ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2008 р.

№
10/361

Вищий  господарський суд України у складі колегії
суддів:

головуючого

Губенко
Н.М.

суддів

Барицької
Т.Л. Грека Б.М.

перевіривши
касаційну скаргу

Відкритого
акціонерного товариства "Львівське заводоуправління будівельних
матеріалів"

на
постанову від

Львівського
апеляційного господарського суду 10.06.2008

у
справі

№ 10/361

за
позовом

Відкритого
акціонерного товариства "Львівське заводоуправління будівельних
матеріалів"

до

1.
Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна кераміка
Львова"; 2. ОСОБА_1 3. Франківської районної адміністрації Львівської
міської ради; 4. Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради;
5. Виконавчого комітету Винниківської міської ради Львівської області;

треті
особи

1.
Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради "Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки"; 2. Товариство з обмеженою
відповідальністю "Добромиль-Київ"; 3. Товариство з обмеженою
відповідальністю "Фінансова компанія "Декра";

про

визнання
недійсними установчих документів,

в
судовому засіданні взяли участь  представники: - позивача -ОСОБА_2(дов.
від 15.05.2007); - відповідача 1 -ОСОБА_3. (дов. від 16.09.2008); -
відповідачів 2-5 -повідомлені, але не з'явились;  - третіх осіб - повідомлені, але не
з'явились;

Відповідно
до розпорядження Заступника Голови Вищого господарського суду України від
23.09.2008 №407, розгляд справи № 10/361 господарського суду Львівської області
здійснюється у складі колегії суддів: Губенко Н.М. -головуючий суддя, судді
-Барицька Т.Л., Грек Б.М.

ВСТАНОВИВ:

Відкрите
акціонерне товариство "Львівське заводоуправління будівельних
матеріалів" (надалі позивач) звернулося із позовом до господарського суду
Львівської області про визнання недійсними установчих документів товариства з
обмеженою відповідальністю "Будівельна кераміка Львова" (відповідач
1), а саме, установчого договору та статуту вказаного товариства. Під час
розгляду даної справи господарським судом першої інстанції позивач неодноразово
доповнював (збільшував) позовні вимоги.

Рішенням
господарського суду Львівської області від 07.03.2008 у справі №10/361 позов
Відкритого акціонерного товариства "Львівське заводоуправління будівельних
матеріалів" (надалі позивач) задоволено. За рішенням визнано недійсним
установчий договір та статут відповідача 1; скасовано державну реєстрацію відповідача
1; призначено ліквідаційну комісію відповідача 1; зобов'язано відповідача 1
передати голові ліквідаційної комісії печатки, штампи, установчі документи,
свідоцтво про державну реєстрацію, довідку про включення до ЄДРПОУ,
бухгалтерську та фінансово-господарську документацію, усе рухоме та нерухоме
майно, ключі від приміщень та сейфів відповідача 1, та допустити голову
ліквідаційної комісії до виконання обов'язків по ліквідації відповідача 1;
відновлено становище, яке існувало до державної реєстрації відповідача 1 щодо
майна, внесеного до статутного фонду відповідача 1 позивачем, а саме, визнано,
що це майно є власністю позивача; зобов'язано Обласне комунальне підприємство
Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки"
(надалі третя особа 1) скасувати державну реєстрацію права власності на
зареєстроване за відповідачем 1 нерухоме майно та відновити державну реєстрацію
права власності позивача на вказане майно; визнано право ліквідаційної комісії
відповідача 1 виступати в усіх питаннях від імені відповідача 1 протягом
процедури ліквідації останнього, зокрема, визнано право розпоряджатись
будь-яким майном та коштами, набутими відповідачем 1 в процесі діяльності,
укладати договори з охоронними організаціями щодо охорони майна відповідача 1;
визнано недійсними рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від
21.10.2003 №284 та свідоцтво від 19.11.2003; визнано недійсними розпорядження
Сихівської районної державної адміністрації Львівської міської ради від
04.08.2003 №594 та свідоцтво про право власності від 04.08.2003 №С-00215;
визнано недійсними розпорядження Сихівської районної державної адміністрації
№833 та свідоцтво про право власності від 15.10.2003 №С-00270; визнано
недійсними розпорядження Франківської районної державної адміністрації
Львівської міської ради від 25.09.2003 №1258 та свідоцтво про право власності
від 25.09.2003.

