ "Кредо" не пускали її протягом
певного періоду часу на територію ринку, тому вона була позбавлена права
займатись підприємницькою діяльністю, внаслідок чого недоотримала чистого
прибутку у розмірі 1 167,93 грн., а також була позбавлена можливості забрати
свій товар з орендованих приміщень, який протягом 2-х тижнів був зіпсований на
суму 11 561,08 грн.

При
цьому, встановлено, що ФО-П ОСОБА_1. посилається на акт від 18.03.08 яким
зафіксовано факт зіпсованого товару, який не підлягає подальшій реалізації на
суму 11 561,08 грн., з переліком цього товару. Судами встановлено, що даний акт
скріплений підписами депутату Зміївської міської ради Оверкович Гани Василівни,
ОСОБА_1, ОСОБА_4,ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7. Проте, апеляційний суд дійшов до
висновку про недоведеність протиправної поведінки відповідачів стосовно
пошкодження товару.

Судами
встановлено, що крім заявлення вимог про стягнення завданої матеріальної шкоди
ФО-П ОСОБА_1. також заявила вимогу про стягнення завданої незаконними діями
відповідачів моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн., яка виявилася в
незаконному припиненні її підприємницької діяльності, втраті нормальних
життєвих обставин, втраті роботи, втраті джерела фінансування її та її
малолітньої дитини життєдіяльності.

У
задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди попередніми судовими
інстанціями було відмовлено з посиланням на відсутність доказів розміру
спричиненої моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв'яку між
шкодою та наявністю протиправних дій відповідачів. При цьому, суди зазначили,
що надана довідка про амбулаторне лікування

ФО-П
ОСОБА_1. в період з 11.03.08 по 14.03.08 не є належним доказом спричиненої
моральної шкоди, оскільки в ній не вказано причину виникнення судинного кризу,
у зв'язку з чим суди зазначили про відсутність причинно-наслідкового зв'язку
між діями відповідачів та короткочасним розладом здоров'я ФО-П ОСОБА_1.

Крім
того, у зв'язку з необхідністю отримання правової допомоги щодо захисту
інтересів ФО-П ОСОБА_1. уклала з адвокатом

ОСОБА_9.
договір-доручення на надання правової допомоги адвокатом від 17.03.07.

Врахувавши,
що в розумінні ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України оплата
послуг на правову допомогу адвоката відноситься до складу судових витрат, які
підлягають сплаті при задоволенні позову відповідачем, суд першої інстанції
прийшов до висновку про задоволення такої вимоги.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України враховує, що згідно ч. 3 ст. 509, ст.
627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно
ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За
змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом не допускається.

Також,
ст. 188 Господарського кодексу України передбачено, що зміна та розірвання
господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не
передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне
змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій
стороні за договором. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни
(розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з
урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати
спір на вирішення суду.

Відповідно
до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є
недотримання в момент вчинення правочину стороною /сторонами/ вимог, які
встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.
Також, вказаною статтею встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує
його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним.           Угода
може бути визнана недійсною з підстав, передбачених законом.

Статтею
203 Цивільного кодексу України, зокрема, передбачено, що зміст правочину не
може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам
суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій
законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно
ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України особа, що вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг дієздатності. Поняття цивільної дієздатності юридичної особи
надається у положеннях ст. 92 Цивільного кодексу України. Юридична особа
набуває цивільних прав та обов'язків, здійснює їх через свої органи, які діють
відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно
до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені,
зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно, та не
перевищувати своїх повноважень.

Пленум
Верховного Суду України в п.п. 2, 12 Постанови від 28.04.78

№ 3
"Про судову практику в справах про визнання угод недійсними"
роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з
наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною
суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди
недійсною, та настання визначених юридичних наслідків.

Отже,
вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен встановити наявність
тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання
відповідних наслідків: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання
встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно
полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Статтею
216 Цивільного кодексу України визначено, що недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість
того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо
у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі
завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною
стороною.

Таким
чином, розглядаючи позовні вимоги у даній справі суди мали встановити правову
природу кожного з спірних договорів, визначити відповідність їх законодавчо
встановленим вимогам та, у випадку необхідності, застосувати визначені правові
наслідки.

