ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
вул.Б.Хмельницького,44-Б
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

справа
№  2-2196/06-37/433

15.09.08

За
позовом          ОСОБА_1 та ОСОБА_2

До          Товариства з обмеженою
відповідальністю «Магазин № 16 Овочі-Фрукти»

Третя
особа          Директор Товариства з обмеженою
відповідальністю «Магазин № 611 Овочі-Фрукти»ОСОБА_5

Про                        стягнення  1097948 грн. та 192140 грн.

Суддя  Кондратова І.Д.

В
судових засіданнях приймали участь представники сторін:

Від
позивача - 1:  ОСОБА_3 -представник за  довіреністю № 4-613 від 04.04.2007 року; ОСОБА_4-
представник за довіреністю № 4-2858 від 14.12.2007 року; ОСОБА_1

Від
позивача - 2: ОСОБА_1
-представник за довіреністю № 156 від 03.04.2006 року;

Від
відповідача:  ОСОБА_8 - представник за  довіреністю № б/н від 20.03.2007 року;

Від
третьої особи:    ОСОБА_5

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На
новий розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги ОСОБА_1
та ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Магазин № 611
Овочі-Фрукти», за участю третьої особи директора Товариства з обмеженою
відповідальністю «Магазин № 611 Овочі-Фрукти»ОСОБА_5 про стягнення вартості
часток належного ним майна у сумі 1097948 грн. та 92140 грн. відповідно.

Спір
у даній справі виник у зв'язку з тим, що позивачі вважають, що для визначення
вартості частки в статутному фонді та виплати останньої при виході учасника з
товариства необхідним є проведення оцінки по визначенню ринкової вартості майна
товариства. Відповідач проти цього заперечує.

Рішенням
Солом'янського районного суду міста Києва від 27.11.2006 року (суддя Сітайло
Л.Г), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду
від 17.04.2007 року (колегія суддів у складі Андрієнко В.В., Малевич М.М,
Студенець В.І.), в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою
Вищого господарського суду України № 2-2196/06 від 17.07.2007 р. було
задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2,  рішення Солом'янського районного суду міста
Києва від 27.11.2006 року та постанову Київського апеляційного господарського
суду  від 17.04.2007 року зі справи №
2-2196/06 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду
міста Києва.

За
резолюцією Голови Господарського суду міста Києва від 06.09.2007 р. справу №
2-2196/06 було передано на новий розгляд судді Кондратовій І.Д.

Ухвалою
Господарського суду міста Києва від 11.09.2007 року справу № 2-2196/06 було
прийнято до свого провадження та присвоєно їй номер «2-2196/06-37/433», розгляд
справи було призначено на 25.09.2007 року о 10-30.

Представники
позивачів 24.09.2007 року через канцелярію
Господарського суду міста Києва подали суду письмові пояснення з
урахуванням мотивувальної частини постанови Вищого господарського суду України
№ 2-2196/06 від 17.07.2007 року, в якому зазначають, що обґрунтування
відповідачем своєї позиції у справі, з посиланням на статтю 7 Закону України
«Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»та
на лист Міністерства юстиції України від 28.07.04 р. № Х-11-19 не має ніякого
значення для правильного вирішення спору, оскільки відсутність в цьому Законі
вимоги про обов'язковість оцінки майна при виході учасника із товариства  з обмеженою відповідальністю, не означає, що
провести таку оцінку за бажанням зацікавлених осіб, в даному випадку учасників,
що вийшли з товариства заборонено, а вказаний лист Міністерства юстиції України
не є нормативним актом, обов'язковим для виконання, а є лише відображенням
позиції працівників одного з органів державної
влади.

