ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2008 р.

№ 31/42-08-2237

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Добролюбової Т.В.

суддів

Гоголь Т.Г., Швеця В.О.

за участю представників сторін

позивача

відповідача

розглянувши у відкритому

судовому засіданні касаційну скаргу

у справі

Гусаров О.Л., дов. від 01.06.2008 року

Перегуда А.Й. директор

Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайзовніштур"

№31/42-08-2237

на постанову

Одеського апеляційного господарського суду

від

19.08.2008 року

за позовом

Відкритого акціонерного товариства "Правда"

до

Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайзовніштур"

про

стягнення 646 801,63 грн.

Відкрите акціонерне товариство "Правда" звернулося до господарського суду Одеської області з позовом в якому просило, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайзовніштур" заборгованість за договором оренди №3 від 04.10.2002 року в сумі 646 801,63 грн. з нарахуванням пені, штрафу, 3% річних та інфляційні втрати. Позов вмотивований тим, що відповідач порушив умови договору оренди майна від 04.10.2002 року за №3 та додаткової угоди нього щодо своєчасного перерахування орендної плати, у зв'язку із чим виникла заборгованість.

Господарський суд Одеської області рішенням від 10.07.2008 року (суддя: Лєсогоров В.М.) позов задовольнив, стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайзовніштур" на користь Відкритого акціонерного товариства "Правда" 368545,47 грн. боргу, 104425,45 грн. збитків від знецінювання грошових коштів (індекс інфляції), 12310,88 грн. 3% річних, 150203,77 грн. пені, 11316,06 грн. штрафу. Рішення вмотивовавне доведеністю та

обґрунтованістю позовних вимог.

Одеський апеляційний господарський суд постановою від 19.08.2008 року (судді Шевченко В.В., Бєляновський В.В., Мирошниченко М.А.) рішення господарського суду Одеської області від 10.07.2008 року залишив без змін, з тих самих підстав.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дунайзовніштур" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Одеської області від 10.07.2008 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 19.08.2008 року, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Скаржник мотивує скаргу порушеннями норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових актів, зокрема: статей 256, 530, 625 Цивільного кодексу України, статей 193, 231 Господарського кодексу України, статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", пункту 4 частини 2 статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді Гоголь Т.Г., присутніх в судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором оренди №3 від 04.10.2002 року на суму 646 801,63 грн., серед яких заборгованість з орендної плати у сумі 368545,47грн., 104427,45 інфляційних втрат, 12310,88 коп. річних, 150203грн. пені та 11316,06 грн. штрафу, що передбачений пунктом 5.3 договору.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач порушив свої договірні зобов'язання щодо своєчасного перерахування орендної плати, а відтак з останнього підлягають стягненню борг, річні, інфляційні втрати, пеня та штрафні санкції за порушення договірних зобов'язань.

Проте висновок до якого дійшли місцевий та апеляційний господарські суди є передчасним виходячи з наступного.

Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків унормовані главою 2 Цивільного кодексу України. За приписами статті 11 цього Кодексу цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема , договори та інші правочини. Цивільні права особа здійснює у межах наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов'язки виконуються також у межах встановлених договором чи актом цивільного законодавства (ст. ст. 13,14 Цивільного кодексу України).

За приписами статті 15 вказаного Кодексу, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Правові наслідки порушення зобов'язань та відповідальність за порушення грошового зобов'язання передбачені, зокрема, статтями 610, 611 та 625 Цивільного кодексу України. За приписами наведених норм, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язань настають наслідки встановлені договором або законом, зокрема, настає і така форма відповідальності, як сплата неустойки. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За приписами статті 549 Цивільного кодексу України під неустойкою (штрафом, пенею) розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 231 Господарського кодексу України передбачено, що законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. За приписами частини 6 наведеної норми штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший відсоток не передбачено законом або договором.

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" №543/96-ВР встановлено, що розмір пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня. Як встановили місцевій та апеляційний господарські суди, договір оренди №3 був укладений сторонами 04.10.2002 року, тобто коли вже діяв Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", а відтак його умови щодо обмеження розміру пені, не повинні суперечити цьому нормативному акту.

Упродовж усього розгляду справи відповідач наголошував на тому, що позивачем невірно були розраховані: сума боргу яка підлягала до стягнення (невраховані суми сплачені платіжними дорученнями №13 та 19 від 27.12.2007 року); сума інфляційних втрат (оскільки необхідно враховувати індекс інфляції того періоду в якому існувала заборгованість); при стягненні санкцій необхідно застосовувати скорочений строк позовної давності та розмір пені, що передбачений Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ін., проте суди попередніх інстанцій при розгляді справи у не дали оцінку у повному обсязі доводам відповідача (не взяли їх до уваги, чи відхилили як юридично неспроможні).

При обчисленні стягуваної суми штрафних санкцій судам необхідно враховувати і приписи частини 6 статті 232 Господарського кодексу України яка носить диспозитивний характер та встановлює, що у разі, коли в договорі або законі немає спеціальної вказівки на період, за які стягуються штрафні санкції, їх можна стягнути тільки за півроку від моменту коли відбулося фактичне порушення виконання зобов'язань.

Зважаючи на викладене, господарські суди попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових актів, всупереч вимогам статті 43 Господарського процесуального кодексу України не дослідили повно і всебічно всі обставини справи чим порушили основний галузевий принцип здійснення правосуддя - принцип змагальності.

Оскільки відповідно до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази рішення господарського суду Одеської області від 10.07.2008 року та постанова Одеського апеляційного господарського суду від 19.08.2008 року підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до господарського суду Одеської області. При новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з’ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, надати об’єктивну оцінку доказам, які мають юридичне значення для її розгляду, правильно застосувати норми матеріального права, які регулюють спірні відносини та прийняти нове рішення.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 1115, 1117, 1119–11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 10.07.2008 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 19.08.2008 року у справі № 31/42-08-2237 скасувати, справу скерувати до господарського суду Одеської області на новий розгляд.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайзовніштур"- задовольнити частково.

Головуючий суддя                                                            Т. Добролюбова

Судді                                                                                 Т.Гоголь

В.Швець