ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
м.Сімферополь, вул.Р.Люксембург/Речна, 29/11, к. 303
РІШЕННЯ

Іменем України

24.11.2008

Справа
№2-17/3733-2008

За
позовом Комунального підприємства "Житлово-експлуатаційне об'єднання
Київського району м.Сімферополя", м.Сімферополь

до
відповідача СПД ОСОБА_1 м. Ялта, смт. Кореїз

треті
особи без самостійних вимог на предмет спору

1.
Київська районна рада м. Сімферополя,

2.
Сімферопольська міська рада, м. Сімферополь

про
стягнення  4673,62 грн.

Суддя В.І. Гайворонський

П Р Е Д С Т А В Н И К И:

Від
позивача - Комар В.В., представник

Від
відповідача -  не з'явився

Від
третьої особи - 1. не з'явився
2.ОСОБА_2, представник

Сутність
спору:      Позивач просить стягнути з
Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1. на свою користь заборгованість по
орендній платі та експлуатаційним платежам в розмірі 5143,01 грн., а також пеню
- 147,10 грн., разом - 5290,11 грн.

Ухвалою суду від 24.11.2008 року  провадження по справі в частині  добровільно сплаченої відповідачем суми  616,49 грн. припинено по п.1.1. статті 80 ГПК
України за відсутністю предмету спору.

Таким чином,  при прийнятті рішення  розглядаються позовні вимоги в сумі 4673,62
грн.

Позов обґрунтовується тим, що
01.08.06р. між позивачем та відповідачем був укладений договір оренди комунального
майна. Однак,  відповідач не сплачує
передбачені договором платежі.

Позивач також пояснив, що  орендоване приміщення звільнене відповідачем
у лютому 2007 року.

Відповідач у відзиві позов не визнав, та
вказав, що орендна плата позивачем була
підвищена без узгодження з ним, і йому не було запропоновано  укладення додаткової угоди про збільшення
орендної плати.

Відповідач також вказує, що згідно ст.
21 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» розмір орендної плати може
бути змінено на вимогу однієї із сторін, якщо за незалежних від неї обставин
істотно змінився стан об'єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених
законодавчими актами України.

Треті особи  відзив на позов не представили.

По справі оголошено вступну та
резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, суд,-

в с т
а н о в и в:

Згідно договору оренди  нежитлових приміщень, що належать комунальній
власності м. Сімферополь за № 96/3 від 01.08.06р. позивач, іменований
«орендодавець» передає відповідачу, іменованому «орендар» в строкове платне
користування (оренду) нежитлові приміщення, розташовані за адресоюАДРЕСА_1,
площею 163,0 кв.м., що знаходяться на балансі
ЖЄО Київського району  (п.1.1
договору).

Згідно п. 3.4. договору розмір орендної плати
переглядається на вимогу одній із сторін
у разі зміни методики  її
розрахунку, зміни централізованих цін і тарифів та в інших випадках,
передбачених діючим законодавством.

Суд вважає що позов задоволенню не
підлягає, при цьому виходить із наступних обставин:

Оскільки між сторонами укладений договір,
відносини між ними регулюються договором і нормами, що відносяться до
договорів.

Ст. 204 ЦК України передбачено, що
правочин є правомірним, як що його недійсність прямо не встановлена законом або
якщо він не визнаний судом недійсним.

При цьому необхідно відмітить, що виходячи
із закріпленого ст. 129 Конституції України принципу диспозитивності сторін суд
не вправі давати оцінку договору на предмет його невідповідності законодавству
в цієї справі, що також відповідає практиці розгляду аналогічних питань
Верховним судом України (постанова від 20.05.02р. №02/132 по справі №Д 12/12).

Ст. 129
Конституції України закріплений принцип змагальності сторін, та їх
рвності перед законом та судом.

Згідно
ст. 8  Конституції  України
вона має вищу юридичну силу та її норми
є нормами прямої дії.

В постанові  Пленуму
Верховного суду України від 01.11.1996 року “Про застосування  норм Конституції України при здійсненні  правосуддя” вказується, що  суди вправі
застосовувати безпосередньо  норми
Конституції як норми прямої дії.

Більш того розгляд інших вимог, які не
заявлені, буде грубим порушенням прав відповідача, який вправі знати про таки
вимоги та заперечувати проти них.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 654 ЦК України зміна  або
розірвання  договору  вчиняється в такій самій формі,  що й договір, що змінюється або розривається,
якщо інше не встановлено  договором  або
законом  чи  не
випливає  із звичаїв ділового
обороту.

Згідно п.3.4 договору передбачено, що
розмір орендної плати переглядається на вимогу однією із сторін у разі зміни
Методики її розрахунку.

Таким чином, згідно умов договору у разі
зміни Методики розрахунку орендної плати для перегляду розміру орендної плати
достатньо вимоги сторони.

Згідно наданої позивачем   довідки, заборгованість в сумі 4673,62 грн.
виникла у зв'язку з  перерахуванням за
січень та нарахування за лютий 2007 року по новим тарифам.

