ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2008 Справа№ 30/118-08(18/510-07(30/308-07)

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лотоцької Л.О. - доповідача

суддів: Бахмат Р.М. ,Швеця В.В.,

Секретар судового засідання Ролдугіна Н. В.

За участю представників сторін:

від відповідача-1 за первісним позовом: Осадчій І.М. представник, довіреність №5479 від 29.07.08;

від третьої особи за первісним позовом: Попов О.О. представник, довіреність №14627 від 14.11.08;

від позивача: представник у судове засідання не з'явився про час, місце та дату слухання справи повідомлений належним чином.

від відповідача-2: представник у судове засідання не з'явився про час, місце та дату слухання справи повідомлений належним чином.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Релігійної громади Святого Йосипа парафії римсько-католицької церкви м. Дніпропетровська на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2008р. у справі №30/118-08(18/510-07(30/308-07)

за позовом: Релігійної громади Святого Йосипа парафії римсько-католицької церкви м.Дніпропетровськ

до відповідача-1: Dugsbery inc, California USA, представництво "Дагсбері, інк", м.Дніпропетровськ

відповідача-2: Дніпропетровська обласна рада, м. Дніпропетровськ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" м.Дніпропетровськ.

про визнання права власності.

та

за зустрічним позовом: Dugsbery inc, California USA

до: Релігійної громади Святого Йосипа парафії римсько-католицької церкви м.Дніпропетровська, м Дніпропетровськ

про визнання права власності, зобов'язання припинити дії та стягнення 100000 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2008 року (суддя Євстигнеєва Н.М.) в задоволенні первісного позову було відмовлено, судові витрати за первісним позовом віднесені за рахунок Релігійної громади Святого Йосипа парафії римсько-католицької церкви м. Дніпропетровська; позовні вимоги за зустрічним позовом задоволені частково; за Корпорацією "Дагсбері, інк" визнано право власності на не житлову будівлю літ. "Г- 2" за адресою м. Дніпропетровськ, пр.Карла Маркса,91; в задоволенні решти вимог за зустрічним позовом – відмовлено; судові витрати за зустрічним позовом віднесені за рахунок корпорації "Дагсбері, інк".

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Релігійна громада Святого Йосипа парафії римсько-католицької церкви м. Дніпропетровська подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2008 року скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким первинний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. Скаржник зазначає, що рішення прийнято не законно, з порушенням норм матеріального і процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу Корпорація "Дагсбері, інк" просить відмовити Релігійній громаді Святого Йосипа парафії римсько-католицької церкви м.Дніпропетровська у задоволенні апеляційної скарги на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2008 року по справі № 30/118-08(18/510-07(30/308-07). Відповідач зазначає, що рішення господарського суду Дніпропетровської області в частині відмови у задоволенні первісного позову та задоволенні зустрічного позову в частині визнання права власності за Корпорацією "Дагсбері, інк" є законним, обґрунтованим та таким, що винесено з урахуванням всіх обставин справи та дотриманням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу такою, що повинна бути залишена без задоволення.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.11.2008 року апеляційна скарга була прийнята до розгляду, її розгляд було призначено у судовому засіданні на 04.12.2008 року.

Представник Релігійної громади Святого Йосипа парафії римсько-католицької церкви м. Дніпропетровська Шурпінов В.І. звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю вказаного представника бути присутнім в судовому засіданні з причин перебування у відрядженні.

Обставиною, яка зумовлює відкладення розгляду справи є неможливість вирішення справи в даному судовому засіданні з якихось обставин, а також з підстав, наведених у ст.77 Господарського процесуального кодексу України. Зазначені обставини та підстави оцінюються судом, який розглядає справу, для реалізації наданого йому права на відкладення розгляду справи з метою її вирішення.

Як вбачається з матеріалів справи повноважними представниками позивача є три особи: Шурпінов В.І., Караваєва Т.С. - довіреність від 15.08.2005 року(т.2а.с.33) та Кохан Г.Л.- довіреність від 25.07.2007 року (т.1 а.с.4)

За таких обставин в зв'язку з відрядженням одного представника в судовому засіданні Дніпропетровського апеляційного господарського суду мали можливість приймати участь інші представники позивача.

Враховуючи підстави для відкладення справи, наведені в ст.77 Господарського процесуального кодексу України та з огляду передбачені ст.ст. 99,101 Господарського процесуального кодексу України мету та межі апеляційного перегляду справи, Дніпропетровський апеляційний господарський суд вважає, що заявлене клопотання підлягає відхиленню, оскільки обставини відсутності представника заявника не є таким, що унеможливлюють вирішення спору в даному судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідача -1 за первісним позовом та третьої особи за первісним позовом, перевіривши відповідність оскарженого рішення нормам діючого законодавства, Дніпропетровський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Подаючи апеляційну скаргу, скаржник не зазначив, які саме порушення норм матеріального і процесуального права були допущені судом при прийнятті рішення у справі з посиланням на законодавство та матеріали справи, як того вимагає ст.94 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.2 ст.101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської обласної ради від 03.03.1992 року № 172 на підставі Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" зареєстрована Релігійна громада римсько-католицької парафії м. Дніпропетровська, яка 13.04.1997 року змінила свою назву на Релігійну громаду Святого Йосипа парафії римсько-католицької церкви м. Дніпропетровська.

