ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" листопада 2008 р.

Справа № 13/59/08

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Мирошниченко М. А.,

Суддів: Бєляновського В. В. та Шевченко В. В.,

при секретарі - Волощук О. О.,

за участю представників:

позивача –не з’явився,

відповідача –не з’явився,

3-ї особи - не з’явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу ТОВ „Агродім „Відродження”, м. Миколаїв,

на рішення господарського суду Миколаївської області від 01.10.2008 р.

по справі №13/59/08

за позовом ТОВ „Агродім „Відродження”, м. Миколаїв,

до ТОВ „Ольвіялатінвест”, с. Партизанське Жовтневого району Миколаївської області,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача – Снігурівська райдержадміністрація Миколаївської області, м. Снігурівка Миколаївської області,

про визнання недійсним договору суборенди земельної ділянки,

ВСТАНОВИЛА:

17.06.2008 р. (вх. №5652) у господарському суді Миколаївської області ТОВ „Агродім „Відродження” (далі - позивач) пред’явлено позов до ТОВ „Ольвіялатінвест” (далі - відповідач) про визнання недійсним договору суборенди земельної ділянки площею 141,82 га ріллі, кадастровий номер :21:000:0008, укладеного 05 березня 2008 року між позивачем та відповідачем, з моменту його вчинення. Також, позивач просив суд, згідно до ст.ст. 22,66,67 ГПК України, заборонити відповідачу вчиняти будь-які дії щодо цієї ділянки, до набрання рішенням у справі законної сили (а.с. 2-5,9). Свої вимоги він мотивував так.

