Харківський апеляційний
господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2008
р.
Справа № 07/201-08

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.,
судді Пушай В.І., Плужник О.В.

при секретарі Чудновській І.І.

за
участю представників сторін:

прокурора
- не з'явився

позивача - Шутов О.О.

відповідача -  Шовков О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні
Харківського апеляційного господарського суду апеляційне подання заступника
військового прокурора Центрального регіону України вх. № 2311Х/3-7
на рішення господарського суду Харківської області від 16.09.08 по справі №
07/201-08

за позовом Заступника
військового прокурора Центрального регіону України, м. Київ в інтересах держави
в особі Міністерства оборони України, м. Київ

до  Державного підприємства "Завод ім.
В.О.Малишева",  м. Харків

про стягнення 93288,32 грн.  -

встановила:

В серпні 2008 р. Заступник військового прокурора Центрального
регіону України звернувся до господарського суду Харківської області з позовом,
заявленим в інтересах позивача - Міністерства оборони України, в якому просив
суд стягнути з відповідача -ДП „Завод ім. Малишева”, м. Харків 85977,59 грн.
заборгованості по оплаті наданих послуг за укладеними між сторонами договорами
про надання послуг з контролю якості та приймання продукції від 10.11.06 р. за
№ 5/22П-2006/927дп/1115/ВП-2006 та за № 6/22П-2005/928дп/1116/ВП-2006,
підписаними сторонами з протоколами розбіжностей до них, а також 4857,96 грн.
пені за порушення грошових зобов'язань, 1832,57 грн. Інфляційних, 620,20 грн.
річних та судових витрат.

Рішенням господарського суду Харківської області від 16.09.08 р.
(суддя Інте Т.В.) по справі № 07/201-08 позов задоволено частково. З відповідача
на користь позивача стягнуто 85977,59 грн. боргу, 1832,57 грн. інфляційних,
620,20 грн. річних. З відповідача на користь державного бюджету України
стягнуто 884,30 грн. Держмита та 111,86 грн. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу. В частині вимог щодо стягнення з відповідача
4857,96 грн. пені, в позові відмовлено.

Рішення мотивоване з тих підстав, що відповідач неналежним чином
виконав взяті на себе зобов'язання щодо оплати наданих позивачем послуг в
рамках укладених між сторонами договорів від 10.11.06 р. за №
5/22П-2006/927дп/1115/ВП-2006 та № 6/22П-2005/928дп/1116/ВП-2006, та фактично
визнав існування заборгованості; що інфляційні та річні підлягають стягненню з
відповідача на користь позивача за прострочення відповідачем виконання
грошового зобов'язання на підставі ст. 625 ЦК України; що пеня не підлягає
стягненню з відповідача на підставі п. 4 ст. 12 Закону України „Про відновлення
платоспроможності боржника та визнання його банкрутом” через порушення
господарським судом Харківської області провадження у справі про банкрутство
відповідача (ухвала від 20.11.07 р. по справі № Б-39/161-07) і введення
мораторію на задоволення вимог кредиторів та ін.

Прокурор з рішенням в частині відмови в задоволенні позову щодо
стягнення пені не погоджується, вважає рішення в цій частині таким, що прийняте
з порушенням норм чинного законодавства України, подав апеляційну скаргу в якій
просить рішення в цій частині скасувати, та прийняти нове, яким позов
задовольнити, а в іншій частині рішення залишити без змін. В обґрунтування
своїх вимог прокурор посилається на те, що суд першої інстанції при винесенні
рішення не взяв до уваги той факт, що позивач відповідно до норм Закону України
„Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом” за
вимогами до боржника є поточним кредитором, оскільки зобов'язання по сплаті
заборгованості за спірними договорами виникло у боржника вже після порушення
господарським судом провадження у справі про банкрутство останнього, в зв'язку
з чим, по відношенню до нього не може поширюватися дія мораторію на задоволення
вимог кредиторів, встановлена вищезгаданою ухвалою господарського суду у справі
про банкрутство відповідача та ін.

