АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

20.11.08
Справа  № 14/35

Львівський апеляційний господарський суд в складі
колегії:

головуючого-судді
Мельник
Г.І.

суддів:
Новосад
Д.Ф.

Михалюк О.В.

розглянувши апеляційну
скаргу фізичної особи -підприємця
ОСОБА_1,  м. Винники б/н від
22.08.2008 року

на рішення     господарського суду Львівської
області від 12.08.2008 року

у справі           № 14/35

за позовом: Військового
прокурора Західного регіону України, м. Львів в інтересах держави в особі
Міністерства оборони України, м. Київ та Квартирно-експлуатаційного відділу, м.
Львів

до відповідача:
Фізичної особи - підприємцяОСОБА_1, м. Винники

за участю третьої особи на стороні
позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору:
Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області, м.
Львів

за участю третьої особи на стороні
відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору:
Фізична особа -підприємець ОСОБА_1, м. Винники

про
визнання недійсними внесених до договору № 118/2000/ГоловКЕУ від 17.07.2000
року оренди нерухомого військового майна, що у Львівському гарнізоні - в м.
Львові, пл. Соборна, 5 (буд. 1 в/містечка № 105), змін та доповнень згідно
додаткової угоди № 121д/2002/ ГоловКЕУ від 19.11.2002 року і додаткових
договорів № 55-д-с/2006 року, № 118-1/2007/КЕВ від 06.03.2007 року,

За участю представників:

від прокуратури: ОСОБА_2
-прокурор відділу (посвідчення № 88 від 10.10.2003 року);

від позивача-1:
не з'явився;

від позивача-2:
не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_3
(довіреність від 04.03.2008 року),
ОСОБА_4;

від третьої особи-1: не
з'явився;

від третьої особи-2: не
з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Львівської області (суддя Кітаєва С.Б.) від 12.08.2008 року у справі  № 14/35 позовні вимоги задоволено частково:
визнано недійсними внесені до договору № 118/2000/ГоловКЕУ від 17.07.2000 року
оренди нерухомого військового майна, що у Львівському гарнізоні -в м. Львові,
пл. Соборна, 5 (буд. 1 в/містечка № 105), зміни та доповнення згідно додаткової
угоди № 121д/2002/ГоловКЕУ від 19.11.2002 року та додаткових договорів №
55-д-с/2006 року, № 118-1/2007/КЕВ від 06.03.2007 року; в задоволенні решти
позовних вимог - відмовлено.

Відповідач з постановленим рішенням
не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та
прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити з огляду на те, що дане
рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального
законодавства. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що ухвали про
відкладення розгляду справи на 12.08.2008 року відповідач не отримував, крім
того, у задоволенні клопотання його представника про видачу копії рішення у
справі було відмовлено.  Посилається
також на те, що орендарем -СПД-ФО ОСОБА_1та її чоловіком -СПД-ФООСОБА_1 було
надіслано орендодавцю прохання про зміну орендаря з ОСОБА_1на ОСОБА_1, у
відповідь на яке Головне КЕУ МО України повідомило про надання згоди на
переукладення договору оренди № 118/2000 на визначених в ньому умовах з
СПД-ФООСОБА_1 за його добровільною згодою стати орендарем, на підставі чого
19.11.2002 року було укладено додаткову угоду № 121д/2002 до договору
118/2000/ГоловКЕУ, а тому вважає доводи позивача про те, що додаткові угоди підписані
сторонами, які не мали права їх підписувати,
хибними і такими, що не заслуговують на увагу. Зазначає, що термін
позовної давності в даному випадку не може бути поновлений, оскільки позовна
давність стосується лише сторони в процесі, а не прокурора, а сторони знали про
існування додаткових угод з моменту їх укладення. Вважає, що оскільки до
державного бюджету сплачується орендна плата, створені робочі місця, державне
майно підтримується в належному стані, то укладенням оспорюваних договорів
права позивачів та інтереси держави ніяким чином не порушуються.

Позивач вимоги ухвали Львівського
апеляційного господарського суду від 01.09.2008 року не виконав, відзиву на
апеляційну скаргу у відповідності до вимог ст. 96 ГПК України не подав, але
прокурор в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечив,
просив рішення господарського суду Львівської області від 12.08.2008 року у
справі № 14/35 залишити без змін, апеляційну скаргу -без задоволення.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали з підстав, наведених у
ній, просили апеляційну скаргу задоволити, а оскаржуване рішення місцевого
господарського суду скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних
вимог відмовити.