Водночас,
колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що ст. 22
Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При
цьому, збитками, зокрема, є витрати, які особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Законодавчо встановлено,
що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно
до ч.ч. 1, 2 ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив
зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків,
завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором, а тому для
відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, потрібна наявність
складу цивільного правопорушення у вигляді протиправної поведінка, дії чи
бездіяльності особи, шкідливий результат такої поведінки (збитки), причинний
зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою та вина правопорушника.
Відсутність одного з елементів вказаного складу цивільного правопорушення
звільняє боржника від відповідальності за заподіяну шкоду, оскільки його
поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення. При цьому, під
неотриманими доходами (упущена вигода) слід розуміти таку втрату кредитором очікуваного
приросту в майні, яке базується на точних даних, безспірно підтверджуючих
можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якщо би зобов'язання
було виконано боржником.

Пред'явлення
вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на
кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно
були б ним отримані у разі належного виконання боржником своїх обов'язків.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України вважає, що суди першої та апеляційної
інстанцій не надали належної правової оцінки розрахунку завданих збитків у
вигляді завданої товару шкоди та упущеної вигоди, оскільки як задовольняючи,
так і відмовляючи у задоволенні таких вимог не було надано належної правової
оцінки обґрунтуванням та доводам сторін у справі. Водночас, колегія суддів
Вищого господарського суду України зазначає, що надання юридичного аналізу
вказаним питанням є суттєвим для повного та об'єктивного вирішення спору по
суті.

Також,
колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу, що згідно
вказівок п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.92 № 6
"Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди" при визначенні розміру відшкодування шкоди,
заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що
відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов'язку
надати річ того ж роду і якості, виправити пошкоджену річ, іншим шляхом
відновити попереднє становище в натурі, застосовується, якщо за обставинами
справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. Коли відшкодування шкоди в
натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки
відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт,
які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні
наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Як при відшкодуванні в натурі,
так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми потерпілому на його вимогу
відшкодовуються неодержані доходи у зв'язку з заподіянням шкоди майну.

У
тому разі, коли на час виконання рішення про відшкодування шкоди, виправлення
пошкодження за одержані за рішенням кошти збільшились ціни на майно або роботи,
на придбання чи проведення яких воно було присуджене, потерпілий з цих підстав
може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було
його вини в тому, що виконання проводилося вже після збільшення цін і тарифів.

Разом
з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що цивільним
законодавством встановлено, що шкода може полягати у будь-якому знеціненні
блага, що охороняється правом, а майнова шкода -у зменшенні майнової сфери
потерпілого. За загальним правилом шкода підлягає відшкодуванню в повному
обсязі, тобто відшкодовується як реальна шкода (втрачене або пошкоджене майно в
результаті противоправної поведінки), так і упущена вигода.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що правовий
аналіз змісту рішень суду першої та апеляційної інстанцій свідчить, що при
встановленні певних фактів по справі вказані судові інстанції дійшли до
протилежних висновків, водночас, колегія суддів Вищого господарського суду
України не має компетенції встановлювати або вважати доведеними обставини, що
не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені
ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

При
цьому, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що під час
вирішення спору по суті попередні судові інстанції формально та односторонньо
підійшли до встановлення обставин справи, в той час як необхідно було всебічно,
повно і об'єктивно розглянути всі обставини справи в їх сукупності, керуючись
законом, з урахуванням того, що ніякі докази не мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Таким
чином, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційні
вимоги та заперечення на них фактично стосуються оцінки доказів, а не питань
застосування судами норм права, а касаційна інстанція позбавлена можливості
встановити дійсні обставини справи.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України зазначає, що судами першої та
апеляційної інстанцій при винесенні рішень по суті спору наведеним правовим
положенням юридичного аналізу в контексті спірних правовідносин надано не було,
в той час, як у даному випадку необхідно було враховувати вказані норми в
комплексі.

На
підставі викладеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає,
що спір було розглянуто місцевим та апеляційним судами без дослідження в
повному обсязі обставин справи та норм чинного законодавства, що є порушенням
принципу всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх
сукупності, що призвело до прийняття рішень з помилковим застосуванням норм
права.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що в касаційній скарзі
стверджуються факти порушення судами не лише норм матеріального та
процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів. Разом з
тим, колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що оцінка
доказів, не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Відповідно
до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 1 Постанови від
29.12.76 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши
всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки
передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції
не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково перевіряти докази, всі судові рішення,
ухвалені у справі, підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд
до господарського суду Харківської області.

Під
час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги викладене в
цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і
об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в
залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством
вирішити спір.

Керуючись
ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110 Господарського
процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну
скаргу фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 б/н від 15.09.08 задовольнити
частково.

Рішення
від 14.07.08 господарського суду Харківської області та постанову від 19.08.08
Харківського апеляційного господарського суду у справі № 40/72-08 господарського
суду Харківської області скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

І.Ходаківська