05 березня 2008 року між позивачем (Орендодавець) та відповідачем (Орендар) було укладено договір суборенди земельної ділянки (далі - Договір), відповідно до п.1 якого Орендодавець на праві користування земельною ділянкою на підставі договору оренди землі, укладеного зі Снігурівською районною державною адміністрацією 27 грудня 2007 року та зареєстрованого 09 січня 2008 року за №05, передає, а Орендар приймає в суборенду земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель державної власності в межах території Першотравневої сільської ради Снігурівського району Миколаївської області. Згідно з п.2 Договору, в суборенду передається земельна ділянка площею 141,82 га ріллі, кадастровий номер :21:000:0008. 05 березня 2008 року позивачем та відповідачем був підписаний Акт приймання-передачі земельної ділянки за Договором. Згідно з ч.6 ст. 93 ЗК України, відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом. Таким спеціальним законом є Закон України „Про оренду землі” від 06.10.1998 р. №161-ХІУ в редакції Закону України від 02.10.2003 р. №1211-IV, зі змінами і доповненнями, відповідно до ч.2 ст. 15 якого відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6,11,17,19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Позивач вважав, що Договір від 05 березня 2008 року є недійсним, оскільки укладений з порушенням чинного законодавства, з огляду на таке. У ч.1 ст. 15 ЗУ „Про оренду землі” вказано, що однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. На порушення вказаної норми Договір від 05 березня 2008 року не містить положень щодо індексації орендної плати, а містить лише положення, що розмір нормативної грошової оцінки земель не є сталим і змінюється, у зв'язку з проведенням її щорічної індексації (п.10 Договору). Таким чином, при підписанні оспорюваного Договору було порушено імперативні вимоги ст. 15 ЗУ „Про оренду землі” щодо такої істотної умови договору як індексації орендної плати, що є безумовною підставою для визнання Договору недійсним на підставі ч.2 ст. 15 ЗУ „Про оренду землі”. У ч.1 ст. 628 ЦК вказано, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.2 ст. 638 ЦК, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч.2 п.18 Договору, передача земельної ділянки в суборенду здійснюється за проектом відведення, розробленим Орендодавцем. Отже, позивач та відповідач в оспорюваному договорі встановили, що однією з істотних умов договору є наявність проекту відведення земельної ділянки. Проте, у порушення ч.2 п.18 Договору, проект відведення земельної ділянки відсутній, що підтверджується п.44 Договору. Згідно з ч.1 ст. 628 ЦК, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Таким чином, при підписанні оспорюваного Договору було порушено ч.1 ст. 628, ч.2 ст. 638, ч.1 ст. 628 ЦК України, оскільки як на момент підписання Договору, так і дотепер позивач та відповідач не дійшли згоди щодо усіх суттєвих умов Договору. У ч.5 ст. 8 ЗУ „Про оренду землі” вказано, що договір суборенди земельної ділянки підлягає державній реєстрації. Згідно з ч.3 ст. 640 ЦК, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Як вбачається з тексту оспорюваного Договору, його зареєстровано в Миколаївській регіональній філії ДП „Центр державного земельного кадастру”, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за номером 04 від 16 травня 2008 року по Першотравневій сільській раді. Згідно з п.4 Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель, затвердженого наказом Держкомзему України від 02.07.2003 р. №174 (далі - Тимчасовий порядок), державна реєстрація державного акта на право власності на земельну ділянку, державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, договору оренди землі здійснюється шляхом внесення записів реєстрації до книги реєстрації. Державну реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку, державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, договору оренди землі у книзі реєстрації здійснює оператор (реєстратор) - структурні підрозділи ДП „Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах” (далі - Центр ДЗК), у межах повноважень якого є земельна ділянка. Проте, згідно з повідомленням Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 27.06.2007 р., дія наказу Державного комітету України по земельних ресурсах від 02.07.2003 р. №174 „Про затвердження Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель” зупинена з 18 червня 2007 року. Отже, державна реєстрація договорів оренди (суборенди) землі має проводитись виключно відповідно до Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженим постановою КМУ від 25.12.1998 р. №2073, тобто виконавчим комітетом сільської, селищної та міської ради, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за місцем розташування земельної ділянки. На порушення з ч.5 ст. 8 ЗУ „Про оренду землі”, на дату подання цього позову Договір у передбаченому чинним законодавством порядку не зареєстрований. Крім того, згідно зі ст. 17 ЗУ „Про оренду землі”, передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. У п.20 Договору чітко та однозначно вказано, що передача земельної ділянки Орендарю здійснюється у 10-денний строк після державної реєстрації цього договору за актом приймання-передачі, який підписується сторонами. Проте, як зазначалось вище, приймання-передача земельної ділянки за Договором відбулась 05 березня 2008 року. Отже, на порушення п.20 Договору, ст. 17 ЗУ „Про оренду землі” передача земельної ділянки за оспорюваним Договором відбулася незаконно та без належних правових підстав, до моменту державної реєстрації Договору, навіть до моменту реєстрації Договору в Миколаївській регіональній філії ДП „Центр державного земельного кадастру” 16 травня 2008 року. Вищевикладене, на думку позивача, означає, що оскільки на момент фактичної передачі земельної ділянки 05.03.2008 р. оспорюваний Договір не був зареєстрований та не набрав чинності, відповідно приймання-передачу земельної ділянки не могло бути здійснено по даному Договору. Це, в свою чергу, означає, що приймання-передачу земельної ділянки 05 березня 2008 року було здійснено тільки на підставі Акту приймання-передачі, який у даному випадку має розглядатися як самостійний договір. Водночас, як вже зазначалось вище, передача земель в оренду може здійснюватися лише за договорами оренди, які містять усі істотні умови договору оренди, що встановлені ст. 15 ЗУ „Про оренду землі”, а Акт приймання-передачі земельної ділянки від 05 березня 2008 року не відповідає вимогам цієї статті щодо істотних умов договору оренди. У ч.1 ст. 236 ЦК вказано, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 22.07.2008 р. (а.с. 37) залучено до справи Снігурівську райдержадміністрацію Миколаївської області, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Надалі позивач надав суду заяву (а.с. 44), в якій зазначив, що п.1 позовних вимог просить доповнити словами „та акт приймання - передачі об'єкта суборенди від 05.03.2008 р. згідно даного договору з моменту його підписання”.