У зв'язку з неявкою позивачів та
третіх осіб в судове засідання 21.10.2008 року розгляд справи було відкладено
на 20.11.2008 року та продовжено строк вирішення спору.

Позивачі та треті особи участь
уповноважених представників в дане судове засідання повторно не забезпечили,
причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не
подавали, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду
справи, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень №
3703676,                    № 3703684, №
3703668 та № 3703641, тому колегія Львівського апеляційного господарського суду
прийшла до висновку про можливість розгляду справи у відсутності  їх представників за наявними у справі
матеріалами у відповідності до вимог ст. 75 ГПК України.

Розглянувши апеляційну скаргу,
вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення прокурора,
відповідача та його представника, колегія Львівського апеляційного
господарського суду вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити,
а рішення господарського суду Львівської області від 12.08.2008 року у справі №
14/35 залишити без змін.

При цьому колегія виходила з
наступного.

Аналізом матеріалів справи колегією
встановлено, що 17.07.2000 року між Міністерством оборони України в особі
начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Міноборони України
(Орендодавець) та приватним підприємцемОСОБА_1(Орендар) було укладено договір №
118/2000/ГоловКЕУ  оренди нежитлових
приміщень, розташованих на території військового містечка № 105, згідно умов
якого Орендодавець здав, а Орендар прийняв в строкове платне користування
нежитлове приміщення загальною площею 33,5 кв. м. за адресою: пл. Соборна, 5
генплану 1 під перукарню, вартість якого була визначена відповідно до
експертного висновку про оцінку майна і становила 30508 грн..

Пунктами 10.1, 10.2 даного договору
передбаченого, що він діє з моменту підписання по 14.05.2005 року, строком на
п'ять років, при цьому, умови договору зберігають силу протягом всього строку
договору та у випадках, коли після його укладення законодавством України
встановлено правила, що погіршують становище Орендаря.

19.11.2002 року між Міністерством
оборони України в особі начальника Головного квартирно-експлуатаційного
управління Міноборони України (Орендодавець) та приватним підприємцем ОСОБА_1
(Орендар) було укладено додаткову угоду                  № 121д/2002/ГоловКЕУ, якою
внесено зміни та доповнення до договору
оренди нежитлових приміщень № 118/2000/ГоловКЕУ від 17.07.2000 року.
Згідно положень цієї додаткової угоди Орендодавець та новий Орендар
зобов'язалися виконувати всі визначені договором оренди нежитлових приміщень №
118/2000/ГоловКЕУ від 17.07.2000 року умови з урахуванням внесених до нього
змін та доповнень.

В подальшому, як вбачається з матеріалів
справи, у зв'язку з набуттям КЕВ м. Львова права виступати Орендодавцем
нерухомого військового майна як суб'єкта господарської діяльності у Збройних
Силах України і приведенням умов договору оренди нежитлових приміщень №
118/2000/ГоловКЕУ від 17.07.2000 року у відповідність до вимог нового
законодавства, між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова (Орендодавець)
та приватним підприємцем ОСОБА_1 (Орендар) було укладено додаткові договори №
55-д-с/2006 від 01.06.2006 року та № 118-1/2007/КЕВ від 06.03.2007 року.
Внаслідок останніх змін та доповнень строк дії договору № 118/2000/ГоловКЕУ від
17.07.2000 року було продовжено і визначено періодом: з 01.06.2006 року по
14.05.2009 року.

Аналізом матеріалів справи колегією
встановлено, що підставою звернення військового прокурора Західного регіону
України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та
Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до господарського суду Львівської
області з позовною заявою про визнання недійсними та скасування додаткової
угоди № 121д/2002/ГоловКЕУ від 19.11.2002 року та додаткових договорів №
55-д-с/2006 від 01.06.2006 року, № 118-1/2007/КЕВ від 06.03.2007 року до
договору оренди № 118/2000/ ГоловКЕУ від 17.07.2000 року було недотримання при
їх укладенні форми та порядку, встановлених для договорів оренди державного
майна, та невідповідність змін та доповнень, внесених внаслідок їх укладення до
договору оренди № 118/2000/ГоловКЕУ від 17.07.2000 року, вимогам законодавства
України.

