СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
=======================================================================
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25"
вересня 2008 р.

14:40

Справа
№  1/350/08

м. Миколаїв

За
позовом: Управління Пенсійного фонду України в                       Миколаївському районі
Миколаївської області                      /54036,  м. Миколаїв, вул. Очаківська, 125а/ До
відповідача: Суб'єкт підприємницької діяльності -фізична особа                              ОСОБА_1.                             /АДРЕСА_1/  про: стягнення заборгованості по
сплаті внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування в сумі
163, 32 грн. за січень-березень 2005 року.

Суддя Васильєва Л.І.

Секретар судового засідання Сорогіна А.В.

Представники:

Від позивача: Турбал
С.П., довіреність від 20.05.2008р.

Від відповідача: ОСОБА_1,
приватний підприємець.

Позивач
звернувся з адміністративним позовом про стягнення з відповідача заборгованості
по внескам на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування за період  з  січня по березень 2005 року в сумі  163,32 грн.

Відповідач  у судовому засіданні  проти позову заперечує, посилаючись на  виконання ним
у повному  обсязі обов'язку по
сплаті  внесків до Пенсійного фонду
України   у відповідності з Указом  Президента України “Про спрощену систему
оподаткування, обліку  та звітності
суб'єктів малого підприємництва”.

Дослідивши
надані сторонами докази, заслухавши пояснення представника позивача та
відповідача у судовому засіданні, - суд

в с т а н о в и в:

відповідач
зареєстрований в управлінні Пенсійного фонду України в Миколаївському  районі
Миколаївської області, як платник збору на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування.

У
відповідності з п.6 ч.2 ст.17 Закону України “Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування” № 1058 від 09.07.2003р. відповідач, як
страхувальник зобов'язаний нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені
строки та в повному обсязі страхові внески на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування.

Ст.64
Закону України “Про загальнообов'язкове державне  пенсійне страхування” встановлено право
Пенсійного фонду та її територіальних органів стягувати з платників несплачені
суми страхових внесків.

Страхові
внески статтею 1 Закону України “Про загальнообов'язкове державне  пенсійне страхування” визначені, як кошти
відрахувань на соціальне страхування та збір на обов'язкове державне пенсійне
страхування, сплачені  згідно із
законодавством, що діяло раніше та кошти, сплачені на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування відповідно до цього Закону.

В
позовній заяві позивач зазначає, що відповідач має заборгованість зі сплати
страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування за
період з  січня  по березень 2005 року в сумі  163, 32 грн.

На
доказ наявності вказаної заборгованості позивач надав Акт розрахунку сум
фіксованого розміру внесків  за 1-й
квартал 2005 року, та розрахунок заборгованості відповідача,  відповідно яких борг  відповідача щодо сплати внесків за вказаний
період складає  163, 32 грн.,
який  позивач просить стягнути з
відповідача.

Позовні
вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав:

в
першому кварталі 2005 року відповідач був
платником єдиного податку відповідно до Указу  Президента України “Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва” і на
підставі пункту 3 вказаного нормативного акту сплачував внески до Пенсійного
фонду України у складі єдиного податку (42%).

У
відповідності з підпунктом 4 пункту 8 Прикінцевих положень Закону України
“Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування”  фізичні
особи - суб'єкти підприємницької
діяльності,  які обрали особливий
спосіб оподаткування (фіксований податок,
єдиний податок, придбання спеціального торгового патенту) та члени сімей
зазначених  фізичних  осіб,
які  беруть участь у провадженні
ними підприємницької діяльності,  на
період дії  законодавчих  актів
з питань  особливого способу
оподаткування сплачують страхові внески в порядку, визначеному цим Законом у
фіксованому розмірі.

Вказаним
вище законом до теперішнього часу не встановлено порядку сплати страхові
внесків для  суб'єктів
підприємницької  діяльності,  які обрали особливий спосіб оподаткування  та не визначено фіксованого розміру
страхових внесків.

Посилання
позивача на Закон України “Про Державний бюджет України на 2005 рік” в
частині встановлення фіксованого розміру страхових внесків для суб'єктів
підприємницької  діяльності,  які обрали особливий спосіб оподаткування   в розмірі 83, 84 грн. є помилковим,
оскільки  встановлений частиною другою
статті  95  Конституції  України, статтею 27, частиною  другою
статті  38 Бюджетного Кодексу
України  перелік  правовідносин,  які
регулюються  законом  про
Державний бюджет України, є вичерпним. Зі змісту  наведених положень    Конституції    України та Кодексу   вбачається,
що  закон  про Державний   бюджет
України  як  правовий
акт,  чітко  зумовлений поняттям бюджету як плану
формування  та  використання
фінансових ресурсів,  має
особливий предмет регулювання,  відмінний
від інших законів України - він стосується виключно встановлення доходів  та видатків держави на загальносуспільні
потреби,  зокрема і видатків на
соціальний захист і соціальне забезпечення, тому цим законом не можуть
вноситися зміни,  зупинятися дія чинних
законів України,  а також  встановлюватися  інше
(додаткове)   правове   регулювання відносин,  що
є  предметом інших законів України.

Факт
виконання зобов'язання перед позивачем по сплаті страхових внесків у відповідності
з чинним законодавством -  Указом  Президента України “Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва”  в період з
січня по березень 2005 року підтверджується  Актом перевірки (а.с.9) та розрахунком
(а.с.7).

Отже,
підстави для стягнення  163, 32грн.  відсутні, в задоволенні позову необхідно
відмовити.

Керуючись  ст.ст. 94, 160, 162-163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства України, - суд

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні позову
відмовити.

Постанова
у відповідності зі ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає
законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,
якщо таку заяву не було подано.

Сторони, які беруть
участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку постанову
повністю або частково у порядку і строки встановлені ст.186 Кодексу
адміністративного судочинства України.

Суддя

Л.I.Васильєва