Далі відповідач надав суду відзив на позов (а.с. 51), в якому просив відмовити у його задоволенні, оскільки позивачем невірно трактовано умови договору. Так, в п.10 Договору зазначено, що розмір нормативної грошової оцінки не є сталим і змінюється, в зв'язку з проведенням її щорічної індексації та внесення змін на підставі вимог діючого законодавства. Відповідно до ст. 2 Закону України „Про плату за землю” використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначаєшся залежно від грошової оцінки земель. Розміри податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не встановлено, визначаються до її встановлення в порядку, визначеному цим Законом. Таким чином, вказаною нормою законодавець прив'язує розмір орендної плати до її нормативної грошової оцінки. Крім того, зважаючи на те, що земельна ділянка, яка передається в суборенду належить до земель державної власності, відповідно до ст. 21 ЗУ „Про оренду землі”, річна орендна плата за такі земельні ділянки надходить до відповідних бюджетів, розподіляється і використовується відповідно до закону і не може бути меншою для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що відповідно до ЗУ „Про плату за землю” становить 0,1 відсотки від її нормативної грошової оцінки. А згідно ч.7 вказаної статті плата за суборенду земельних ділянок державної і комунальної власності не може перевищувати орендної плати. Таким чином, фактично сторонами договору суборенди земельної ділянки (позивачем та відповідачем) було фактично погоджено і досягнуто згоди щодо такої істотної умови договору як розмір орендної плати та відповідно використано дані, що містяться у договорі оренди земельної ділянки, укладеному між позивачем та 3-ю особою. Це також підтверджується і тим, що до договору суборенди земельної ділянки, укладеному між позивачем та відповідачем, як додаток було приєднано Розрахунок розміру орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності, в якому вказано про коефіцієнт індексації грошової оцінки земельної ділянки. В п.18 оспорюваного договору сторонами було погоджено, що передача земельної ділянки здійснюється за проектом відведення, а обов'язок його розроблення було покладено на позивача. Таким чином, не надання позивачем відповідного проекту відведення земельної ділянки може свідчити про умисне ухилення ним від виконання взятих на себе зобов'язань з метою в подальшому визнання укладеного договору недійсним. Крім того, позивачем до отримання земельної ділянки в оренду в Снігурівської районної державної адміністрації було фактично виготовлено технічну документацію на вищевказану земельну ділянку, зареєстровано в Державному земельному кадастрі та отримано кадастровий номер. Тобто позивачем при передачі земельної ділянки в суборенду передавалася конкретно визначена земельна ділянка, межі якої чітко визначені та закріплені межовими знаками. Дійсно, Тимчасовий порядок ведення державного земельного кадастру, затверджений наказом Держкомзему України від 02.07.2003 р. №7, було рішенням Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва України № 35 від 18.04.2007 р. „Про необхідність усунення порушень Державним комітетом України по земельних ресурсах принципів державної регуляторної політики” згідно з вимогами Закону України від 11.09.2003 р. № 1160-ІУ „Про засади державної регуляторної політики в сфері господарської діяльності”. Однак, Господарським судом міста Києва 12 липня 2007 року в якості забезпечення адміністративного позову у справі за позовом ДП „Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах” до Державного агентства з земельних ресурсів та Державного комітету з питань регуляторної політики і підприємництва про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії дію вищевказаного рішення Держкомпідприємництва було зупинено. Тобто Тимчасовий порядок ведення державного земельного кадастру, яким регламентується діяльність органів Державного земельного кадастру, в тому числі й щодо проведення реєстрації договорів оренди землі, є чинним, ніким не скасований та наведеною ухвалою суду зупинено дію нормативного акта, на який посилається позивач та який зупиняє його дію. Спірним договором суборенди земельної ділянки, укладеним між позивачем та відповідачем, в п.20 закріплювалась норма, згідно якої передача земельної ділянки орендарю здійснюється у 10-денний строк після державної реєстрації цього договору за актом приймання-передачі. Однак, для здійснення державної реєстрації договору оренди земельної ділянки відділенню ДП „Центр ДЗК” подається відповідний договір та всі обов'язкові документи в трьох примірниках. За таких обставин, акт приймання-передачі земельної ділянки є необхідним додатком до договору для його державної реєстрації відповідно до ч.2 ст. 15 ЗУ „Про оренду землі”, фактична передача земельних ділянок та складення відповідного акту здійснюється протягом часу з моменту підписання договору та до його передачі для здійснення державної реєстрації. Тобто між позивачем та відповідачем для надання договору юридичної сили шляхом проведення його державної реєстрації і було укладено акт приймання-передачі земельної ділянки по договору суборенди. Крім того, позивачем до моменту подання позову взагалі не ставилися вимоги щодо укладення повторного акту приймання-передачі, а фактично визнавалась дійсність того Акту, який був переданий разом з договором для проведення державної реєстрації.