Проаналізувавши наявні у справі
докази та вимоги чинного законодавства, що регулює дані правовідносини,
місцевий господарський суд прийшов до висновку про часткове задоволення
вищевказаних позовних вимог. З таким
висновком суду першої інстанції погоджується і колегія Львівського
апеляційного господарського суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 651  ЦК України зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або
законом.  Пунктом 10.3 договору оренди
нежитлових приміщень № 118/2000/ГоловКЕУ від 17.07.2000 року встановлено, що
зміна або розірвання договору можуть мати місце за погодження сторін.

З аналізу оспорюваних позивачем
додаткової угоди № 121д/2002/ГоловКЕУ від 19.11.2002 року та додаткових
договорів № 55-д-с/2006 від 01.06.2006 року, № 118-1/2007/КЕВ від 06.03.2007
року колегією встановлено, що вони укладені з приватним підприємцемОСОБА_1,
який не був стороною договору оренди № 118/2000/ГоловКЕУ від 17.07.2000 року, і
в результаті змін, які були внесені цими правочинами, змінився суб'єктний склад
основного договору, а саме змінився орендар, яким став ОСОБА_4, що в свою чергу
суперечить ч. 1. ст. 653 ЦК України, згідно вимог якої у разі зміни договору
змінюються не сторони договору, а зобов'язання сторін відповідно до змінених
умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

В апеляційній скарзі апелянт як на
підставу правомірності укладення ним оспорюваних правочинів покликається на
його заяву та заяву первісного Орендаря -приватного підприємця ОСОБА_1від
09.09.2002 року, адресовані начальнику Львівської КЕЧ району та начальнику
Головного КЕУ МО України, з проханням у зв'язку із сімейними обставинами внести
зміни до договору оренди № 118/2000/ГоловКЕУ від 17.07.2000 року в частині
зміни орендаря, змінивши ОСОБА_1 на ОСОБА_1. У відповідь на ці заяви, Головне
КЕУ Міністерства оборони України листом № 144/46/2268 від 27.09.2002 року
повідомило заявників про те, що Міністерство оборони України як Орендодавець
надає згоду на переукладення договору оренди № 118/2000/ГоловКЕУ від 17.07.2000
року на визначених в ньому умовах з приватним підприємцемОСОБА_1 за його
добровільною згодою стати Орендарем та виконувати всі зобов'язання за вказаним
договором.

Однак, з матеріалів справи та
наявних у ній доказів, а також з пояснень прокурора, відповідача і його
представника в судовому засіданні колегією встановлено, що договір оренди №
118/2000/ГоловКЕУ від 17.07.2000 року у встановленому законом порядку з
приватним підприємцем ОСОБА_1розірваний не був, з новим Орендарем -приватним
підприємцемОСОБА_1 не переукладався. Водночас, відповідно до п. 10.3 вказаного
договору одностороння відмова від виконання договору та внесених змін не
допускається. Доказів вчинення відповідачем дій, передбачених ст. 9 Закону
України «Про оренду державного та комунального майна»(в редакції, яка діяла на
момент виникнення спірних правовідносин) та укладення договору оренди
нежитлових приміщень, розташованих на території військового містечка № 105 за
адресою: в м. Львові, пл. Соборна, 5 матеріали справи не містять і скаржником
колегії такі не надано.

За таких обставин колегія дійшла
висновку, що договір оренди № 118/2000/ГоловКЕУ від 17.07.2000 року вважається
пролонгованим на той самий термін і на тих умовах, які були ним передбачені,
оскільки згідно п. 10.7 цього договору, у разі відсутності заяви однієї із
сторін про припинення або зміну договору оренди протягом одного місяця після
закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін
і на тих умовах, які були передбачені договором. При цьому, колегія
погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що заяву
приватного підприємця ОСОБА_1 від 09.09.2002 року про внесення змін до договору
оренди № 118/2000/ГоловКЕУ від 17.07.2000 року не можна вважати заявою,
передбаченою п. 10.7 даного договору, оскільки з її змісту не випливає
волевиявлення Орендаря припинити укладений договір.

