СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

20 серпня 2008 р.

Справа № 18/14

Господарський суд Івано-Франківської області  у складі:

Судді  Б.П.Гриняка

При секретарі судового засідання А.С. Томашевській

розглянувши
матеріали

за позовом : Товариства з обмеженою
відповідальністю " Геліос - Сервіс ", вул. Євшана ,9 , м. Калуш ,
77300

до відповідача- 1
: Підприємця
ОСОБА_1,АДРЕСА_1.

до відповідача- 2: Товариства з
обмеженою відповідальністю " Електросвіт",  вул.
Незалежності , 46 , м. Івано-Франківськ, 76018

про : визнання недійсною угоди про
перевід боргу б/н від 01.04.2007р.

За участі представників сторін:

Від позивача:   Загребельний
Ю.А., (довіреність №  57 від
21.04.08р ) - представник ;

Від відповідача - 1:   ОСОБА_2, (довіреність № 5  від
03.06.08р ) - представник ;

Від відповідача - 2:   Ковальчук С.О., (довіреність № 183  від 21.04.08 р. ) - представник :

ВСТАНОВИВ:  подано позовну заяву  про  визнання
недійсною угоди про перевід боргу б/н від 01.04.2007р..

Розгляд справи відкладався  з 05.06.08
р.  до 26.06.08 р. ;  з 26.06.08 р. до  17.07.08 р. , з 17.07.08 р. до  05.08.08
р., з 05.08.08 р. до 14.08.08  р. .
В судовому засіданні   14.08.08  р. оголошувалась перерва  до 20.08.08 р. .

Ухвалою від 05.08.08  р. суд відхилив клопотання позивача про
зупинення провадження у справі в зв"язку з поданням заяви в порядку ст. 97
КПК України до прокуратури м. Калуша щодо громадянина ОСОБА_3  .

Позовні вимоги мотивовані тим, що  між
позивачем ,  відповідачем-1  і Відповідачем-2 укладено  Угоду
про  перевід  боргу б/н
від 01.04.2007 р..

Позивач вважає, що  угода
укладена  з порушенням   вимог
чиного  законодавства виходячи  з
наступного.

В
угоді  визначено, що
сторонами  її  є
перевідник ( відповідач-1) і
наступник

( позивач) ,  що суперечить
ч. 2 ст. 203, ст.  520  та ст. 522 Цивільного  кодексу України, згідно яких  сторонами
угоди про  переведення  боргу
мають  бути саме   первісний
боржник  і  новий боржник
в  існуючому  зобов»язанні , яке згідно   ч.
2  ст. 11, ч.1 ст.  509
виникає   з  договору
( в даному  випадку з договору між
відповідачем-2 як  кредитором  і
відповідачем-1  як первісним  боржником).

В п. 1 угоди визначено , що   перевідник
передає, а наступник приймає   на
себе  зобов»язання  перевідника, але не  визначено
за  яким  саме
конкретним   договором  виникло
і існує зобов»язання  між  відповідачем-2  і
відповідачем-1  як первісним  боржником
( а не   перевідником), тобто  за
неіснуючим  первісним  зобов»язанням,  в якому
відповідач-2 є кредитором, та  не
має  ( відсутня)   в угоді
домовленість між  позивачем ,
відповідачем-1

(
первісним  боржником)  і  відповідачем-2  ( кредитором)
саме про договір,  в якому   відбувається
саме  заміна первісного  боржника ( відповідача-1) на нового  боржника (
на позивача) і, відповідно, немає
саме  згоди  відповідача-2
( як кредитора)   саме  на заміну
відповідача-1  ( як
первісного  боржника)  у зобов»язанні  по конкретному  договору
на   позивача ( нового  боржника), що   суперечить ч. 3 і ч. 5  ст.
203, ст.  520, ст. 522
Цивільного  кодексу  України.

В
п. 2 угоди  сторони  зазначають
умову  про те, що саме  за угодою
позивач  зобов»язується  здійснити
виплати  грошових  коштів
відповідачу-2 ( але без
вказівки  на конкретний  договір) саме
замість   перевідника  (
відповідача-1), що   суперечить
ч.  3
і ч. 5  ст. 203, ст.  520, ст.
522  Цивільного  кодексу
України, згідно  яких  переведення
боргу  спеціально  направлено
саме  на заміну  первісного
боржника  у  зобов»язанні
на іншу  особу  ( нового боржника) , а  не
виплати  кредитору  грошових
коштів  замість  іншої
особи  ( в даному випадку  замість
відповідача-1  як  перевідника).