Позивач просить суд прийняте по справі рішення змінити,
задовольнити подане прокурором апеляційне подання та скасувавши оскаржуване
рішення в частині відмови в позові щодо стягнення пені, позов в цій частині
задовольнити, а в іншій частині рішення залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить суд рішення
господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення,
посилаючись на те, що відповідно до ухвали господарського суду Харківської
області від 17.09.07 р. по справі № Б-39/161-07 введено мораторій на
задоволення вимог кредиторів, при цьому ухвалою від 02.10.07 р. суд також
роз'яснив, що в даному випадку дія мораторію поширюється незалежно від того,
коли настав термін виконання боржником зобов'язання -до, чи після порушення
провадження у справі про банкрутство та ін.

Прокуроратура в судове засідання свого представника не направила,
хоча належним чином повідомлена про час та місце розгляду апеляційної скарги,
відзиву чи пояснення по скарзі не надала, про причини неприбуття представника
не повідомила.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та
доводи, судова колегія встановила наступне:

Як свідчать матеріали справи, та правомірно встановлено судом
першої інстанції, відповідно до укладених 10.11.06 р. між  позивачем (Виконавець) та відповідачем
(Замовник) договорів про надання послуг з контролю якості та приймання
продукції № 5/22П-2006/927дп/1115/ВП-2006 (далі -договір-1) та №
6/22П-2005/928дп/1116/ВП-2006 (далі - договір-2), в редакції з протоколами
розбіжності до них,  Виконавець (позивач)
прийняв на себе зобов'язання щодо забезпечення, підпорядкованим йому військовим
представництвом № 85, надання послуг Замовнику (відповідачу) з контролю якості
продукції та її приймання, відповідно до вимог нормативно-технічної
документації та умов, що вказані в договорах на постачання продукції Замовника,
по мірі її пред'явлення останнім або за узгодженими графіками,  відповідно до затвердженого Переліку
продукції, що підлягає контролю якості і прийманню Виконавцем.

За надані послуги, відповідно до п.п. 3.1 договору-1 та
договору-2, Замовник зобов'язався перерахувати на рахунок Виконавця грошові
кошти в розмірі 1% від вартості прийнятої продукції.

Пунктом 3.4 договорів сторони передбачили, що розрахунки за надані
послуги здійснюватимуться  шляхом
проведення попередньої оплати або у 30-денний строк після затвердження
сторонами актів про надання послуг з контролю якості та приймання продукції
(виконання робіт). Виконанням обов'язків з боку Виконавця сторони зазначили
здійснення Представництвом контролю якості приймання продукції та складання
актів про надання послуг.

Як свідчать матеріали справи, 18.03.08 р. між сторонами були
підписані акти № 1 про надання послуг з контролю якості та приймання продукції
до договору-1 (а.с.28) та договору-2 (а.с. 27), на суму, відповідно 64600,74
грн. та 21376,85 грн., всього на суму 85977,59 грн. Вказане свідчить про
виконання позивачем договірних зобов'язань.

Строк оплати послуг, відповідно до умов вищезазначених договорів,
настав 18.04.08 р., однак, відповідач зобов'язання по оплаті спожитих послуг не
виконав, пославшись в листі, від 03.06.08 р. (а.с. 33) та у відзиві на позов,
на складну фінансово-господарську ситуацію, пов'язану з недостатністю замовлень
на продукцію, що ним виготовляється та на наявність заборгованості по
заробітній платі, яка підлягає першочерговому погашенню.

Крім того, матеріали справи також свідчать про те, що ухвалою
господарського суду Харківської області від 17.09.07 р. по справі № №
Б-39/161-07  відносно відповідача було
порушено справу про банкрутство та введено мораторій на задоволення вимог
конкурсних кредиторів (п. 6 ухвали). При цьому, ухвалою від 02.10.07 р. по
вищевказаній справі суд роз'яснив ухвалу від 17.09.07 р. в частині введення
мораторію, та зазначив що дія мораторію поширюється незалежно від того, коли
настав термін виконання боржником своїх зобов'язань: до чи після порушення
провадження у справі про банкрутство. Однак, при цьому суд ні в ухвалі від
17.09.07 р., ні в ухвалі від 02.10.07 р., ні в будь-якому іншому наданому
сторонами по даній справі процесуальному документі в справі про банкрутство
відповідача не зазначав, що дія мораторію стосується вимог поточних кредиторів.

