ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
Р І Ш Е Н Н Я

25.03.2008 р.
Справа №19/104-16/321

За позовом
Приватне підприємство "Будівельна фірма "Каріатида"

до
1. Приватний підприємецьОСОБА_1

2. Кременчуцька міська рада

третя особа без самостійних вимог
на предмет спору на стороні  відповідачів
Полтавське обласне головне управління земельних ресурсів.

про визнання договору недійсним

Суддя  Тимощенко О.М.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідачів:  1.ОСОБА_2., дов. б/н від 14.11.05
р.,ОСОБА_1.П.

2.ОСОБА_3

від третьої особи: ОСОБА_4

Рішення приймається після перерви,
оголошеної в судовому засіданні 13.03.2008 року на підставі ст.ст.77,85 ГПК
України для підготовки повного тексту рішення.

Суть справи:
Розглядається позовна заява про  визнання
недійсним договору оренди зем №463 від 10.07.2000 р., укладеного між СПД
ФООСОБА_1 та Кременчуцькою міською радою.

Відповідач 1 у поясненнях щодо
позовних вимог зазначає, що спірний договір укладено відповідно до типової
форми договору затвердженої постановою КМ України №197 від 13.03.1993 р. на
підставі діючого законодавства та підстав для його розірвання немає. Крім того,
відповідач заявив про пропуск строку позовної давності по даним вимогам.

Відповідач 2 у відзиві на позовну
заяву проти позову заперечує, обґрунтовуючи свою позицію пропуском строку
позовної давності позивачем, а також, що спірний договір відповідає типовій
формі договору, затвердженій постановою КМ України №197 від 13.03.1993 р.; крім
того відповідач - СПД ФООСОБА_1. на даний час безпідставно користується спірною
земельною ділянкою, оскільки строк договору оренди землі закінчився і сторонами
не продовжувався.

Третя особа у своїх поясненнях
також вважає спірний договір таким, що відповідає вимогам чинного
законодавства.

Представник позивача в судове
засідання  13.03.2008 року не з'явився,
причин неявки не повідомив, хоча його представник здав до канцелярії суду
13.03.2008 року клопотання про залучення до матеріалів справи додаткових
документів.  Позивач належним чином
повідомлений про дату і час судового засідання, однак правом на участь в
судовому засіданні не скористався, неявка позивача не перешкоджає розгляду
справи по суті.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши представників сторін та третьої особи, суд встановив:

Позивач звернувся до суду із
позовною заявою про визнання недійсним договору оренди зем №463 від 10.07.2000
р., укладеного між СПД ФООСОБА_1 та Кременчуцькою міською радою. В
обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням
Кременчуцької міської ради від 28 вересня 2005 року  позивачу було затверджено акт попереднього
погодження місця розташування 5 поверхового багатоквартирного жилого будинку та
надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки. Позивач
вважає  дії відповідача із фактичного не
звільнення земельної ділянки та перебування на ній внаслідок того, що
відповідач 1 вважає цей договір продовженим на новий строк на підставі ст. 33
Закону України «Про оренду землі», є такими, що порушують  інтереси позивача; крім того, ст. 204 ЦК
встановлює презумпцію правомірності правочину, яка може бути спростована лише в
судовому порядку.

Згідно ст. 14 Закону України «Про оренду землі», яка діяла станом на
липень 2000 року, істотними умовами оренди землі є, проміж інших такі умови,
як: орендна плата - розмір, індексація, умови використання і збереження якості
землі; умови повернення земельної ділянки;

існуючі обмеження і обтяження;
сторона, що несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди.
Відсутність в договорі оренди однієї з істотних умов є підставою для відмови в
проведенні його реєстрації та є підставою для визнання його недійсним ( ст. 14
ч. з Закону «Про оренду землі" в редакції, що діяла на момент укладення
договору). Як стверджує позивач,  договір
оренди  не містить в собі зазначених вище
умов і, отже, не є дійсним, оскільки порушує з моменту його укладення ст. 14 ч.
з Закону України «Про оренду землі" в редакції, що діяла на момент його
укладення та ст. 48 ЦК УРСР, а на сьогоднішній день умови цього договору
суперечать ст. 15 Закону України «Про оренду землі». Невід ємною частиною
договору оренди є також: кадастровий план земельної ділянки з відображенням
обмежень (обтяжень) у її в використанні та встановлених земельних сервітутів; акт
визначення   меж   земельної
ділянки   в   натурі
(на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди. Жодна із
зазначених умов Закону в договорі оренди від 20 липня 2000 року № 463 не
дотримана. Крім того, згідно ст. 5 Закону України «Про оренду землі», що діяла
в редакції на момент укладення договору, було встановлено, що орендодавцями
землі виступають міські ради. Як вбачається з п. 34 ч.1 ст. 26 Закону України
«Про місцеве самоврядування" виключно на пленарному засіданні ради
вирішуються питання регулювання земельних відносин. В той же час, договір
оренди було укладено на підставі рішення виконавчого органу ради та підписано
не міським головою, а виконуючим обов'язки заступника міського голови з питань
виконавчої діяльності, тобто особою, яка не мала права приймати рішення про
виділення в оренду земельної ділянки.