Представником
відповідача та третьої особи 24.09.2007 року через канцелярію  Господарського суду міста Києва також були
подані суду письмові пояснення з урахуванням мотивувальної частини постанови
Вищого господарського суду України № 2-2196/06 від 17.07.2007 року, в якому
зазначено, що Міністерство юстиції України листом від 28.07.04 р. № Х-11-19
роз'яснює, що виплата частки вартості майна при виході із товариства
проводиться, виходячи із вартості активів балансу за рік, в якому учасник
вийшов із товариства. Далі листом роз'яснюється: статтею 7 Закон України «Про
оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в
Україні»визначено випадки, в яких проведення оцінки майна є обов'язковим, і
серед них не передбачено оцінки майна у разі виходу учасника з товариства з
обмеженою відповідальністю, як вбачається Мінюст не застосував в даному випадку
норму частини 1 статті 7 Закону, за якою «Оцінка майна проводиться ... за
вимогою однієї із сторін та за згодою сторін». Як свідчить судова практика
(рішення Верховного суду від 28 лютого 2007 року) вартість частки учасника в
статутному фонді товариства на час його виходу визначається на підставі даних
бухгалтерського балансу. Те ж саме говориться у частині 1 статті 149 Цивільного
кодексу України - її норму можна застосувати за аналогією при виході учасника.
Крім того, відповідно до статті 11 абзацу 2 Закону України «Про оцінку майна,
майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»№ 2658-Ш замовниками
оцінки майна можуть бути ті особи, яким зазначене майно належить на законних
підставах або у яких майно перебуває на законних підставах, а також ті, які
замовляють оцінку майна за дорученням зазначених осіб. Замовники оцінки повинні
забезпечити доступ суб'єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці
на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про
зазначене майно. Товариство є власником майна, але товариство оцінку не
замовляло, доручення для замовлення оцінки іншими особами не видавало і
будь-яку інформацію та документацію на майно не надавало, а тому не може бути
використаний наданий Позивачами звіт про незалежну оцінку майна товариства,
яким визначена ринкова вартість нежилого приміщення.

Крім
того, позивачі через канцелярію Господарського суду міста Києва подали
клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежиле
приміщення, площею 303,0 м2, що розташоване в місті Києві по вул.
Урицького,40, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Магазин №
611 «Овочі-фрукти», обґрунтовуючи своє клопотання тим, що відповідач може
відчужити нерухоме майно, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю
«Магазин № 611 «Овочі-фрукти», що в подальшому може значно ускладнити виконання
рішення суду або взагалі зробити неможливим його виконання.

Проаналізувавши
вищезазначене клопотання та заслухавши пояснення представників сторін, суд
визнав клопотання позивачів   таким, що
не підлягає задоволенню та ухвалою Господарського суду міста Києва від
02.10.2007 року клопотання про забезпечення позову було відхилено.

Не
погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Київського
апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою. Матеріали справи були
направлені до Київського апеляційного господарського суду для розгляду даної
скарги.

Ухвалою
Київського апеляційного господарського суду від 20.11.2007 року було прийнято
відмову позивачів від апеляційної скарги, а матеріали справи повернуто
Господарському суду міста Києва.

За
резолюцією Заступника Голови Господарського суду міста Києва від 29.11.2007 р.
справу № 2-2196/06-37/433 було передано для подальшого розгляду судді
Кондратовій І.Д.

Ухвалою
Господарського суду міста Києва від 05.12.2007 року розгляд справи було
призначено до 20.12.2007 року о 11-00.

Ухвалою
Господарського суду міста Києва від 20.12.2007 року у відповідності до статті
79 Господарського процесуального  кодексу
України було зупинено провадження у справі № 2-2196/06- 37/433  за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Магазин № 16 Овочі-Фрукти», за участю третьої особи
директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Магазин № 611
Овочі-Фрукти»ОСОБА_5 про стягнення вартості часток належного ним майна у сумі
1097948 грн. та 92140 грн. відповідно для проведення судової комплексної
експертизи.

25.04.2008
року та 23.05.2008 року були проведені будівельно -технічна та економічна
експертизи, що підтверджується відповідними висновками експертів.

11.06.2008
року матеріали справи № 2-2196/06-37/433 було повернуто до Господарського  суду міста Києва.