З матеріалів справи також вбачається, що господарський суд
приймаючи оскаржуване рішення крім іншого виходив з того, що  відповідач неналежним чином виконав взяті на
себе зобов'язання щодо оплати наданих позивачем послуг в рамках укладених між
сторонами договорів від 10.11.06 р. за № 5/22П-2006/927дп/1115/ВП-2006 та №
6/22П-2005/928дп/1116/ВП-2006, та фактично визнав існування заборгованості; що інфляційні
та річні підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за прострочення
відповідачем виконання грошового зобов'язання на підставі ст. 625 ЦК України;
що пеня не підлягає стягненню з відповідача на підставі п. 4 ст. 12 Закону
України „Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом”
через порушення господарським судом Харківської області провадження у справі
про банкрутство відповідача (ухвала від 20.11.07 р. по справі № Б-39/161-07) та
введення мораторію на задоволення вимог кредиторів та ін.

Однак, викладені вище висновки господарського суду, на думку
колегії суддів,  не повністю відповідають
фактичним обставинам спору та матеріалам справи, і хоча судом правовідносинам,
що склалися між сторонами в цілому була надана належна правова оцінка, однак
при цьому суд всупереч вимогам чинного законодавства, зокрема відповідним
вимогам Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника та визнання
його банкрутом” безпідставно дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову
щодо стягнення пені, в зв'язку з чим, прийняте по справі рішення підлягає
зміні.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу  господарський суд  оцінює
докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному,
повному і об'єктивному розгляді  в  судовому
процесі  всіх обставин справи  в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення,
в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони
(кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК  України.

Згідно зі ст. 525 ЦК України, Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи викладене, а також те, що п. 3.4 спірних договорів
сторонами був встановлений строк, в межах якого відповідач зобов'язався
сплатити заборгованість за надані позивачем послуги, однак свої зобов'язання з
оплати не виконав та фактично визнав існування заборгованості, судова колегія
погоджується з висновками господарського суду про задоволення позову в частині
стягнення з відповідача на користь позивача 85977,59 грн. боргу.

Відповідно до вимог ст.ст. 610-612 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених
змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата
неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або
законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник,
який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції
за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, інфляційні нарахування та нарахування річних є
збільшенням суми основного боргу, як міра майнового впливу, яка носить
компенсаційний характер, зв'язку з чим, висновки господарського суду про
задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача
1832,57 грн. інфляційних та 620,20 грн. річних є також законними та
обґрунтованими.

Разом з тим, суд першої інстанції при винесенні рішення
безпідставно дійшов висновку про відмову в задоволенні позову щодо стягнення з
відповідача на користь позивача пені за порушення відповідачем свого
зобов'язання. Зокрема безпідставними є висновки господарського суду про те, що
пеня не може бути стягнута через накладення господарським судом ухвалами
від  17.09.07 р., та від 02.10.07 р. по
справі № Б-39/161-07  мораторію на
задоволення вимог конкурсних кредиторів незалежно від того, коли у боржника
виникло зобов'язання, до чи після порушення провадження у справі про
банкрутство.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення
боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення
виконання.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому
Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми
(неустойка,  штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним  правил здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до вимог п. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції можуть
застосовуються у розмірі, визначеному умовами договору.  При цьому їх
розмір     може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій  сумі,
або  у
відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його
виконання, або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Як свідчать спірні договори, відповідальність за несвоєчасну
оплату виконаних робіт встановлена п.п. 4.2 цих договорів, відповідно до яких
за порушення строків оплати послуг Замовник сплачує Виконавцю пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від суми затриманого платежу за кожен день
затримки.

З урахування вимог п. п. 3.4 спірних договорів, а також того, що
акти прийняття наданих послуг за № № 1 були підписані сторонами 18.03.08 р.,
відповідач є таким, що прострочив виконання свого зобов'язання з оплати
починаючи з 18.04.08 р.

Разом з тим, відповідно до ст. 1 Закону України “Про відновлення
платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, мораторій на
задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових
зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових
платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і
припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та
зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих
до прийняття рішення про введення мораторію.