Поряд з цим, з аналізу додаткових
договорів № 55-д-с/2006 від 01.06.2006 року та                № 118-1/2007/КЕВ від 06.03.2007
року вбачається, що вони укладені з новим Орендодавцем, а саме
Квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова, який не був стороною договору
оренди № 118/2000/ГоловКЕУ від 17.07.2000 року. Доказів, які б свідчили про
наявність в нового Орендодавця повноважень на
укладення вказаних договорів матеріали справи не містять і скаржником
колегії такі не надано. Водночас, в матеріалах справи знаходиться лист
начальника КЕВ м. Львова № 842 від 02.06.2006 року, яким відповідача
повідомлено про те, що у зв'язку із закінченням 14.05.2005 року терміну дії
договору оренди  № 118/2000/ГоловКЕУ від
17.07.2000 року, продовження його більш ніж на один рік неправомірне, а тому
для приведення даного договору у відповідність до вимог чинного законодавства
відповідачу необхідно взяти участь у конкурсі на право укладення договору
оренди. Не зважаючи на вказаний лист, 06.03.2007 року між позивачем та
відповідачем у даній справі було укладено додатковий договір № 118-1/2007/КЕВ,
яким було внесено зміни до договору оренди № 118/2000/ГоловКЕУ від 17.07.2000
року, однак, як вбачається з наявної в матеріалах справи копії даного договору,
його було укладено без погодження з начальником Головного КЕУ Збройних сил
України як Орендодавця за основним договором.

Водночас, проаналізувавши вимоги
чинного законодавства, що регулює дані правовідносини, колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції про безпідставність доводів прокурора,
викладених в позовній заяві про те, що відповідно до вимог ст. ст. 793,794 ЦК
України в редакції, яка діяла на час існування спірних відносин, договір найму
(оренди) будівлі або іншої капітальної споруди строком на 1 рік і більше
підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, чого при укладенні
оспорюваних договорів вчинено не було, оскільки, як вбачається з матеріалів
справи, договір оренди № 118/2000/ГоловКЕУ від 17.07.2000 року було укладено до
набрання чинності ЦК України, в той час як ЦК УРСР вимог щодо нотаріального
посвідчення договору найму не містив. Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна
або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що
змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи
не випливає із звичаїв ділового обороту.

Покликання скаржника на належне
виконання ним умов договору оренди з урахуванням змін, зазначених в оспорюваних
правочинах, зокрема, щодо своєчасного та повного внесення орендної плати, плати
за землю, комунальних платежів, проведення капітального ремонту орендованого
приміщення, не впливають на дійсність оспорюваних додаткових угод і договорів,
а засвідчують факт існування між сторонами договірних відносин.

Аналізом матеріалів справи та норм
чинного законодавства України колегією встановлено, що правовідносини між
сторонами у справі внаслідок укладення додаткової угоди № 121д/2002/ГоловКЕУ
від 19.11.2002 року виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України від
16.01.2003 року (01.01.2004 року), а права і обов'язки, що виникли на підставі
оспорюваного угоди, продовжують існувати після набрання ним чинності, а тому
відповідно до ст. 4 Прикінцевих та перехідних положень до даних правовідносин
застосовуються норми Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року.

Згідно ч. 1 ст. 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частиною 1 ст.
215 цього кодексу передбачено, що підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які
встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього
Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 207
Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає
вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча
б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в частині.

З огляду на вищезазначене, колегія
вважає, що місцевий господарський суд прийшов до обґрунтованого висновку про
те, що додаткова угода № 121д/2002/ГоловКЕУ від 19.11.2002 року та додаткові
договори № 55-д-с/2006 від 01.06.2006 року, № 118-1/2007/КЕВ від 06.03.2007 року
до договору оренди № 118/2000/ ГоловКЕУ від 17.07.2000 року не відповідають
вимогам чинного законодавства України, що регулює дані правовідносини, а тому
визнаються недійсними з моменту укладення. Водночас, колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в
частині скасування вказаних правочинів, оскільки такий спосіб захисту не
передбачений ст. 16 ЦК України, а  суд
може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, але лише тим, що
встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК
України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. Відтак, колегія вважає підставним і  таким, що ґрунтується на вимогах чинного
законодавства, висновок місцевого господарського суду про  визнання недійсними внесених до договору №
118/2000/ГоловКЕУ від 17.07.2000 року оренди нерухомого військового майна, що у
Львівському гарнізоні -в м. Львові, пл. Соборна, 5 (буд. 1 в/містечка № 105),
змін та доповнень згідно додаткової угоди № 121д/2002/ГоловКЕУ від 19.11.2002
року та додаткових договорів № 55-д-с/2006 року, № 118-1/2007/КЕВ від
06.03.2007 року.