В угоді також  не вказано
ціну  (  як
суму  компенсації  позивачу
за прийняття  на прийняття  боргу
відповідача-1)   угоди   та
строк дії  угоди, що
суперечить  ч. 3  ст.
180  Господарського  кодексу
України, ст.  638  Цивільного
кодексу  України.

З огляду  на викладене, позивач просить суд визнати
недійсною  угоду  про перевід
боргу  б/н  від 01.04.2007  р.

Відповідач-1  вважає позовні вимоги необгрунтованими та такими,  що  не
відповідають  вимогам  чинного законодавства і не  підлягають
до задоволеня  з наступних  підстав:

Відповідач-1 зазначив, що у позовній
заяві позивач  зіслався  на загальні
норми  цивільного та
господарського  законодавства,  а саме : ст.
203, 215  Цивільного  кодексу
України  та  ст.
207 Господарського кодексу
України, якими передбачено
загальні підстави  визнання  правочину
( зобов»язання) недійсним, при
цьому  не надавши  жодного доказу  щодо
наявності   зазначених підстав  у даних
спірних  відносинах.

Відповідачу-1 незрозуміле  твердження
позивача  про те, що  сторонами
в  угоді  про
перевід боргу  мають  бути
первісний боржник  і  новий
боржник  в існуючому  зобов»язанні, адже  саме
у  спірній  угоді
б/н  від  01.04.2007 р. сторонами виступають  первісний
та новий  боржники. Не
відповідають   дійсності   посилання
позивача  на відсутність  первісного
зобов»язання  між  підприємцем ОСОБА_1  та ТзОВ

«Електросвіт».

Безпідставними   вважає відповідач-1   також
доводи про  відсутність    суми
компенсації  позивачу за
прийняття   боргу   відповідача-1  ( не зрозуміло  за яких
обставин позивач прийшов  до
висновку , що  така  компенсація
повинна  бути,  адже
про це не   зазначено  в нормах
права, що  врегульовують  дані
спірні   правовідносини), та   строку
дії   договору.

У зв»язку   з господарською діяльністю  між
підприємцем  ОСОБА_1    та ТзОВ

«Електросвіт»виникла  заборгованість відповідача-1 перед  відповідачем-2  у розмірі
56510,28  грн., яка
підтверджується  актом-звірки  розрахунків ,
товарними  накладними,
платіжними  документами, тощо. Крім
того   п. 4   спірної
угоди  про перевід  боргу
передбачено, що наступник   (  ТзОВ
«Геліос-Сервіс) має   право  вимагати
документи  та інформацію, що  стосується
сум  заборгованості  перед
перед  кредитором  (  ТзОВ

«Електросвіт»), що  зобов»язується  зробити
перевідник  (   підприємець
ОСОБА_1 )  у 5-ти  денний
термін.  Однак, зазначеним
правом  позивач не скористався.

Відповідач-1 стверджує, що
правомочність   та відповідальність   вимогам
чинного  законодавства   спірного
договору переводу   боргу   підтверджується  ст.
520 Цивільного  кодексу  України ,
якою  передбачено, що  переведення
боргу  може  бути лише
за згодою  кредитора  ( договір
підписаний  та скріплений  печаткою
зі  сторони  ТзОВ

«Електросвіт»), крім   того
договір  01.04.2007  р. відповідає   іншим
вимогам  чинного  законодавства, що  врегульовують
даний  вид правовідносин , зокрема
ст.   509,  513, 520, 521
Цивільного  кодексу  України.

Відповідач-2 позовні вимоги
заперечує, мотивуючи їх безпідставністю
та необгрунтованістю з  наступних  підстав.

Твердження  позивача
про  суперечливість   угоди
про перевід   боргу  б/н
від 01.04.2007  р.  ч.2
ст.  203, ст.ст.  520  і
ст.  522
Цивільного  кодексу  України
відповідач-2    вважає  необгрунтованим, оскільки   вказана угода  укладена
між  належними  сторонами
підприємцем  ОСОБА_1,  як  первісний
боржник   та  ТзОВ  «
Геліос-Сервіс»,  як новий  боржник.

Відповідач -2  вказує на ст.
520 Цивільного  кодексу України ,
згідно  якої   боржник
у зобов»язанні   може бути   замінений
іншою   особою  ( переведеня
боргу ) лише  за згодою   кредитора.
Згода  на заміну  боржника
( переведення  боргу)  при укладанні
угоди   про  перевід
боргу   б/н  від 01.04.2007  р.   її  сторонами
отримана  належним  чином
(  у п.  3
вказаної  угоди  прямо
зазначено  про  отримання
згоди   кредитора  на
переведення  боргу,  а сама
угода   підписана і завірена  печаткою
ТзОВ  «Електросвіт».