Постановою
Львівського апеляційного господарського суду від 10.06.2008 у даній справі
рішення господарського суду першої інстанції скасовано та прийнято нове
рішення, яким в частині позовних вимог: про спонукання Обласного комунального
підприємства Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки" до вчинення дій; про визнання недійсними актів органів
місцевого самоврядування провадження у справі припинено на підставі п. 1 ч. 1
ст. 80 ГПК України; в частині позовних вимог про визнання права ліквідаційної
комісії товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна кераміка
Львова" представляти вказане товариство протягом процедури ліквідації
-провадження у справі припинено на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України; в
решті позову відмовлено; стягнуто з позивача 262,75 грн. за розгляд апеляційної
скарги; судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції покладено на
позивача.

Позивач,
не погоджуючись із постановою апеляційного господарського суду від 10.06.2008,
звернувся із касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій
просить постанову скасувати, з підстав порушення судом норм процесуального та
матеріального права, рішення господарського суду першої інстанції у справі
№10/361 залишити без змін. В обґрунтування підстав касаційної скарги позивач
зазначає, що господарським судом апеляційної інстанції неправильно застосовано
норми ч.ч. 4, 5 ст. 18, ч. 9 ст. 17 Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"; пп. 8.6.1 п. 8.6
Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державним цільовими фондами", оскільки на час укладення
установчого договору відповідача 1 активи позивача перебували в податковій
заставі.

Відзиви
на касаційну скаргу не надходили, що в розумінні ст. 1112 ГПК
України не є перешкодою для суду касаційної інстанції переглянути судове
рішення, що оскаржується.

Заслухавши
пояснення учасників судового засідання, обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судом норм
матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Господарський
суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що при створенні ТОВ
"Будівельна кераміка Львова", не було виконано пункт 5.1 Плану
санації ВАТ "Львівське заводоуправління будівельних матеріалів",
згідно з яким установча угода та статут ТОВ "Будівельна кераміка
Львова" перед реєстрацією мали затверджуватися комітетом кредиторів, але
установчий договір не містить відмітки про погодження його комітетом
кредиторів; до того ж, відповідно до приписів ч. 5 ст. 18 Закону України
"Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його
банкрутом" проект установчої угоди відповідача 1 повинен був бути
складовою плану санації позивача, який затверджується господарським судом і
який зобов'язаний дослідити його на предмет відповідності вимогам
законодавства, однак господарський суд дійшов висновку, що проект установчого
договору ТОВ "Будівельна кераміка Львова" не подавався на розгляд
суду. Таким чином, укладення установчого договору та затвердження статуту ТОВ
"Будівельна кераміка Львова", створеного в порядку відновлення
платоспроможності ВАТ "Львівське заводоуправління будівельних
матеріалів" за планом санації, затвердженим судом, не у відповідності з
таким планом, є порушенням приписів ч. 9 ст. 17, ч. 5 ст. 18 Закону України
"Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його
банкрутом".

До
того ж, в період створення ТОВ "Будівельна кераміка Львова" активи
ВАТ "Львівське заводоуправління будівельних матеріалів" перебували у податковій
заставі, а відтак, при створенні ТОВ "Будівельна кераміка Львова"
було порушено приписи Закону України "Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" (пп.
8.6 ст. 8 вказаної норми). Виходячи із наведеного, керуючись ст. 48 ЦК УРСР
(чинного на час укладення спірного установчого договору ) суд першої інстанції
прийшов до висновку про визнання установчого договору відповідача 1 недійсним з
моменту його укладення, а відтак, визнанню недійсними підлягають також і
рішення органів місцевого самоврядування про оформлення за відповідачем 1 права
власності на об'єкти нерухомого майна, внесені в його статутний фонд позивачем.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про господарські товариства",
зокрема, товариства з обмеженою відповідальністю діють на підставі статуту та
установчого договору, а оскільки статут та установчий договір ТОВ
"Будівельна кераміка Львова" визнано недійсними це є підставою для
припинення діяльності цього товариства.