Однак,
вказана заборгованість  може бути
стягнута  лише на законних підставах. В
даному випадку  це повинна бути чи вимога
згідно п. 3.4 договору, чи додаткова угода про зміну  умов договору в частині орендної плати.

Однак, вказаних матеріалів зацікавленою
особою не надано.

При цьому необхідно відмітить що
виходячи із закріпленого ст. 129 Конституції України принципу диспозитивности
сторін, суд не зобов'язаний знаходити докази за зацікавлену сторону.

Так, ст. 129 Конституції України
передбачено, що сторони вільні у наданні суду доказів та в доведенні перед
судом їх переконливості, а також закріплений принцип змагальності сторін, їх
рівності перед законом та судом.

Згідно
ст. 8  Конституції  України
вона має вищу юридичну силу та її норми
є  нормами прямої дії.

Про необхідність дотримання принципу
диспозитивности  сторін також указується
в постанові  Верховного Суду України від
20.05.2002 року № 02/132 (справа № Д12/12), а в постанові  Пленуму
Верховного суду України від 01.11.1996 року “Про застосування  норм Конституції України при здійсненні  правосуддя” вказується, що  суди вправі
застосовувати безпосередньо  норми
Конституції як норми прямої  дії.

Таким чином суд вправі розглянути справу
по тим матеріалам, які надані зацікавленими сторонами.

Оскільки
вказані матеріали зацікавленими особами не надані до прийняття рішення,
не має підстав залучати їх до справи після прийняття рішення.

При цьому також  необхідно відмітити, що діючим
законодавством  зміна обов'язків минулим
часом  передбачена лише за згодою сторін
(ч. 3 статті 361 ЦК України), що в даному випадку відсутнє.

Таким
чином, вимога про зміну орендної плати
згідно ч. 2 статті 530 ЦК України
виконується у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги.

Однак, позивач не обґрунтовує вказаною
обставиною позовні вимоги, та не надав відповідних доказів, незважаючи на те,
що  відповідач посилається на  ці обставини в своїх запереченнях на позов.

При цьому також необхідно відмітити,
що  виходячи із закріпленого ст. 129  Конституції України принципу диспозитивності
сторін, суд не вправі розглядати інші підстави позову, тобто  підстави, якими  позов не
обґрунтовується.

Більш того, розгляд  таких підстав буде грубим порушенням прав
відповідача, який вправі  знати про такі
підстави, та заперечувати щодо них.

При цьому необхідно відмітити, що позивач
вправі був  запропонувати укласти договір
в іншій редакції, згідно з якою обов'язки по сплаті іншого розміру орендної
плати виникають з прийняттям відповідного нормативного акта.  Однак, договором передбачено зміни щодо
орендної плати при наявності вимоги.

Неорганізованість сторони чи її
некомпетентність не можуть вважатись причиною для прийняття рішення на її
користь.

Необхідно також відмітити,  що договором оренди  не передбачено обов'язків орендаря виконувати
перерахунок орендної плати.

Таким чином, відповідач умов договору не
порушував.

Згідно ст. 611 ЦК України підставою для
відшкодування збитків є порушення зобов'язання.

Таким чином вимога  про сплату орендної плати у більший
сумі,  ніж та, що встановлена умовами
договору, не є обов'язком  відповідача, і
відповідно, підстав для її сплати у відповідача не існує, що також відповідає
практиці розгляду аналогічних питань
Вищім господарським судом України
(постанова  від  15.10.2008 року по справі №
2-17/222-2008).

При цьому також необхідно відмітити, що
підвищення орендної плати від відповідача не залежало, та таке підвищення було
суттєве.

Таке підвищення  відповідача не влаштувало.

Однак, для того, щоб знайти нове
приміщення та звільнити  орендоване -
потрібен час.

Сам позивач вказує, що  відповідач звільнив  орендоване приміщення у лютому 2007 року.

При вказаних обставинах строк
звільнення  відповідачем орендованого
приміщення суд вважає розумним.

Таким чином,  суд вважає, що в даному випадку  також підлягають застосуванню основні
принципи цивільного права, передбачені в ст. 3
ЦК України - принципи розумності, справедливості та добросовісності,
згідно з якими  суд вважає, що  в даному випадку нарахована орендна
плата  стягненню не підлягає.

Згідно з ч. 5 статті 49 ГПК України  підстав для
відшкодування позивачу  судових
витрат відносно розгляду вимоги в сумі 4673,62 грн. не існує.

Судові витрати щодо добровільно
сплаченої  відповідачем суми вирішені в
ухвалі  про припинення провадження по
справі у  вказаній частині.

На підставі вищевикладеного, а також
керуючись ст. ст.44,49,82,84,85 ГПК України, суд, -

ВИРІШІВ:

У
позові відмовити повністю.

Суддя ГС АР Крим                         підпис                                      В.І.
Гайворонський

Рішення оформлено та підписано у

повному обсязі

01.12.08р.

З оригіналом згідно:

Суддя ГС АР Крим
В.І. Гайворонський

Суддя
Господарського суду

Автономної
Республіки Крим
Гайворонський В.І.