ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

02.12.2008

Справа №2-29/9480-2008

За позовом – Фізичної особи – підприємця Осецької Валентини Олексіївни (97400, пр-т. Перемоги, б. 23-А, кв. 73, м. Євпаторія).

До відповідача - Орендного підприємства "Кримтеплокомуненерго", (95026, вул. Гайдара 3 –А, м. Сімферополь).

Про визнання недійсним договору.

Суддя О.І. Башилашвілі

ПРЕДСТАВНИКИ:

Від позивача – Осецька В. О. – СПД., Бутирський Є. В., довіреність від 15.10.2008р., представник.

Від відповідача – Пан А. – Р. Е., довіреність №2327 від 22.08.2008р., юрист., Сейт – Аметова З. І., довіреність №2101 від 22.07.2008р., юрист.

Суть спору: Позивач - СПД Осецька Валентина Олексіївна звернулась до господарського суду АР Крим з позовом до відповідача – Євпаторійської філії Орендного підприємства "Кримтеплокомуненерго" з вимогами визнати недійсним договір №796 від 01.01.2003р. на поставку теплової енергії та стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою від 16.10.2008р. суд замінив відповідача по справі Євпаторійську філію Орендного підприємства "Кримтеплокомуненерго" на належного - Орендне підприємство "Кримтеплокомуненерго", (95026, вул. Гайдара 3 –А, Залізничний район, м. Сімферополь).

Позовні вимоги мотивовані тим, що договір на поставку теплової енергії, суперечить вимогам цивільного законодавства, та повинен був укладатися з УЖКГ м. Євпаторії як з балансоутримувачем окремого індивідуального майна - підвалу, площею 90,8 м.кв., розташованого за адресою: м. Євпаторія проспект Перемоги б. 40, або з Комунальним підприємство «Жилищник-3», або з власником цього майна - територіальною громадою міста Євпаторії, в особі Євпаторійської міської ради.

Позивач посилається на те, що при укладенні спірного договору він помилявся в якості і кількості послуг, що надаються за договором №796 від 01.01.2003р. Позивач вважає, що він був навмисно введений відповідачем в оману щодо істотних моментів договору і лише в результаті цього уклав невигідну для себе угоду, оскільки внаслідок властивостей ізоляції трубопроводів і відсутності теплових установок (приладів опалювання), на момент передачі, послугою теплопостачання неможливо скористатися, а кількість теплової енергії, що відпускається, не визначено в договорі №796 від 01.01.2003р. Даний обман мав для позивача істотне значення, оскільки реально направлений на не виникнення обумовлених договором №796 від 01.01.2003г., правових наслідків – неможливість використовувати послугу за призначенням, та в результаті спірний договір породив не ті права і обов'язки, які позивач бажав.

В обґрунтування позову позивач посилається на положення статей 56,57 ЦК УРСР, ст.ст. 203, 215, 216, 229-230 ЦК України.

Відповідач проти позову заперечує, посилається на необґрунтованість позовних вимог, просить в задоволенні позову відмовити.

За клопотанням сторін строк вирішення спору продовжувався відповідно до ст. 69 ГПК України.

Розгляд справи відкладався в порядку ст. 77 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2003р. Євпаторійська філія ОП «Кримтеплокомуненерго» «Постачальник», і фізична особа - підприємець Осецька Валентина Олексіївна «Споживач», уклали договір № 796 на відпустку теплової енергії на об'єкт, розташований за адресою: м. Євпаторія, пр. Перемоги, 40 (а.с. 58-62).

Згідно п. 1.1 договору, постачальник бере на себе зобов'язання забезпечувати споживача тепловою енергією у вигляді теплоносія і гарячої води в договірних об'ємах, а споживач зобов'язується оплачувати спожиту теплову енергію за встановленими тарифами в терміни, передбачені цим договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» від 02.06.05р. теплова енергія є товарною продукцією і її споживання можливе виключно на підставі договору.

Згідно ст. 24 Закону України «Про теплопостачання», основними обов'язками споживача є своєчасне укладення договору з організацією теплопостачальником на постачання теплової енергії і щомісячна оплата за фактично отриману теплову енергію.

Пунктами 10.1, 10.2 договору передбачено, що він вступає в силу з дня його підписання і діє до 01.01.2008р.

Договір припиняє свою дію у випадках: закінчення терміну, на який він був укладений; за взаємною згодою сторін про його припинення; прийняття рішення господарським судом; ліквідації сторін.

Згідно п. 10.4 договір вважається пролонгованим на кожен подальший рік, якщо за місяць до закінчення терміну його дії об його припинення буде заявлено письмово одній із сторін.

Пунктом 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України встановлено, що щодо цивільних відносин, яки виникли до вступу у силу вказаного кодексу, положення ЦК України застосовуються до тих прав та обов'язків, які виникли або продовжують існувати після вступу у силу цього кодексу.