Одночасно слід зауважити, що
покликання скаржника в апеляційній скарзі на неотримання ним ухвали суду про
відкладення розгляду справи на 12.08.2008 року є безпідставними, оскільки в
матеріалах справи знаходиться повідомлення про вручення поштового відправлення
№ 3226540 (а.с. 6) із відміткою про те, що поштовий конверт із ухвалою
господарського суду від 26.06.2008 року про відкладення розгляду справи на
12.08.2008 року було вручено уп. ОСОБА_1 05.07.2008 року.

В апеляційній скарзі скаржник
посилається також на те, що термін позовної давності в даному випадку не може
бути поновлений, оскільки позовна давність стосується лише сторони в процесі, а
не прокурора, а сторони знали про існування додаткових угод з моменту їх
укладення. Однак, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює дані
правовідносини, колегія дійшла висновку, що такі твердження не заслуговують на
увагу, оскільки відповідно до ст. ст. 257, 261 ЦК України загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення
свого права або про особу, яка його порушила. При цьому, згідно ст. 29 ГПК
України прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується
правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. З матеріалів справи
вбачається, що вимоги щодо визнання недійсними додаткових договорів №
55-д-с/2006 від 01.06.2006 року та № 118-1/2007/КЕВ від 06.03.2007 року
заявлені в межах строку позовної давності, а про укладення додаткової угоди №
121д/2002/ГоловКЕУ від 19.11.2002 року військовому прокурору стало відомо лише
в січні 2008 року під час проведення перевірки дотримання посадовими особами
КЕВ м. Львова вимог законодавства при наданні в оренду державного майна, що
знаходиться на балансі позивача.

Покликання скаржника на
безпідставність заявлення позову прокурором, оскільки, на його думку, в даному
випадку права позивачів чи інтереси держави ніяким чином не порушуються
зважаючи на те, що до державного бюджету сплачується орендна плата, створені
робочі місця, державне майно підтримується в належному стані, не приймаються
колегією до уваги. При цьому, перевіривши доводи апелянта в цій частині
апеляційних вимог, колегією встановлено, що згідно ст. 121 Конституції України
на прокуратуру покладено функції представництва інтересів громадянина або
держави у випадках, визначених законом.

Відповідно до ст. 20 Закону України
«Про прокуратуру»при виявленні порушень закону прокурор або його заступник у
межах своєї компетенції мають право звертатися до суду із заявою про захист
прав і законних інтересів громадян, держави, а також підприємств та інших
юридичних осіб.

Статтею 36-1 даного Закону
визначено підстави представництва прокурором інтересів держави, а саме:
наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших
державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або
юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

У відповідності до ст. 2 ГПК
України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави,
в позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів
держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган,
уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Частиною третьою згаданої статті передбачено, що у позовній заяві прокурор
самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує
необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до пункту 2 резолютивної
частини Рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 № З-рп/99 зі справи
за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної
прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного
процесуального кодексу України під поняттям "орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", зазначеним у частині
другій статті 2 Господарського процесуального кодексу України, потрібно
розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом
надано повноваження органу виконавчої влади.

В розумінні статті 21 ГПК України
позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких
подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного
законом інтересу.

Із врахуванням того, що "інтереси
держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному
конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на
підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися
порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній
заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У даному випадку
прокурор вірно визначив орган уповноважений державою здійснювати відповідні
функції у спірних правовідносинах -Міністерство оборони України в особі КЕВ м.
Львова та довів порушення інтересів держави укладенням цих недійсних договорів.

Отже, з огляду на викладене вище,
колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення
господарського суду Львівської області від 12.08.2008 року відповідає
матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві України і підстав для
його скасування немає, зазначені в апеляційній скарзі інші доводи скаржника не
відповідають матеріалам справи, документально необґрунтовані, не базуються на
законодавстві, що регулює дані правовідносини, а тому не визнаються такими, що
можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни
оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105
Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.
В задоволенні апеляційної скарги фізичної особи -підприємця  ОСОБА_1,                         м. Винники б/н від
22.08.2008 року -відмовити.

2.
Рішення господарського суду Львівської області від 12.08.2008 року у
справі № 14/35 залишити без змін.

3.    Постанова може бути оскаржена в касаційному
порядку.

4.    Матеріали справи скеровуються в
господарський суд Львівської області.

Головуючий-суддя
Мельник Г.І.

Суддя
Новосад  Д.Ф.

Суддя                                                                                               Михалюк
О.В.