Апеляційний
господарський суд, скасовуючи рішення господарського суду першої інстанції,
встановив наступне:

-
ухвалою господарського суду Львівської області від 13.06.2002 у справі
№2/664-24/242 відкрито процедуру санації позивача; керуючим санацією призначено
ОСОБА_4

-
ухвалою господарського суду Львівської області від 10.09.2008 у справі
№2/664-24/242 затверджений план санації позивача;

-
пунктом 5.1. плану санації позивача передбачалось створення ТОВ
"Будівельна кераміка Львова" на базі частини майнового комплексу ВАТ
"Львівське заводоуправління будівельних матеріалів";

-
10.03.2003 між Дочірнім підприємством "Добромиль-Київ" ЗАТ "УПК
"Добромиль" та ВАТ "Львівське заводоуправління будівельних
матеріалів" укладено установчий договір, яким створено ТОВ
"Будівельна кераміка Львова";

-
згідно з Протоколом зборів комітету кредиторів №2 від 27.01.2003 як установчий
договір відповідача 1, так і статут, перед їх реєстрацією були затверджені
комітетом кредиторів;

-
згідно з п. 3.2. вказаного установчого договору вкладом ВАТ "Львівське
заводоуправління будівельних матеріалів" в статутний фонд ТОВ
"Будівельна кераміка Львова" є майно на загальну суму 346 875,00
грн., що становить 37,5 % статутного фонду;

-
майно позивача передавалося до статутного фонду відповідачу й згідно з актом
приймання-передачі від 20.03.2003 за підписами уповноважених осіб сторін на
підставі протоколу №1 від 10.03.2003 установчих зборів учасників про створення
і діяльність відповідача 1, плану санації позивача та протоколу зборів комітету
кредиторів позивача від 28.01.2003;

-
господарський суд першої інстанції при прийнятті рішення послався на
нормативно-правові акти, які на його думку були порушені при створенні
відповідача 1, не передбачають обов'язкових вимог до укладення установчих
договорів (угод) господарських товариств та порядку створення і реєстрації
товариств з обмеженою відповідальністю;

-
норми Законів України "Про відновлення платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом", "Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", на
порушення яких при укладанні установчих документів відповідача 1 вказав
господарський суд першої інстанції, не можуть бути підставою для визнання
установчих документів недійсними, адже вказані нормативно-правові акти не
регулюють визнання правовстановлюючих документів товариств дійсними чи
недійсними, оскільки перша зазначена норма встановлює умови та порядок
відновлення платоспроможності суб'єкта підприємницької діяльності - боржника
або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури, повного
або часткового задоволення вимог кредиторів, а друга норма -є спеціальним
законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов'язань
юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та цільовими фондами з податків і
зборів;

-
відповідно до ч. 5 п. 17 роз'яснень Вищого арбітражного суду України від
12.09.1996 №02-5/334 "Про деякі питання практики вирішення спорів,
пов'язаних із створенням, реорганізацією та ліквідацією підприємства"
підставами для визнання недійсними рішень про створення підприємства чи їх
установчих документів можуть бути, зокрема, вчинені при оформленні цих
документів порушення чинного законодавства, які позбавляють їх юридичної сили;
невідповідність фактичним обставинам вміщених в установчих документах
відомостей щодо виду підприємства та форми власності, на якій воно засноване;

-
визнаючи установчу угоду відповідача 1 недійсною, господарський суд першої
інстанції чітко не послався, які саме норми нормативно-правових актів, порушення
яких має наслідком визнання установчих документів недійсними, було порушено при
укладенні спірної установчої угоди;

- на
день розгляду справи в суді апеляційної інстанції рішення про створення
відповідача 1 не скасоване, план санації не скасований, рішення про
затвердження установчих документів не скасовано, а тому немає законом
установлених підстав для скасування державної реєстрації відповідача 1 та
призначення ліквідаційної комісії.

Відповідно
до роз'яснень, викладених у пунктах 1, 6 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно
перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад
і змісту законодавства України.

Обґрунтованим
визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для
даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

Мотивувальна
частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення
для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких
суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог; визнаючи одні і
відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати.

Вищий
господарський суд України прийшов до висновку, що постанова Львівського
апеляційного господарського суду від 10.06.2008 у справі №10/361 є такою, що
відповідає даним вимогам, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 215
Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами
першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно
до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам
суспільства.