Ухвалою
Господарського суду міста Києва від 11.06.2008 року було поновлено провадження
у справі, розгляд справи призначено на 15.07.2008 року.

Представники
позивачів в судовому засіданні 15.07.2008 року подали заяву про зменшення
позовних вимог, відповідно до якої просять стягнути з відповідача на користь
ОСОБА_2 125585,00 грн., на користь ОСОБА_1 706200,00 грн.

Представник
відповідача та третьої особи в судове засідання 15.07.2008 року не з'явились, вимоги
ухвали суду не виконали, про час та місце судового засідання були повідомлені
належимо чином.

Через
канцелярію Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою
відповідальністю «Магазин № 611 Овочі-Фрукти»надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи, в зв'язку з відсутністю компетентного представника
відповідача. Судом подане клопотання було задоволено.

У
відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України
ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.07.2008 року розгляд справи було
відкладено до 08.09.2008 року.

В
судовому засіданні 08.09.2008 року директор відповідача надав суду пояснення з
врахуванням висновків експертів.

Представник
позивачів в судовому засіданні 08.09.2008 року заявив клопотання про оголошення
перерви в судовому засіданні для надання можливості позивачам надати свої
пояснення з врахуванням висновків експертів.

Відповідно
до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України в судовому
засіданні 08.09.2008 року оголошувалась перерва до 15.09.2008 року про що
представники сторін були повідомлені належним чином.

Відповідно
до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні
15.09.2008 року за згодою представників сторін оголошено лише вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши
подані матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін,
Господарський суд міста Києва,
-

ВСТАНОВИВ:

05
січня 1996 року громадянами України ОСОБА_5, ОСОБА_1,ОСОБА_6, ОСОБА_2 та
ОСОБА_7 було укладено установчу угоду про створення та діяльність Товариства з
обмеженою відповідальністю «Магазин № 611 Овочі-Фрукти».

Згідно
п. 2 установчої угоди створено статутний фонд в розмірі 5788688,00 тис. карб, а
також до статутного фонду товариства було внесено майно овочевого магазину та
нежитлове приміщення, яке було придбане товариством покупців, членів трудового
колективу в процесі приватизації державного майна магазину № 611 згідно
договору купівлі-продажу № 39 від 18.09.1995 року та договору купівлі-продажу
приміщення № 053 від 17.11.1995 року.

Відповідно
до зазначеної угоди, частка ОСОБА_1 в статутному фонді Товариства складає 40%,
а частка ОСОБА_2 складає 7%.

Судом
встановлено, що 01.03.2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до товариства
нотаріально завірені заяви про вихід з учасників Товариства з обмеженою
відповідальністю «Магазин № 611 Овочі-Фрукти»з виплатою в грошовій формі
вартості належної їм частки в статутному фонді товариства.

Відповідно
до виписки з протоколу Загальних Зборів Товариства від 01.03.2005 року позивачів
виведено зі складу учасників товариства з нарахуванням належних виплат після
затвердження звіту за 2005 рік, в строк до 12 місяців з дня виходу з
товариства.

Після
складання звіту діяльності Товариства за 2005 рік директор Товариства
звернулася до позивачів з заявами № № 1,2 від 21.02.2006 року щодо
нарахуваннями належної їм при виході частки майна товариства за результатами
затвердженого звіту за 2005 рік. Відповідно до розрахунку відповідача ОСОБА_9
підлягає виплаті 18680,00 грн., а ОСОБА_2 -3269,00 грн. позивачі відмовились
отримувати зазначені кошти, в зв'язку з чим зазначені кошти були перераховані
відповідачем на депозитний рахунок, що підтверджується випискою з банківського
рахунку та копією платіжного доручення.