При цьому, ст. 1 цього ж закону також встановлено, що конкурсні
кредитори - це кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення
провадження у справі  про банкрутство та
вимоги яких не забезпечені заставою майна боржника. До конкурсних кредиторів
відносяться також кредитори, вимоги яких до боржника виникли внаслідок
правонаступництва за умови виникнення таких вимог до порушення провадження  у
справі про банкрутство.

Поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли
після порушення провадження у справі про банкрутство.

З урахуванням викладеного, мораторій стосується лише тих вимог
кредиторів строк виконання яких настав до дня введення мораторію, тобто вимог
тільки конкурсних кредиторів і не розповсюджує свою дію на вимоги поточних
кредиторів.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, господарський суд ні в
ухвалі від 17.09.07 р., ні в ухвалі від 02.10.07 р., ні в будь-якому іншому
наданому сторонами по даній справі процесуальному документі в справі про
банкрутство відповідача не зазначав, що дія мораторію стосується вимог поточних
кредиторів. Тобто в даному випадку накладення мораторію на задоволення вимог
кредиторів незалежно від того, коли у боржника виникло зобов'язання, до чи
після порушення провадження у справі про банкрутство, може стосуватися тільки
конкурсних кредиторів а не поточних. До того ж, накладення мораторію на
задоволення вимог поточних кредиторів в будь-якому випадку є таким, що
суперечить вищевказаним вимогам Закону України „Про відновлення
платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”.

Як свідчать матеріали справи, зобов'язання боржника по оплаті
наданих відповідачем послуг виникло вже після порушення господарським судом
провадження у справі про банкрутство відповідача, позивач по відношенню до
боржника є поточним кредитором, та таким чином має повне право вимагати від
відповідача сплати неустойки (пені) у встановленому договором та законом
розмірі.

Враховуючи викладене, а також те, що пеня була нарахована до
стягнення без порушень відповідних вимог чинного законодавства України, зокрема
Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" та ст. 232 ГК України, рішення господарського суду в частині
відмови в задоволенні позову про стягнення 4857,96 грн. пені за порушення
строків оплати послуг за спірними договорами підлягає скасуванню, а позов в цій
частині підлягає задоволенню.

З урахуванням вимог ст. 49 ГПК України, з відповідача на користь
держбюджету України підлягає стягненню 48,58 грн. держмита та 24,29 грн.
держмита по скарзі.

Таким чином, висновки, викладені в рішенні господарського суду
частково відповідають вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам
справи, а мотиви заявника скарги, з яких вони оспорюються можуть бути підставою
для його зміни.

Керуючись ст. 101, 102, п. 4 ст. 103, п. 4 ст. 104, ст. 105 ГПК
України, судова колегія -

постановила:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 16.09.08 р. по
справі № 07/201-08 змінити.

Рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про
стягнення 4857,96 грн. пені скасувати та позов в цій частині задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства „Завод ім. В.О. Малишева” (вул.
Плеханівська, 126, м. Харків, 61001, код за , р/р 0089
в філії ХЦВ Промінвестбанку, м. Харків, МФО 351458) на користь Міністерства
оборони України (пр-т. Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168, код за , р/р 3192 в ОПЕРУ ДКУ, МФО 820172) 4857,96 грн. пені.

Стягнути з Державного підприємства „Завод ім. В.О. Малишева” (вул.
Плеханівська, 126, м. Харків, 61001, код за , р/р 0089
в філії ХЦВ Промінвестбанку, м. Харків, МФО 351458) до державного бюджету
України (одержувач -  УДК у м. Харкові, №
рахунку 0002, , код бюджетної класифікації
22090200, символ звітності банку 095, банк одержувача - ГУДКУ у Харківській
обл., МФО 851011) 48,58 грн. держмита та 24,29 грн. держмита по скарзі.

Наказ доручити видати господарському суду Харківської області.

В іншій частині рішення господарського суду залишити без змін.

Повний текст постанови підписано 03.11.08 р.

Головуючий суддя
Могилєвкін Ю.О.

Судді
Пушай В.І.

Плужник О.В.