Відповідність
чи невідповідність угоди вимогам законодавства має оцінюватися господарським
судом стосовно законодавства, яке діяло на момент укладення спірної угоди (ч. 3
п. 10 роз'яснень Вищого арбітражного суду № 02-5/111 від 12.03.1999 “Про деякі
питання практики вирішення спорів, пов'язаних із визнанням угод недійсними ”).

Судами
попередніх інстанцій встановлено, що 10.03.2003 між Дочірнім підприємством
"Добромиль-Київ" ЗАТ "УПК "Добромиль" та ВАТ
"Львівське заводоуправління будівельних матеріалів"  було укладено установчий договір, яким
створено ТОВ "Будівельна кераміка Львова".

Згідно зі ст. 48 ЦК УРСР
(діючого на час укладення договору) недійсною є та угода, що, зокрема, не
відповідає вимогам закону.

Відповідно
до приписів постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику про
визнання угод недійсними" угода може бути визнана недійсною лише з підстав
і з наслідками, передбаченими законом; в кожній справі про визнання угоди
недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує
визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків; у разі визнання
угоди недійсною за ст. 48 ЦК суд повинен у рішенні послатися і на нормативний
акт, вимогам якого угода не відповідає.

Положеннями
п. 5 ст. 18 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" передбачено, зокрема, що схвалений комітетом
кредиторів план санації та протокол засідання комітету кредиторів подаються
керуючим санацією в господарський суд на затвердження, про що виноситься
відповідна ухвала.

Як
встановлено апеляційним господарським судом установчий договір відповідача 1,
укладений на виконання плану санації позивача, який був схвалений комітетом
кредиторів позивача та поданий разом із протоколом засідання комітету
кредиторів, як і передбачено наведеною нормою на затвердження до господарського
суду Львівської області і, відповідно, затверджений судом ухвалою від 10.09.2002
у справі №2/664-24/242. Висновок господарського суду першої інстанції про те,
що, в порушення ч. 5 ст. 18 Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" проект установчого
договору відповідача 1 не був складовою плану санації позивача і, відповідно,
не затверджувався господарським судом, підставно не прийнятий до уваги судом
апеляційної інстанції, оскільки даною нормою не передбачено, що проект
установчого договору товариства, створеного в процесі санації іншого товариства
повинен затверджуватись судом у судовому порядку разом з планом санації.

Судом
апеляційної інстанції встановлено, що згідно з протоколом зборів комітету
кредиторів №2 від 27.01.2003 як установчий договір відповідача 1, так і статут,
перед їх реєстрацією були затверджені комітетом кредиторів як і передбачено
планом санації; нормами чинного законодавства не передбачено, що відсутність
відмітки про затвердження комітетом установчого договору на примірнику цього
договору при наявності протоколу зборів комітету кредиторів, яким цей
установчий договір затверджений, може бути підставою для визнання такого
договору недійсним, а відтак, відхилення апеляційним господарським судом
висновку суду першої інстанції про зворотнє є цілком обґрунтованим.

Виходячи
з встановлених апеляційним господарським судом обставин, колегія суддів Вищого
господарського суду України не вбачає порушень при укладенні установчого
договору відповідача-1 вимог ч. 5 ст. 18 Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та інших
нормативно-правових актів України, чинних на момент укладення спірного
договору, у зв'язку з чим приходить до висновку про відсутність обставин, які
можуть бути визнані як підстава для визнання недійсним оспорюваного установчого
договору.

Стосовно
тверджень заявника касаційної скарги про те, що на момент створення відповідача
1, активи позивача перебували в податковій заставі, а тому установчий договір
відповідача 1 укладено всупереч вимогам п.п. 8.6.1 п. 8.6 Закону України "Про
порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами", колегія суддів зазначає наступне.

При
винесенні господарським судом Львівської області ухвали від 10.09.2002 у справі
№ 2/664-24/242 про затвердження плану санації позивача суд досліджував поданий
план санації на відповідність його законодавству, в тому числі і пункт (умову)
щодо створення відповідача 1 на базі майна позивача. Позивачем не надано
доказів про скасування ухвали від 10.09.2002 у справі № 2/664-24/242, а тому,
оскільки установчий договір відповідача 1 укладено (затверджено) фактично на
виконання плану санації позивача, немає підстав стверджувати про те, що, він
укладений з порушенням норм законодавства, зокрема, п.п. 8.6.1 п. 8.6 Закону
України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими фондами".