Спір
у даній справі виник у зв'язку із тим, що позивачі вважають, що при виході з
товариства їм повинна бути виплачена ринкова вартість майна пропорційно частки
в статутному фонді, зокрема за розрахунками позивачів вартість частки, яка
підлягає виплаті ОСОБА_1 становить 706200,00 грн., а ОСОБА_2- 123585,00 грн.
Відповідач проти цього заперечує та вважає, що вартість частки, яка підлягає
виплаті позивачам визначається за формулою :
із балансу активів необхідно вирахувати суму збитків та боргових зобов'язань
товариства, оскільки позивачі несуть відповідальність за результат
господарської діяльності поряд з іншими учасниками товариства.

Оцінюючи
подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на
всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин
справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивачів не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно
до ст. 10 Закону України «Про господарські товариства»учасник в будь-який час
має право вийти з товариства, незалежно від згоди інших учасників чи самого
товариства.

За
власним бажанням учасник може вийти з товариства, повідомивши його про це не
пізніше ніж за 3 місяці до виходу, якщо інший строк не встановлено статутом (п.
1 ст. 148 ЦКУ).

Таким
чином, вихід зі складу учасників товариства не пов'язується ні з рішенням
зборів, ні з внесенням змін до установчих документів товариства, у зв'язку з
чим моментом виходу учасника з товариства є дата подання ним заяви про вихід
відповідній посадовій особі товариства або вручення заяви цим особам органами
зв'язку. Зазначена точка зору міститься в рішенні Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від 28 лютого 2007 р.

З
наданих сторонами доказів судом встановлено, що позивачі подали заяви про вихід
01.03.2005 року, в той же день подані заяви були розглянуті загальними зборами
учасників, подані заяви були прийняті та позивачів виведено зі складу учасників
товариства з нарахуванням належних виплат після затвердження звіту за 2005 рік,
в строк до 12 місяців з дня виходу з товариства, а отже датою виходу позивачів
зі складу учасників товариства слід вважати 01.03.2005 року.

Відповідно
до статті 54 Закону України «Про господарські товариства»при виході учасника з
товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна
товариства, пропорційна його частці у статутному (складеному) капіталі та
частину прибутку, одержаного товариством у відповідному році до виходу
учасника.

Так,
згідно з п. 3.5 Рекомендацій Вищого господарського суду України від 28.12.2007
р. № 04-5/14 вартість майна, належного до виплати учаснику, який виходить,
повинна обчислюватись на дату волевиявлення учасника вийти з товариства, тобто
на дату подання ним заяви про вихід з товариства.

При
цьому суд відзначає, що  при визначенні
вартості майна, належного до виплати учаснику, слід керуватись наступним.

Відповідно
до пункту 1 статті 66 Господарського кодексу України під майном підприємства
розуміються виробничі та невиробничі фонди, а також інші цінності, вартість
яких відображається в самостійному балансі підприємства.

В
свою чергу згідно статті 190 Цивільного кодексу України під майном розуміється
окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Точно
кажучи, загальна вартість майна визначається на рівні активів підприємства за
вирахуванням його зобов'язань, тобто відповідає поняттю власного капіталу
підприємства, показник якого відображається в результаті розділу І пасиву
Балансу.

При
цьому вартість майна, що підлягає поверненню, за своїм визначенням не є
тотожною поняттю внеску до статутного фонду і залежно від стану господарської
діяльності Товариства та загальних економічних процесів у суспільстві може не
співпадати з ним за розміром (зокрема, бути більшою чи меншою).

При
розрахунку сум, що підлягають виплаті учаснику необхідно враховувати вимоги п.
3 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової
звітності». Так, відповідно до зазначеної норми власний капітал -це частина в
активах підприємства, яка залишається після вирахування його зобов'язань. Таким
чином, із балансу активів необхідно вирахувати суму збитків та боргових
зобов'язань товариства, оскільки позивач несе відповідальність за результат
господарської діяльності поряд з іншими учасниками товариства.

Враховуючи
наведене, розрахунок вартості частини майна товариства пропорційно частці у
статутному (складеному) капіталі повинен здійснюватися за формулою:

Вартість
майна товариства = Баланс активів ТОВ (рядок 280 активу балансу) -зобов'язання
(рядки 480, 620 пасиву балансу)

Статутом
та установчою угодою товариства передбачається частка кожного учасника в
статутному капіталі товариства.