Згідно   зі
ст.  522 Цивільного  кодексу
України , новий  боржник   у
зобов»язанні   має   право
висунути  проти   вимог
кредитора  всі заперечення , що
грунтуються  на  відносинах
між  кредитором   і первісним
боржником.  Відповідно ,
висунення   ТзОВ

«Геліос- Сервіс»заперечень  проти
вимог   ТзОВ  «Електросвіт»є  правом
вказаного  підприємства,  яке може
бути реалізоване   ним  незалежно
від  волі   ТзОВ «Електросвіт»а  останнім
порушень  цього  права
ТзОВ  «Геліос-Сервіс»не  допускалося. Таким чином відповідач-2
стверджує , що   угода  про
перевід  боргу  б/н
від  01.04.2007  р. укладена
відповідно до   вимог  , визначених
ч. 2  ст.  203,
ст.  520 і522  Цивільного кодексу  україни, а наведені   позивачем
міркування  щодо  її невідповідності  вказаним
нормам  є  необгрунтованими  і не
підтверджуються   жодними
доказами.

Відповідач-2 зазначив, що у позовній
заяві    позивач зазначає ,  що  в.
п. 1  угоди не  визначено , за  яким саме
конкретним    договором  виникло
та  існує   зобов»язання   між
відповідачем-2   як  первісним
боржником  ( а не перевідником),
тобто  за неіснуючим  первісним
зобов»язанням  , в якому   відповідач-2
є  кредитором ,  та  не
має  (
відсутня)  в угоді   домовленості
між   позивачем,  відповідачем-1  ( первісним
боржником)  і  відповідачем
-2  ( кредитором) саме  про
договір, в  якому  відбувається
саме  заміна  первісного
боржника  (  відповідач-1)
на нового   боржника  ( на позивача)  і, відповідно
, не має   саме  згоди
відповідача-2  ( як кредитора)
саме  на
заміну  відповідача-1  (
як  первісного  боржника) у зобов»язанні  по конкретному   договору на   позивача ( нового  боржника),
що суперечить  ч.  3
і  ч.  5 ст. 203, ст.  520, ст.
522 Цивільного  кодексу України».

Такі
висновки  позивача
відповідач-2   вважає  необгрунтованими, оскільки  ним
всупереч  умовам  п. 4
угоди  про перевід   боргу
б/н  від 01.04.2007  року
не   отримано  у підприємця
ОСОБА_1 документи  та інформації ,
що  стосується  сум заборгованості   перед
ТзОВ  «Електросвіт». Так  , перебуваючи
у договірних  відносинах   з
підприємцем   ОСОБА_1,  ТзОВ «Електросвіт»поставило  йому
продукцію на суму 56510,28  грн.,
яка  ним
не оплачена  , що
підтверджується  актом  звірки
станом  на  01.04.2007
року.

Відповідач-2 зазначив, що  зобов»язання
між  ТзОВ  «Геліос-Сервіс»і ТзОВ

«Елктросвіт», викладені   в
угоді   про перевід   боргу
б/н від  01.04.2007  року, виникло
не  з  «неіснуючого
первісного  зобов»язання», як
зазначає  позивач  , а з
реально  існуючого  зобов»язання,
яке  існувало  між
підприємцем  ОСОБА_1 і  ТзОВ «Електросвіт» і  діяло
на момент   підписання  вказаної
угоди.

Щодо твердження позивача  про те, що
в угоді  не  вказано
ціну   як суму  компенсації позивачу,  за прийняття
боргу  відповідача-1 та
строку  дії  угоди , то відповідач-2 зазначив,  що
ціна договору  у вказаній  угоді
відповідає  сумі  заборгованості, яка  чітко
визначена  у ній , погоджена  їх
сторонами  та складає  56510,28
грн  ( п.  2 угоди).

Визначений  в угоді
про  перевід   боргу
б/н  від  01.04.2007
року  і  строк
договору. Вказана  угода  набрала
чинності  з моменту  її підписання   сторонами
( підприємцем  ОСОБА_1і ТзОВ  «Геліос-Сервіс»)   і погоджена
з  ТзОВ «Електросвіт»( п. 5  угоди), і
діє до   моменту  погашення
ТзОВ
«Геліос-Сервіс»заборгованості
перед  ТзОВ

«Електросвіт».