Суд оцінивши та дослідивши усі
подані сторонами докази дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані і
задоволені бути не можуть, виходячи з наступного.

Приписи статей 13 і 41 Конституції України
визначають, що від імені  Українського
народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених Конституцією, і усі суб'єкти права власності
рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися
своєю власністю.

Відповідно до статей 142-145
Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування,
крім інших об'єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні
громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття
рішень. Права органів самоврядування захищаються у судовому порядку.

Статтею 116 Земельного кодексу
України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та
права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної
власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

В силу статті 124 Земельного
кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній
або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору
оренди земельної ділянки.

Згідно зі статтею 16 Закону України
"Про оренду землі" особа, яка бажає отримати земельну ділянку в
оренду із земель державної або комунальної власності, подає заяву (клопотання)
до відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування за
місцем розташування земельної ділянки. Розгляд заяви (клопотання) і надання
земельної ділянки в оренду проводяться у порядку, встановленому Земельним
кодексом України. У разі згоди орендодавця передати земельну ділянку в оренду
сторони укладають договір оренди землі відповідно до вимог цього Закону.

Стаття 12 Земельного кодексу
України визначає повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі
земельних відносин, до яких, зокрема, належить розпорядження землями
територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель
комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

При розгляді даної справи
встановлено, що міською радою не приймалося рішення про надання або відмову в
наданні спірної земельної ділянки позивачу в оренду.

Рішенням Кременчуцької міської ради
від 28 вересня 2005 року  позивачу було
лише затверджено акт попереднього погодження місця розташування 5 поверхового
багатоквартирного жилого будинку та надано дозвіл на розробку проекту
відведення земельної ділянки, а не прийнято рішення щодо надання земельної
ділянки в оренду.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу
України господарське   зобов'язання,   що  не  відповідає
вимогам закону,  або вчинено з
метою,  яка завідомо  суперечить
інтересам держави  і  суспільства,
або  укладено  учасниками
господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності),  може  бути
на вимогу однієї із

сторін,  або відповідного органу  державної
влади  визнано  судом недійсним повністю або в частині.

Згідно зі ст.
1 ГПК  до  господарського  суду
за захистом  своїх  порушених
або  оспорюваних  прав  і
охоронюваних законом інтересів мають право звертатися  підприємства,
установи, організації,   інші   юридичні
особи  (у  тому
числі  іноземні), громадяни,  які здійснюють підприємницьку діяльність без
створення юридичної  особи і в
установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності.

При
вирішенні питання   про  визнання
недійсними угод  необхідно  встановити
наявність тих обставин, з якими
закон   пов'язує   визнання
угод недійсними відповідних
наслідків,  а саме: відповідність
змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність
сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, а також  факт порушення у зв'язку з ухваленням
спірного рішення прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Тобто, однією з обов'язкових умов визнання договору  недійсним
є  порушення  у зв'язку з його укладенням прав та
охоронюваних  законом  інтересів
підприємства  чи  організації
- позивача  у  справі.
Якщо  за  результатами розгляду справи факту такого
порушення  не  встановлено,
у  господарського  суду
немає правових підстав для задоволення позову.

В даному випадку позивачем не подано
суду жодного доказу та посилання на порушення спірним договором прав та
охоронюваних  законом  інтересів
позивача  у  справі.

На підставі вищенаведеного суд приходить
до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі матеріалів справи та керуючись
ст.ст.43,49,  82-85 ГПК України, суддя, -

В И Р І Ш И В
:

В задоволенні  позовних вимог відмовити.

Суддя
Тимощенко О.М.