Рішенням господарського суду Одеської області від 01.10.2008 р. (підписаним суддею Ковалем Ю. М. 02.10.2008р.) у задоволенні позову відмовлено з підстав його необґрунтованості та відсутності правових підстав для визнання спірного договору недійсним (а.с. 112-114). Суд зазначив, що та обставина, що акт приймання-передачі земельної ділянки за оспорюваним договором складено раніше, ніж проведено державну реєстрацію договору, не може бути підставою для визнання відсутності самого факту передачі землі в суборенду, оскільки останнє сторонами та третьою особою не спростовується. Складення акту приймання-передачі земельної ділянки раніше, ніж проведення державної реєстрації договору оренди, саме по собі не тягне недійсності договору, до якого складено цей акт, і самого акту.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням, позивач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов, з тих же підстав, що були ним викладені у самому позові, з урахуванням уточнень до нього, а також, враховуючи те, що при розгляді справи та винесенні рішення судом, в порушення вимог ст. 43 ГПК України, безпідставно не застосовано положення ЗК України, ЦК України, ЗУ „Про оренду землі”, на які посилався позивач. Частиною 6 ст. 93 ЗК України встановлено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом. ЗК чітко зазначає, що зазначений вид правовідносин регулюється саме законом, а не іншим правовим актом або/чи внутрішнім переконанням. Згідно імперативного припису ч.2 ст. 15 ЗУ „Про оренду землі” відсутність у договорі оренди землі, хоча б однієї з істотних умов є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону. Але судом безпідставно не застосовано цю статтю та відмовлено в задоволенні позову. Частиною 2 ст. 8 ЗУ „Про оренду землі” передбачено, що умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому. В даному випадку, договір суборенди, в порушення вимог ч.2 ст. 8, ст. 15 ЗУ „Про оренду землі” та положень Договору оренди землі, укладеного між 3-ю особою та позивачем 27.12.2007 р. та зареєстрованого 09.01.2008 р. за № 05, не містить положень щодо індексації орендної плати. Господарський суд Миколаївської області не об'єктивно та не повно оцінив акт приймання-передачі земельної ділянки від 05.03.2008 р. Так, ст. 17 ЗУ „Про оренду землі” чітко визначено, що передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Пунктом 20 Договору однозначно вказано, що передача земельної ділянки Орендарю здійснюється у 10-денний строк після державної реєстрації цього договору за актом приймання-передачі. Але, в порушення п.20 Договору, ст. 17 ЗУ „Про оренду землі” передача земельної ділянки незаконно відбулась в момент підписання Договору, а саме 05.03.2008 р., без додержання 10-денного строку після державної реєстрації, тобто земельну ділянку було передано без договору, що набрав чинності, але з посиланням на цей договір. Частиною 1 ст. 628 ЦК України зазначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.2 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою, хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, положення пункту 20 Договору є істотною умовою, яка була безпідставно порушена. Таким чином, підписання акта приймання-передачі з порушенням істотного пункту договору призвело до незаконної передачі земельної ділянки за неукладеним договором.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 28.10.2008 р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 25.11.2008 р., про що учасники процесу, згідно приписів ст. 98 ГПК України, були належним чином повідомлені.

Фіксування судового засідання здійснювалось технічними засобами.

Представники сторін та 3-ї особи у судове засідання 25.11.2008 р. не з’явились, хоча були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи. Про причини своєї неявки суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду справи не заявили.

25.11.2008 р. від представника скаржника - К.В. Гура, діючого на підставі доручення, до суду надійшла заява про відмову від апеляційної скарги з посиланням на те, що сторони узгодили спірні питання.

Судова колегія, ознайомившись з цією заявою та обсягом повноважень вказаного представника, викладеним у дорученні, дійшла висновку, що зазначена заява не підлягає задоволенню, оскільки, як вбачається з довіреності зазначеного представника, його не уповноважено скаржником відмовлятись від апеляційної скарги, та прийняла рішення про початок розгляду справи за відсутністю учасників процесу.

Згідно ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні оголошувались лише вступна та резолютивна частини судової постанови.