Відповідач-2  вважає
угоду про перевід  боргу  б/н
від  01.04.2007  р.,
укладеною,  чинною та   обов»язковою
для виконання  сторонами, а
наведені  ТзОВ «Геліос-Сервіс»міркування   щодо її
невідповідності  нормам  ч.  3  ст.
180  Господарського  кодексу
України та  ст.  638
Цивільного  кодексу  України
є необгрунтованими  і не   підтверджуєються  жодними
доказами.

Суд, дослідивши   матеріали
справи,  заслухавши  пояснення
сторін, погоджується  із
доводами  позивача і  суд
приходить  до  висновку
про   задоволення позову.

При цьому  суд
керується  наступним:

Згідно   ст. 203 Цивільного  кодексу
України  зміст  правочину
не може  суперечити  цьому
кодексу,  іншим  актам
цивільного  законодавства, а   особа, яка вчиняє  правочин,
повинна мати  необхідний  обсяг
цивільної  дієздатності ,  волевиявлення   учасника
правочину  має  бути
вільним  і  відповідати
його  внутрішній волі,  а згідно ч. 5   цієї норми
правочин  має  бути
спрямований  на реальне  настання
правових  наслідків,  що
обумовлені  ним.

В п. 1 угоди визначено , що   перевідник
передає, а наступник приймає   на
себе  зобов»язання  перевідника, але не  визначено
за  яким  саме
конкретним   договором  виникло
і існує зобов»язання  між  відповідачем-2  і
відповідачем-1  як первісним  боржником
( а не   перевідником), тобто  за
неіснуючим  первісним  зобов»язанням,  в якому
відповідач-2 є кредитором, та  не
має  ( відсутня)   в угоді
домовленість між  позивачем ,
відповідачем-1

(
первісним  боржником)  і
відповідачем-2  ( кредитором)  саме про договір,  в якому
відбувається  саме  заміна первісного  боржника ( відповідача-1) на нового  боржника (
на позивача) і, відповідно, немає
саме  згоди  відповідача-2
( як кредитора)   саме  на заміну
відповідача-1  ( як
первісного  боржника)  у зобов»язанні  по конкретному  договору
на   позивача ( нового  боржника), що   суперечить ч. 3 і ч. 5  ст.
203, ст.  520, ст. 522
Цивільного  кодексу  України.

Згідно  ч.  1
ст.  215 Цивільного кодексу  України
підставою недійсності
првочину  є   недодержання
в момент  вчинення  правочину
сторонами вимоги,  які   встановлені
зокрема   ст. 203  Цивільного
кодексу України.

Згідно  ч. 1 ст. 207
Господарського  кодексу  України,
господарське зобов»язання  , що
не  відповідає   вимогам
закону,  укладено  учасниками господарських  відносин з
порушенням  хоба б  одним
з них  господарської
компетенції  ( спеціальної  правосуб»єктності) може  бути
на вимогу  однієї  сторони
визнано  судом  недійсним.

Судові  витрати по справі  розділити порівну між відповідачем - 1  та відповідачем-2.

На підставі  наведеного, керуючись ст. 8, 124 Конституції
України,   Цивільним кодексом  України , Господарським кодексом
України,  ст. 82-85, Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В  :

Позов задоволити.

Визнати  недійсною
угоду  про перевід   боргу
б/н  від  01.04.2007 р.

Стягнути з  Підприємця
ОСОБА_1,АДРЕСА_1, (  ідент. номер
НОМЕР_1)  на користь    Товариства з обмеженою відповідальністю

" Геліос - Сервіс ", вул.
Євшана, 9 , м. Калуш , 77300, ( )  42,50
грн.  -  державного мита та  59,00 грн. судових  витрат за надані інформаційно-технічні
послуги.

Стягнути з  Товариства з обмеженою відповідальністю
" Електросвіт",  вул.   Незалежності, 46, м. Івано-Франківськ,
76018, (  ) на користь    Товариства
з обмеженою відповідальністю " Геліос - Сервіс ", вул. Євшана , 9 ,
м. Калуш , 77300, ( )
42,50  грн.  -
державного мита та  59,00  грн. судових
витрат за надані інформаційно-технічні послуги.

Накази видати після набрання  рішенням законної  сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

СУДДЯ
Б.П.ГРИНЯК

Виготовлено
в АС "Діловодство суду"

________________
Дейчаківська Ольга Степанівна