Згідно
з приписами ч. 18 ст. 8 Закону України “Про підприємництво” (чинного на момент
створення відповідача 1), п. 33 Положення “Про державну реєстрацію суб'єктів
підприємницької діяльності”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів №740
від 25.05.1998, скасування державної реєстрації суб'єкта підприємницької
діяльності -юридичної особи за рішенням суду можливе у разі визнання недійсними
або такими, що суперечать чинному законодавству установчих документів;
провадження діяльності, що суперечить установчим документам та законодавству;
повідомлення суб'єктом підприємницької діяльності про зміну його назви,
організаційної форми, форми власності та місця знаходження; визнання суб'єкта
підприємницької діяльності банкрутом (у випадках, передбачених законом);
неподання протягом року до органів державної податкової служби податкових
декларацій, документів бухгалтерської звітності згідно із законодавством.

Стаття
247 ГК України передбачає, що у разі здійснення суб'єктом господарювання
діяльності, що суперечить закону чи установчим документам, до нього може бути
застосовано адміністративно-господарську санкцію у вигляді скасування державної
реєстрації цього суб'єкта господарювання та його ліквідації.

Приписами
ст. 38 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців” передбачено, що підставами для постановлення судового рішення
щодо припинення юридичної особи, що не пов'язано з банкрутством юридичної особи
є: визнання недійсним запису про проведення державної реєстрації через
порушення закону,  допущені при
створенні  юридичної  особи, які не можна усунути; провадження нею
діяльності, що суперечить установчим документам, або такої, що заборонена
законом; невідповідність мінімального розміру статутного фонду юридичної особи
вимогам закону; неподання протягом
року  органам державної податкової
служби податкових декларацій,  документів
фінансової звітності відповідно до закону; наявність в Єдиному державному
реєстрі запису про відсутність юридичної особи за вказаним її
місцезнаходженням.

Судом
апеляційної інстанції встановлено, що протокол №1 від 10.03.2003 установчих
зборів учасників про створення і діяльність відповідача 1, план санації
позивача та протокол зборів комітету кредиторів позивача від 28.01.2003 про
затвердження установчих документів відповідача 1 є чинними, і матеріали справи
не містять доказів на підтвердження наявності інших підстав, які могли б стати
причиною для скасування державної реєстрації позивача, передбачених наведеними
нормами

З
огляду на викладене, судова колегія Вищого господарського суду України
погоджується із висновком апеляційного господарського суду, що позивачем не
доведено підстав, за наявності яких суд мав би право скасувати державну
реєстрацію відповідача 1, а посилання позивача на недійсність установчих
документів відповідача 1, з якими погодився суд першої інстанції, не знайшли
свого підтвердження під час перегляду судового рішення.

Приймаючи
до уваги, що апеляційним господарським судом не встановлені обставини для
визнання недійсним установчого договору відповідача-1 та скасування його
державної реєстрації та враховуючи, що створення господарським судом
ліквідаційної комісії та проведення ліквідаційної процедури, за винятком
випадків, зазначених у Законі України "Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом", і здійснення контролю за процесом
ліквідації підприємства Господарським процесуальним кодексом України не
передбачено, апеляційним господарським судом підставно відмовлено в задоволенні
вимоги позивача створити ліквідаційну комісію відповідача 1 та зобов'язати
відповідача 1 в особі генерального директора передати ліквідаційній комісії
печатки, штампи, тощо.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України погоджується із висновком
апеляційного господарського суду про
припинення провадження у справі щодо вимоги про визнання права
ліквідаційної комісії відповідача 1 представляти його протягом процедури
ліквідації -на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України (відсутній предмет
спору), оскільки приписами ст. 105 ЦК України передбачено, що з моменту
призначення комісії з припинення юридичної особи, в тому числі і ліквідаційної,
до неї і так переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи.

Однією
із вимог позивача, щодо якої апеляційним судом припинено провадження у справі
на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, є вимога зобов'язати Обласне
комунальне підприємство Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації
та експертної оцінки" скасувати державну реєстрацію права власності на
зареєстроване за відповідачем 1 нерухоме майно та відновити державну реєстрацію
права власності позивача на вказане майно.

Реєстрацію
права власності згідно з п. 1.3. Тимчасового положення про порядок реєстрації
прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції
від 07.02.2002 №7/5, здійснюють комунальні підприємства бюро технічної
інвентаризації.