Статут Релігійної громади зареєстровано Виконавчим комітетом Дніпропетровської обласної ради від 04.03.1992 року №66.

Позивач за первісним позовом просив визнати за ним право власності на будівлю Римо-католицького костелу, що знаходиться в м. Дніпропетровську за адресою: пр. Карла Маркса,91 та повернути зазначене майно з чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч.1 ст.316 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач за первісним позовом посилається на Закон України "Про свободу совісті та релігійні організації" та абз.17 постанови господарського суду Дніпропетровської області у справі №А25/207-06.

Згідно із ст.17 вказаного Закону України Релігійні організації мають право використовувати для своїх потреб будівлі і майно, що надаються їм на договірних засадах державними, громадськими організаціями або громадянами.

Культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим.

Культова будівля і майно, що є державною власністю, може передаватися у почергове користування двом або більше релігійним громадам за їх взаємною згодою. При відсутності такої згоди державний орган визначає порядок користування культовою будівлею і майном шляхом укладення з кожною громадою окремого договору.

Культова будівля та інше майно, які становлять історичну, художню або іншу культурну цінність, передаються релігійним організаціям і використовуються ними з додержанням установлених правил охорони і використання пам'яток історії та культури.

Клопотання про передачу релігійним організаціям культових будівель і майна у власність чи безоплатне користування розглядається в місячний термін з письмовим повідомленням про це заявників.

Релігійні організації мають переважне право на передачу їм культових будівель із земельною ділянкою, необхідною для обслуговування цих будівель.

Статтею 18 цього Закону встановлено, що Релігійні організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, яке належить їм на праві власності.

У власності релігійних організацій можуть бути будівлі, предмети культу, об'єкти виробничого, соціального і добродійного призначення, транспорт, кошти та інше майно, необхідне для забезпечення їх діяльності.

Релігійні організації мають право власності на майно, придбане або створене ними за рахунок власних коштів, пожертвуване громадянами, організаціями або передане державою, а також придбане на інших підставах, передбачених законом.

У власності релігійних організацій може бути також майно, що знаходиться за межами України.

Релігійні організації мають право звертатися за добровільними фінансовими та іншими пожертвуваннями і одержувати їх.

Право власності релігійних організацій охороняється законом.

До введення в дію Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації "все майно церковних і релігійних громад в Україні було визнано державною власністю згідно із ст.366 Адміністративного кодексу Української РСР 1927 року. Зазначене законодавство не було визнано не чинним з дня його прийняття, тобто таким, що не породило правових наслідків. Тому держава в особі органів, передбачених в ст.17 Закону, є належним власником культових будівель і майна (п.9.8 Роз'яснення Вищого Арбітражного Суду України №02-5/109 від 29.02.1996 року "Про деякі питання, що виникають при застосуванні Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації").

04.03.1992 року Президентом України було прийнято Указ за № 125"Про заходи щодо повернення релігійним організаціям культового майна", пунктом 3 якого встановлено, що Раді Міністрів Кримської АРСР, виконавчим комітетам обласних, Київської та Севастопольської міських Рад народних депутатів: протягом 1992-1993 років здійснити передачу релігійним громадам у власність чи безоплатне користування культових будівель, що використовуються не за призначенням.

Таким чином Указом допускалося повернення у власність чи передача у безоплатне користування релігійних громад культових будівель.

Здійснюючи відповідно до ст.4 Закону України "Про власність" право володіння, користування та розпорядження культовими будівлями, Кабінет Міністрів України розпорядженням №671-р від 21.10.1996 року передав у комунальну власність Дніпропетровської області будинок Дніпропетровського зонального управління "Спортлото" по пр. Карла Маркса,91 в м. Дніпропетровську.

В подальшому зазначена будівля була продана Товариству з обмеженою відповідальністю "Фін-Інвест" згідно договору купівлі-продажу від 11.02.1998 року, який рішенням Вищого господарського суду України від 24.12.1998 року у справі №1/50 було визнано недійсним.

Позовні вимоги про повернення територіальній громаді м. Дніпропетровська об'єкта купівлі-продажу судом залишені без розгляду.

Рішення про повернення (передачу) позивачеві у власність чи безоплатне користування будівлі, розташованої за адресою м. Дніпропетровську пр. Карла Маркса,91, Дніпропетровською обласною державною адміністрацією чи Дніпропетровською міською радою не приймалось. Доказів прийняття рішення про повернення (передачу) позивачеві у власність чи безоплатне користування цієї будівлі та її передачі позивачеві на виконання Указу Президента України№125 від 04.03.1992 року до суду не надано.