Відносини за спірним договором виникли і продовжують існувати після набрання чинності ЦК України, а тому до них слід застосовувати положення цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 230 ЦК України встановлює, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Так, позивач одночасно посилається в обґрунтування позову на ст. 203, 215, 229, 230 ЦК України та вважає, що спірний договір не відповідаю закону, та він укладений позивачем внаслідок помилки та обману.

Однак суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, у зв’язку з наступним.

Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З положень ст.ст. 229, 230 ЦК України суд робить висновок, що під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною за угодою предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що угода не була б укладена. Помилка повинна мати суттєве значення, зачіпати природу угоди або такі якості її предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням.

Помилка в мотивах угоди не має істотного значення.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації, що уклала угоду, шляхом повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди.

Аналогічна позиція викладена у Роз’ясненні Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними” N 02-5/111 від 12.03.1999р.

Стаття 32 ГПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона

посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зі спірного договору вбачається, що у ньому передбачені усі істотні умови передбачені для договорів даного виду , зокрема: предметом договору, умови та порядок надання теплової енергії, права сторін, облік теплової енергії, порядок та строки розрахунків, відповідальність сторін, строк дії договору. При укладенні договору оренди земельної ділянки сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, спірна угода містить у собі вільне волевиявлення його сторін, а також даний договір цілком відповідає встановленій законом формі і спрямований на реальне настання правових наслідків, що свідчить про додержання сторонами вимог необхідних для чинності правочину в розумінні ст.ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду звертаються особи за захистом своїх порушених чи оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, що кореспондується із положеннями статті 21 ГПК України, де до позивачів віднесено осіб, які пред’явили позов або в інтересах яких пред’явлено позов саме про захист порушеного права чи охоронюваного законом інтересу.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а стаття 16 ЦК України передбачає право особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права і інтересу. Частиною 2 цієї статті визначені способи захисту цивільних прав та інтересів.

Системний аналіз наведених норм дозволяє зробити висновок, що захисту судом підлягає цивільне право, яке порушене, не визнається чи оспорюється.

Юридична зацікавленість позивача у вирішенні спору судом, покладає на нього обов’язок довести, що його цивільні права відповідачем порушені, не визнаються чи оспорюються.

Відсутність факту порушення права чи взагалі суб’єктивного права, на захист якого подано позов, тягне за собою відмову у позові.

Позивач не використав свого права наданого йому ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, щодо обґрунтованості своїх вимог відносно визнання спірної угоди недійсною, при цьому суд враховує, що обов'язок щодо доказування обставин на які сторона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень покладається саме на зацікавлену сторону.

Позивач не представив суду жодного належного доказу в обґрунтування позовних вимог.

Так, наявність в матеріалах справи листа позивача від 10.01.2003р. (а.с. 57), свідчить про те, що спірний договір укладений за ініціативою саме позивача, що у свою чергу виключає наявність помилки в діях позивача при укладенні спірного договору.

Суд враховує, що позивач не надав суду належних доказів, які б свідчили про наявність в діях позивача помилки щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

В матеріалах справи також відсутні докази того, що відповідач умисне ввів позивача в оману, шляхом повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди.

Крім того, суд враховує, що позивач в обґрунтування позову одночасно посилається на положення ст.ст. 203, 215, 229-230 ЦК України, які містять відмінні підстави для визнання угод недійсними які підлягають доказування у різні способи, що свідчить про невизначеність позивача у виборі способу захисту свого права, та спростовує доводи позивача в цілому.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 6 Господарського кодексу України, загальними принципами господарювання в Україні є:

- забезпечення економічної багатоманітності та рівний захист державою усіх суб'єктів господарювання;

- свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом;

- вільний рух капіталів, товарів та послуг на території України;

- обмеження державного регулювання економічних процесів у зв'язку з необхідністю забезпечення соціальної спрямованості економіки, добросовісної конкуренції у підприємництві, екологічного захисту населення, захисту прав споживачів та безпеки суспільства і держави;

- захист національного товаровиробника;

- заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини.

Так, наведена норма поширюється як на позивача так і на відповідача в рівних межах. Отже, рівноправні суб’єкти господарювання, які не підпорядковані одне одному, не можуть приймати в процесі своєї господарської діяльності рішення щодо обов’язковості укладення договорів, які б були б обов’язковими для інших суб’єктів підприємництва, що у свою чергу спростовує посилання позивача на те, що відповідач змусив його укласти спірний договір.

За викладених обставин, підстави для задоволення позову відсутні.

Вступна та резолютивна частини рішення оголошені – 02.12.2008р.

Повний текст рішення оформлений та підписаний – 05.12.2008р.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Башилашвілі О.І.