Ознайомившись з доводами апеляційної скарги, дослідивши обставини і матеріали справи, в тому числі наявні у ній докази, відповідність викладеним в рішенні висновкам цим обставинам і доказам, а також перевіривши додержання та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

а Як суд вбачив з матеріалів справи, 27.12.2007 р. на підставі розпорядження голови Снігурівської районної державної адміністрації Миколаївської області від 25.10.2007 р. за №635-р зі внесеними змінами розпорядженням від 26.12.2007 р. №789-р, між Снігурівською районною державною адміністрацією Миколаївської області (орендодавець) та ТОВ „Агродім „Відродження” (орендар) укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв у довгострокове платне користування земельну ділянку для ведення сільськогосподарського виробництва із земель державної власності в межах території Першотравневої сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, площею 141,82 га ріллі, кадастровий номер :21:000:0008, строком на 49 років (а.с 61-62). За актом від 19.11.2007 р. дану земельну ділянку виділено в натурі і замовнику передано на зберігання межові знаки (а.с. 58). 21.02.2008 р. ТОВ „Агродім „Відродження” звернулося до Снігурівської районної державної адміністрації Миколаївської області з листом за №10 (а.с. 72) про надання згоди на передачу орендованої за вказаним договором земельної ділянки в суборенду ТОВ „Ольвіялатінвест”. Розпорядженням Снігурівської районної державної адміністрації Миколаївської області від 26.02.2008 р. за №102-р надано згоду ТОВ „Агродім „Відродження” на передачу в суборенду ТОВ „Ольвіялатінвест” земельних ділянок державної власності, загальною площею 1262,74 га, розташованих в межах Першотравневої сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, які знаходяться в користуванні ТОВ „Агродім „Відродження” на підставі договорів оренди землі, укладених 27.12.2007 р.; зобов’язано ТОВ „Агродім „Відродження” укласти договори суборенди земельних ділянок, загальною площею 1262,74 га (а.с. 76). На підставі цього розпорядження, 05.03.2008 р. між ТОВ „Агродім „Відродження” та ТОВ „Ольвіялатінвест” укладено договір суборенди земельної ділянки (а.с. 52-55), за умовами якого ТОВ „Агродім „Відродження” передало в суборенду ТОВ „Ольвіялатінвест” земельну ділянку площею 141,82 га ріллі, кадастровий номер :21:000:0008, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. На виконання умов даного договору зазначена земельна ділянка передана ТОВ „Ольвіялатінвест, про що свідчить акт прийому-передачі від 05.03.2008 р. (а.с. 60).

Законом України „Про плату за землю” передбачено, що використання землі в Україні є платним, плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель, розміри податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не встановлено, визначаються до її встановлення в порядку, визначеному цим Законом.

Відповідно до положень ст. 5 Закону України „Про плату за землю”, об’єктом плати за землю є земельна ділянка, а також земельна частка (пай), яка перебуває у власності або користуванні, в тому числі на умовах оренди.

Частиною 1 ст. 6 цього ж Закону, передбачено, що ставки земельного податку з одного га сільськогосподарських угідь встановлюються у відсотках від їх грошової оцінки в таких розмірах: для ріллі, сіножатей та пасовищ - 0,1; для багаторічних насаджень - 0,03.

Згідно до ст. 21 Закону України „Про оренду землі”, плата за землю надходить до відповідних бюджетів, розподіляється і використовується відповідно до закону і не може бути більшою для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що відповідно до Закону України „Про плату за землю” становить 0,1 відсотки від її нормативної грошової оцінки, плата за суборенду земельних ділянок державної і комунальної власності не може перевищувати орендної плати.

Пунктом 9 договору суборенди від 05.03.2008 р. визначено грошовий розмір орендної плати, а саме: за 1 га ріллі -127,61 грн., за рік всього за 141,82 га - 18098,31 грн.. В п.10 вказаного договору встановлено, що розмір нормативної грошової оцінки земель не є сталим і змінюється, у зв’язку з проведенням її щорічної індексації та внесення змін на підставі вимог діючого законодавства й інших нормативних документів. Розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки змінюватиметься без внесення змін та доповнень до цього договору. Порядок внесення орендної плати визначено п.11 оспорюваного договору.

Згідно з п.9 договору оренди землі від 27.12.2007 р., укладеного між Снігурівською районною державною адміністрацією Миколаївської області та ТОВ „Агродім Відродження”, річна орендна плата за земельну ділянку становить 1,5% від її нормативної грошової оцінки з урахуванням діючого коефіцієнту індексації. Згідно з п.10 договору оренди землі від 27.12.2007 р., розмір нормативної грошової оцінки земель не є сталим і змінюється, у зв’язку з проведенням її щорічної індексації та внесення змін на підставі вимог чинного законодавства й інших нормативних документів. Розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки змінюватиметься без внесення змін та доповнень до цього договору.