Отже,

Вартість
частини майна, належна до виплати учаснику = Вартість майна товариства х Частку
учасника в статутному капіталі товариства.

Слід
також зазначити, що зазначена точка зору міститься в п. 3.7 Рекомендацій Вищого
господарського суду України від 28.12.2007 р. № 04-5/14, де зазначено, що
вартість майна товариства, яка враховується у визначенні частки, вартість якої
належить до сплати учаснику, що вибув, визначається як сумарна вартість активів
товариства за вирахуванням його зобов'язань.

Відповідно
до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової
звітності», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 31 березня
1999 року N 87, баланс - це звіт про фінансовий стан підприємства, який
відображає на певну дату його активи, зобов'язання і власний капітал.

Так,
ст. 13 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність»передбачено, що звітним періодом для складання фінансової звітності є
календарний рік. Баланс підприємства складається станом на кінець останнього
дня кварталу (року). Аналогічні норми містяться в п. 12 Положення (стандарту)
бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності».

Звітним
періодом для складання фінансової звітності є календарний рік. Баланс
підприємства складається на кінець останнього дня звітного періоду. Проміжна
(місячна, квартальна) звітність, яка охоплює певний період, складається
наростаючим підсумком з початку звітного року.

Судом
встановлено, що відповідно до статті 54 Закону України «Про господарські
товариства»виплата вартості частини майна учаснику товариства провадиться після
затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців
з дня виходу.

Згідно
з статтею 51 згаданого Закону установчі документи товариства з обмеженою
відповідальністю, крім відомостей, зазначених у статті 4 цього Закону, повинні
містити відомості про розмір часток кожного з учасників, розмір, склад та порядок
внесення ними вкладів.  Зміни вартості
майна, внесеного як вклад, та додаткові внески учасників не впливають на розмір
їх частки у статутному фонді, вказаної в установчих документах товариства, якщо
інше не передбачено установчими документами.

Як встановлено
судом, статтею 8 Установчої угоди Товариства визначено, що вихід з товариства
здійснюється за рішенням зборів учасників товариства на підставі рішення про
вихід або за заявою учасника; при виході учасника з товариства йому сплачується
ціна частки майна товариства пропорційно його частці в статутному фонді.
Виплата проводиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з
товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу.

Для
визначення частки майна, яка підлягає виплаті позивачам, судом було призначено
судову економічну експертизу.

Стаття
41 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що для роз'яснення
питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують
спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. В силу
частини статті 42 Господарського процесуального кодексу України висновок
експерта для господарського суду не є обов'язковим і повинен оцінюватися за
правилами встановленими статтею 43 Господарського процесуального кодексу
України.

Судом
оцінено висновок експерта та встановлено, що відповідно до фінасового звіту
Товариства з обмеженою відповідальністю «Магазин № 611 Овочі-фрукти»вартість
майна товариства дорвінює 40,5 тис. грн. (81,9 тис. грн. (баланс активів ТОВ
(рядок 280 активу балансу)-41,4 тис. грн. зобов'язання (рядки 480, 620 пасиву
балансу)).

Тобто,
вартість частини майна, належна до виплати ОСОБА_1 становить 16,2 тис. грн.
(40,5 тис. грн. Х 40%), а вартітсть частини належна до виплати ОСОБА_2
становить 2,835 тис. грн. (40,5 тис. грн. Х 7 %).

Враховуючи
те, що відповідач визначав вартість частки майна, належної до виплати
позивачам, за результатами фінансового звіту за 2005 рік станом на 31.12.2005
р., а не станом на день виходу позивачів зі складу учасників товариства, за
розрахунком відповідача  вартість частки,
яка підлягає виплаті ОСОБА_9 становить 18680,00 грн., а ОСОБА_2 -3269,00 грн.,
що є більше ніж за розрахунком суду. Судом встановлено, що ці кошти не
використовуються в господарській діяльності відповідача та перераховані на депозитний
рахунок, а отже позивачі не позбавлені можливості отримати належні їм кошти в
будь-який час.