Таким чином, позивач, як релігійна організація, не набув права власності на будівлю, розташовану за адресою м. Дніпропетровськ, пр. Карла Маркса,91.

Як вбачається з матеріалів справи власником нежитлового будинку по пр. Карла Маркса,91 в м. Дніпропетровську є Корпорація "Dugsbery inc".

Зазначені обставини підтверджуються договором купівлі-продажу двоповерхової будівлі від 06.08.1998 року, укладеним між Корпорацією "Wilnorth inc"- продавець та Корпорацією "Dugsbery inc"- покупець, актом приймання-передачі майна від 06.08.1998 року та витягом 14307566 від 19.04.2007 року Комунального підприємства "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації".

Посилання позивача на те, що зазначений договір є нікчемним, безпідставні.

Чинним цивільним законодавством України встановлена презумпція правомірності правочину.

В силу ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Вказаний договір купівлі-продажу судом не був визнаний недійсним. Не була скасована та визнана недійсною державна реєстрація права власності на спірну будівлю.

За таких обставин місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач-1 є законним власником спірної будівлі.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області, яке в силу ч.4 ст.35 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковим для господарського суду встановлено, що:

-          Корпорація "Дагсбері, Інк" правомірно набула право власності на нежитлову

будівлю літ. Г- 2 за адресою м. Дніпропетровськ, пр.Карла Маркса,91;

-          Корпорація "Дагсбері, Інк" при укладанні договору купівлі-продажу від 06.08.1998

року нежитлової будівлі літ. Г- 2 за адресою м. Дніпропетровськ, пр. Карла

Маркса, 91 діяла правомірно і добросовісно.

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те ,що право власності відповідача-1 на спірний об'єкт підтверджено належними правовстановлюючими документами.

Згідно із ст.392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності , якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З урахуванням вищенаведеного позовні вимоги за зустрічним позовом про визнання права власності на спірну будівлю підлягали задоволенню.

Що стосується решти вимог за зустрічним позовом, то суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в цій частині зустрічного позову.

Відповідно до вимог ст.387 Цивільного кодексу України право витребування майна з чужого незаконного володіння надано власнику.

Позивач не є власником спірної будівлі.

Посилання позивача на постанову господарського суду Дніпропетровської області у справі № А 25/207-06, яким, на думку позивача встановлений факт правонаступництва Релігійної громади Святого Йосипа парафії римсько-католицької церкви м.Дніпропетровська, є необґрунтованою з огляду на таке:

Зазначення в описовій частині вказаної постанови на те, що Релігійна громада Святого Йосипа парафії римсько-католицької церкви м. Дніпропетровська є правонаступником релігійної громади Римо-католицької парафії Святого Йосипа, що припинила своє існування у 1948 році, є лише думкою судді, який приймав зазначену постанову і не може оцінюватися як встановлений судом на підставі відповідних доказів факт.

Окрім того, як вірно зазначив суд першої інстанції з посиланням на ч.2 ст.35 Господарського процесуального кодексу України, при вирішенні спору у справі № 30/118-08(18/510-07(30/308-07) беруть участь інші сторони, ніж у справі № А 25/207-06. Крім того, згідно розділу I п.3 Статуту Римо-католицької парафії костела в м. Дніпропетровську, затвердженого єпископом Я.Ольшанським 04.09.1991 року, парафія користується правом юридичної особи згідно діючого законодавства з моменту реєстрації цього статуту Виконкомом обласної ради народних депутатів. Зі змісту цього Статуту не вбачається, що Парафія є правонаступником релігійної громади римо-католиків м. Катеринослава, яка припинила свою діяльність у 1948 році. Юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам –правонаступникам. Правонаступництво передбачає перехід прав і обов'язків від однієї особи до іншої, що не є можливим у відносинах між Релігійною громадою римо-католиків м.Катеринослава та Римо-католицькою парафією костела в м. Дніпропетровську. Після припинення діяльності релігійної громади римо-католиків м.Катеринослава передача майна правонаступнику не відбулася, власником культових будівель і майна стала держава. Що стосується Довідки № 66-06 ДН від 09.09.2006 року, виданої Станіславом Падевським єпископом Харківсько-Запорізьким, вона не свідчить про передачу спірної споруди позивачеві як правонаступнику.

Враховуючи викладене рішення прийнято господарським судом за повністю дослідженими обставинами справи, з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим передбачені ст.104 Господарського процесуального кодексу України правові підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статями 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Релігійної громади Святого Йосипа парафії римсько-католицької церкви м. Дніпропетровська залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2008 року у справі № 30/118-08(18/510-07(30/308-07) залишити без змін.

Головуючий суддя Л. О. Лотоцька

Суддя Р. М. Бахмат

Суддя В.В.Швець