Вказане
свідчить, що комунальним підприємствам бюро технічної інвентаризації (БТІ) на
основі законодавства делеговані владні повноваження у сфері суспільних
правовідносин, пов'язаних із здійсненням від імені держави дій щодо реєстрації
прав власності на нерухоме майно. Згідно з п. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного
судочинства України справа адміністративної юрисдикції -переданий на вирішення
адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін
є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи
службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на
основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким
чином, оскільки комунальне підприємство бюро технічної інвентаризації в
розумінні п. 7 ст. 3 КАС України є суб'єктом владних повноважень, виходячи із
чого, колегія суддів погоджується із висновком апеляційного господарського суду
про припинення провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України в
частині зобов'язання Обласного комунального підприємства Львівської обласної
ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" скасувати
державну реєстрацію права власності на зареєстроване за відповідачем 1 нерухоме
майно.

Такої
ж правової позиції дотримується Верховний Суд України (постанова від 06.06.2006
за позовом СПД-ФО Особи 1 до Сватівського районного бюро технічної
інвентаризації").

Стосовно
припинення апеляційним судом провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК
України щодо позовної вимоги про визнання недійсними свідоцтв про право
власності від 19.11.2003, від 04.08.2003 №С-00215, від 15.10.2003 №С-00270, від
25.09.2003, а також рішень (розпоряджень), на підставі яких були видані вказані
свідоцтва, колегія суддів зазначає наступне.

Видача
свідоцтва про право власності передбачена у п. 6 Тимчасового положення про
порядок державної реєстрації права власності на нерухоме майно, затвердженого
наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 №7/5, що регулює оформлення
права власності на об'єкти нерухомого майна. З аналізу даної норми вбачається,
що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється
відповідне право, та не є правочином, на підставі якого це право виникає,
змінюється або припиняється.

Як
вбачається з матеріалів справи та встановлено апеляційним судом оспорювані
позивачем свідоцтва про право власності були видані на підставі
правовстановлювальних документів, зокрема, відповідно до додатку установчого
договору про створення та діяльність відповідача 1, згідно з яким визначений
перелік майна, що є внеском позивача у статутний фонд відповідача 1. Крім того,
дане майно передавалося відповідачу згідно з актом приймання-передачі від
20.03.2003 за підписами уповноважених осіб сторін на підставі протоколу №1 від
10.03.2003 установчих зборів учасників про створення і діяльність відповідача
1, плану санації позивача та протоколу зборів комітету кредиторів позивача від
28.01.2003, які, як встановлено є чинними і їх недійсність не визнана в
установленому законом порядку.

Таким
чином, оскільки самі лише свідоцтва про право власності на певний об'єкт майна
не є правовстановлювальними документами, то зазначені свідоцтва не можуть
виступати і предметом спору: таким може бути лише правовстановлювальний
документ, на підставі якого видано свідоцтво, а відтак, припинення провадження
апеляційним судом щодо вимоги визнати недійсними свідоцтв про право власності є
обґрунтованим.

Стосовно
пропуску позивачем строку позовної давності колегія суддів зазначає, що у
випадку, коли на підставі досліджених у судовому засіданні доказів суд
установить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено,
постановлюється рішення про відмову в задоволенні позову саме із цих підстав, а
не через пропуск строку давності; якщо ж буде встановлено, що таке право
позивача порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд
постановляє рішення, яким відмовляє у позові у зв'язку із закінченням строку
давності, а при визнанні причини пропуску цього строку поважною, порушене право
має бути захищене.

За
приписами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Колегія
суддів зазначає, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам та
висновкам, що містяться в рішенні суду першої інстанції, і які досліджувалися
судом апеляційної інстанції, їм дана належна оцінка, тому відхиляються як
необґрунтовані та такі, що не спростовують зроблених апеляційним господарським
судом висновків.

Керуючись
статтями 1117, 1119, 11111 ГПК
України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну
скаргу Відкритого акціонерного товариства "Львівське заводоуправління
будівельних матеріалів" залишити без задоволення, а постанову Львівського
апеляційного господарського суду від 10.06.2008 року у справі № 10/361 -без
змін.

Головуючий   суддя
Н.М. Губенко

Судді
Т.Л. Барицька

Б.М. Грек