Відповідно
до статті 111112 Господарського процесуального кодексу України
вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для
суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Постанова
Вищого господарського суду України № 2-2196/06 від 17 липня 2007 року містить
вказівку з'ясувати позиції сторін щодо можливих шляхів вирішення спірного
питання (сплата коштів, виділення майна в натурі, інше).

Виконуючи
вказівки Вищого господарського суду України судом встановлено, що виплата
учаснику за згодою сторін здійснюється або в грошовій, або в натуральній формі.
На вимогу учасника та за згодою товариства йому повністю або частково може бути
повернено його вклад у натуральній формі (наприклад, внесене учасником до
статутного фонду обладнання). Слід зауважити, що товариство може відмовитися
від повернення учаснику його вкладу, внесеного в натуральній формі, оскільки
майно, внесене учасниками до статутного фонду, є власністю товариства і більше
не належить учаснику. У зв'язку із цим повернення майна учаснику в натурі може
бути здійснено тільки за згодою товариства, а в разі його (товариства) відмови
права вимоги цього майна учасник не має.

З наданих
пояснень сторонами судом встановлено, що відповідач відмовляє повернути майно
учаснику в натурі, а отже відсутня можливість вирішення спірного питання шляхом
виділення майна в натурі.

Суд
також відзначає, що помилковим є твердження позивачів про те, що вартість
частки майна, належна до виплати позивачам, має визначатись у відповідності до
ринкової вартості нежитлового приміщення, яке належить Товариству з обмеженою
відповідальністю «Магазин № 611 Овочі-фрукти», оскільки як було встановлено
судом в оцінюванні вартості частини майна, що є еквівалентною його частці у
статутному фонді, слід брати до уваги виробничі й невиробничі фонди, інші
цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі товариства, а
також майнові права, обов'язки та зобов'язання. При цьому розрахунок частини
вартості майна, що підлягає виплаті учаснику, необхідно здійснювати за даними
балансу (показник рядка 380), складеного на дату виходу учасника. Судом
досліджений наданий відповідачем баланс та встановлено, що звіт про фінансовий
стан Товариства з обмеженою відповідальністю «Магазин № 611
Овочі-фрукти»складений у відповідності до вимог чинного законодавства.

Згідно
статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини позову, які
відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть підтверджуватися іншими.

В
свою чергу суд зазначає, що позивачами не надані належні докази, які
підтверджують, що до  звіту про
фінансовий стан Товариства з обмеженою відповідальністю «Магазин № 611
Овочі-фрукти»за 2005 рік були внесені неправдиві дані або порушені правила
ведення фінасової звітності, оскільки у відповідності до статті 1642 Кодексу
України про адміністративні правопорушення приховування в обліку валютних та
інших доходів, непродуктивних витрат і збитків, відсутність бухгалтерського
обліку або ведення його з порушенням установленого порядку, внесення
неправдивих даних до фінансової звітності, неподання фінансової звітності,
несвоєчасне або неякісне проведення інвентаризацій грошових коштів і
матеріальних цінностей, порушення правил ведення касових операцій,
перешкоджання працівникам державної контрольно-ревізійної служби у проведенні
ревізій та перевірок, невжиття заходів щодо відшкодування з винних осіб збитків
від недостач, розтрат, крадіжок і безгосподарності, - тягнуть за собою
накладення штрафу від восьми до п'ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян. Ті самі дії, вчинені особою, яку протягом року було піддано
адміністративному стягненню за одно з правопорушень, зазначених у частині
першій цієї статті, - тягнуть за собою накладення штрафу від десяти до двадцяти
неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно
до статті 15 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в
Україні»контроль за додержанням законодавства про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні здійснюється відповідними органами в межах їх
повноважень, передбачених законами.