Як вірно встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, дійсність договору оренди від 27.12.2007 р. сторонами та третьою особою не заперечується.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком господарського суду Миколаївської області, яким визначено, що в оспорюваному договорі суборенди сторонами погоджено таку істотну умову договору як індексація орендної плати.

Згідно з ч.5 ст. 8 Закону України „Про оренду землі”, договір суборенди земельної ділянки підлягає державній реєстрації.

Як вбачається зі спірного договору, останній зареєстровано в Миколаївській регіональній філії ДП „Центр державного земельного кадастру”, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис за №04 від 16.05.2008 р. по Першотравневій сільській раді.

Твердження апелянта, що оспорюваний договір суборенди є недійсним через порушення вимог п.20 цього договору, не прийняте до уваги колегії суддів з огляду на таке.

Дійсно, ст. 17 Закону України „Про оренду землі” передбачено, що передача об’єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, визначених у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі.

Пунктом 20 оспорюваного договору сторони погодили, що передача земельної ділянки здійснюється у 10-денний строк після державної реєстрації цього договору за актом приймання-передачі, який підписується сторонами.

На думку судової колегії, та обставина, що акт приймання-передачі земельної ділянки за оспорюваним договором складено раніше, а саме 05.03.2008 р., ніж проведено державну реєстрацію договору, а саме 16.05.2008 р., не може бути підставою для визнання договору суборенди недійсним та для визнання відсутності самого факту передачі землі в суборенду, оскільки останнє сторонами та третьою особою не спростовується.

Згідно зі ст. 15 Закону України „Про оренду землі” акт приймання-передачі об’єкта оренди є невід’ємною частиною договору оренди землі.

Таким чином, як вірно встановлено місцевим судом, складення акту приймання-передачі земельної ділянки раніше, ніж проведення державної реєстрації договору оренди, саме по собі не тягне недійсності договору, до якого складено цей акт, і самого акту.

Згідно п.3 Роз’яснення Вищого арбітражного суду України №02-5/422 від 10.12.1996 р. „Про судове рішення” (з наступними змінами та доповненнями), рішення господарського суду повинно ґрунтуватись на повному з’ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що бе руть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Такі ж вимоги до судового рішення містяться у Постанові Пленуму Верховного суду України №11 від 29.12.1976 р. „Про судове рішення”.

Відповідно до ст. 104 ГПК України, підставами для скасування або зміни рішення суду є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

На думку судової колегії, місцевий суд повністю встановив та дослідив фактичні обставини справи, дав повну та всебічну оцінку наявним у ній доказам та правильно застосував норми матеріального права, тобто рішення місцевого суду відповідає вищезазначеним вимогам і підстав для скасування цього рішення, передбачених ст. 104 ГПК України, судова колегія не вбачає.

Наведені в апеляційній скарзі доводи повторюють доводи, викладені у позові та уточнені до нього, і, як зазначалось вище, не спростовують висновків місцевого суду, не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Будь-яких інших доводів щодо незаконності рішення місцевого суду та допущення ним порушень норм матеріального та процесуального права, крім вищезазначених та визнаних апеляційною інстанцією такими, що не можуть бути прийняті до уваги, скаржник не навів.

Перевіряючи, згідно приписів ст. 101 ГПК України, законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в повному обсязі, тобто не тільки на підставах, викладених в апеляційній скарзі, судова колегія не встановила будь - яких порушень норм матеріального і процесуального права з боку місцевого суду і вважає, що зроблені місцевим судом висновки відповідають фактичним обставинам справи, наявним в ній доказам та приписам чинного законодавства.

Керуючись ст.ст. 99,101-105 ГПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 01.10.2008 р. у справі №13/59/08 - залишити без змін, а апеляційну скаргу ТОВ „Агродім „Відродження”, м. Миколаїв, на зазначене судове рішення –без задоволення.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий:                                                               Мирошниченко М. А.

Судді:                                                             Бєляновський В. В.

Шевченко В. В.

Повний текст постанови підписано 25.11.2008 р.