У
відповідності до статті 231 Кодексу України про адміністративні правопорушення
справи про адміністративні правопорушення розглядаються: адміністративними
комісіями при виконавчих комітетах сільських, селищних, міських рад;  виконавчими комітетами сільських, селищних,
міських рад;   районними, районними у
місті, міськими чи міськрайонними судами (суддями); органами внутрішніх справ,
органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами),
уповноваженими на те цим Кодексом.

Згідно
статті 2341 Кодексу України про адміністративні правопорушення
органи державної контрольно-ревізійної служби в Україні розглядають справи про
адміністративні правопорушення, пов'язані з порушенням законодавства з
фінансових питань (стаття 1642), порушенням порядку подання
фінансової звітності та ведення бухгалтерського обліку при ліквідації юридичної
особи (стаття 1666).

Від
імені державної контрольно-ревізійної служби в Україні розглядати справи про
адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають
право начальник Головного контрольно-ревізійного управління в Україні та його
заступники, начальники контрольно-ревізійних управлінь в Автономній республіці
Крим, областях, містах Києві і Севастополі та їх заступники.

Відповідно
до абзацу першого частини другої статті 255 Кодексу України про адміністративні
правопорушення у справах про адміністративні правопорушення, розгляд яких
віднесено до відання органів, зазначених у статтях 222 - 24415 цього
Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати уповноважені на те
посадові особи цих органів.

В
розумінні вищезазначених норм чинного законодавства, суду не надані належних
доказів (протоколи про правопорушення, постанови суду, тощо), які підтверджують
внесення відповідачем неправдивих даних до фінансової звітності, в свою чергу у
суду відсутні підстави виходити за межі наданих повноважень, брати на себе
повноваження контрольно-ревізійних служб та визнавати фінансовий звіт
відповідача таким, що складений з порушенням норм чиного законодавства.

Таким
чином, суд зазначає, що  позивачами не
доведено тих обставин, які є  підставою
позовних вимог, не підтверджено такі обставини належними доказами та не додано
їх до матеріалів справи, в свою чергу відповідач правомірно визначив вартість
майна товариства, яка враховується у визначенні частки, вартість якої належить
до сплати учаснику, що вибув, як сумарна вартість активів товариства за
вирахуванням його зобов'язань, при цьому вартість активів визначається виходячи
із даних фінансового звіту.

Позивачі
не довили суду належними засобами доказування, що фінансовий звіт, який наданий
відповідач не відповідає вимогам чинного законодавства та містить неправдиві
відомості, а також не довили, що вартість частки, яка належить до сплати,
повинна визначатись виходячи з ринкової вартості без врахування зобов'язань
товариства, а тому позовні вимоги
ОСОБА_2 та ОСОБА_9 визнаються судом необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Відповідно
до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті
державного мита, послуг експертів та витрати на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу покладаються на позивачів пропорційно заявленим
позовним вимогам.

Враховуючи
вищевикладене та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 47, 49, 82 - 85 Господарського
процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,  -

В И Р І Ш И В:

1.          В позові відмовити повністю.

2.          Стягнути з ОСОБА_1 (АДРЕСА_1,
ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Магазин № 611 Овочі-фрукти»(03035, м. Київ, вул. Урицького,
40) 4799 (чотири тисячі сімсот дев'яносто дев'ять) грн.. 46 коп. витрат,
пов'язаних з оплатою послуг експерта за проведення судової економічної
експертизи.

3.          Стягнути з ОСОБА_2 (АДРЕСА_2,
ідентифікаційний код НОМЕР_2) на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Магазин № 611 Овочі-фрукти»(03035, м. Київ, вул. Урицького,
40) 840 (вісімсот сорок) грн. 54 коп. витрат, пов'язаних з оплатою послуг
експерта за проведення судової економічної експертизи.

4.          Після вступу рішення в законну силу
видати наказ.

5.          Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у
разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну
частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного
строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84
Господарського процесуального кодексу України.

Суддя

І.Д.
Кондратова

Дата підписання

рішення 23.09.2008
року