СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"03" листопада 2008
р.
Справа  № 15/316

Господарський суд Рівненської
області у складі судді Петухова
М.Г. розглянувши справу

за позовом  Заступника Генерального прокурора України в
інтересах держави в особі

позивач 1 :
Міністерство  внутрішніх справ
України

позивач 2 :           Головне управління внутрішніх
військ Міністерства внутрішніх справ України

позивач 3:           Державне підприємство
Міністерства внутрішніх справ України "Спецсервіс"

до   відповідача   Товариство з обмеженою
відповідальністю  - компанія
"Інвестжитлобуд"

Треті особи без самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: Управління капітального будівництва Рівненського
міськвиконкому;

Приватне підприємство "Інтерекопласт"

про                         повернення  на
розрахунковий  рахунок 4 163
893грн. 39 коп.

В засіданні приймали участь:

Від прокуратури:   Жоган А.А.;

Від позивача 1:       не з'явився;

Від позивача 2:       не з'явився;

Від позивача 3:       не з'явився;

Від відповідача:  Тютюн Ю.Б.(дов. № 06/02  від 02.06.06 р.);

Від третьої особи УКБ:  не з'явився;

Від третьої особи 2:
не з'явився.

Статті 20, 22, 91, 107 Господарського процесуального кодексу України
сторонам  роз'яснені.

Відводи з підстав, визначених статтею
20 ГПК України, відсутні.

СУТЬ СПОРУ:
Заступник генерального прокурора України в інтересах держави в особі
Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління внутрішніх військ
Міністерства внутрішніх справ України, Державного підприємства Міністерства
внутрішніх справ України  “Спецсервіс” звернувся
до господарського суду Рівненської області з позовом, відповідно з яким, просив
суд зобов'язати ТОВ компанію “Інвестжитлобуд” м. Рівне передати ДП МВС України
“Спецсервіс” квартири в будинку № 12 по вул. Буковинській в м. Рівне, загальною
площею 3349,87 кв.м.

Під час нового розгляду позивачем -
Головним управлінням внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України
подано заяву про уточнення позовних вимог, яка підтримана прокурором, згідно
якої, позовні вимоги змінено, позивач та прокурор просять суд зобов'язати  ТОВ компанію “Інвестжитлобуд” повернути на
розрахунковий рахунок Державного підприємства МВС  України
“Спецсервіс” 4 163 893,39 грн.

Вимоги обґрунтовуються тим, що на
виконання умов договору № 77/1 від 21.02.2001р. на будівництво житла в порядку
пайової участі, ДП МВС України “Спецсервіс” передало ТОВ компанії
“Інвестжитлобуд” активів на загальну суму 4.163.893,39 грн.. Вартість одного
квадратного метра загальної площі, згідно адресного переліку квартир, який є
невід'ємною частиною договору становить 1.243,00 грн., оскільки відповідач не
виконав взятих на себе за договором зобов'язань, то на підставі ст. 220
Господарського Кодексу України кредитор має право відмовитися від зобов'язання
та вимагати відшкодування збитків.

Позивачі, яких представляв один
представник Фесенко В.М., повністю підтримали змінені  позовні вимоги.

Відповідач - ТОВ компанія
“Інвестжитлобуд”-позовні вимоги відхиляє в повному обсязі. Як зазначає
відповідач, будівництво будинку № 12 в м. Рівне по вул. Буковинській
здійснювалося ПП “Інтерекопласт” на підставі договору Управлінням капітального
будівництва Рівненського міськвиконкому від 23.08.2006р.. Після зміни позовних
вимог, просить в позові відмовити в зв'язку з пропуском позовної давності,
оскільки ДП МВС України “Спецсервіс” вже зверталося з аналогічним позовом до
суду і рішенням господарського суду Рівненської області у справі № 14/305 від
08.04.2008р. позов був залишений без розгляду.

Представники третіх осіб під час
нового розгляду справи в судове засідання жодного разу не з'явилися, письмових
пояснень з приводу заявленого позову не подали, про час і місце розгляду справи
повідомлені у встановленому порядку (Т.2. а.с. 147,148, Т.3 а.с.
9,12,23,24,39,42)

В судовому засіданні оголошувалася
перерва для винесення рішення з 11:30 год. 29.10.2008р. до 12:00 год.
03.11.2008р.. Про оголошення перерви представники сторін повідомлені під
розписку  в протоколі судового засідання
від 29.10.2008р.

Після перерви представник позивачів
в судове засідання не з'явився, направив суду телеграму з проханням перенести
розгляд справи в зв'язку з необхідністю участі в іншій справі в м.Києві.

Враховуючи ті обставини, що
представництво в господарському процесі не обмежується певним  колом осіб незалежно від трудових відносин з
юридичною особою, завчасним повідомленням представника позивачів про оголошення
перерви в судовому засіданні для оголошення рішення, неподачою представником
позивачів будь-яких нових доказів, присутністю прокурора в судовому засіданні,
а також в зв'язку з тим, що закінчився встановлений ст. 69 ГПК України
двомісячний строк розгляду справи, суд відхиляє клопотання  представника
позивачів та  вважає за можливе
оголосити  рішення.

Заслухавши пояснення прокурора,
представників сторін, дослідивши всі фактичні докази у справі, давши цьому
достатню і об'єктивну оцінку, як кожному окремо, так і в їх сукупності, суд
прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Судом встановлено, що 21 лютого
2001 року між ТОВ компанією “Інвестжитлобуд” та ДП МВС України “Спецсервіс” був
укладений договір на будівництво житла в порядку пайової участі за № 77/1 (далі
за текстом -Договір; Т.1 а.с. 14-15), відповідно з яким з врахуванням
додаткової угоди № 1 (Т.1 а.с.18), відповідач зобов'язувався збудувати та забезпечити
введення в експлуатацію загальну площу житла в обсягах, передбачених основною
угодою у 252-квартирному будинку у м. Рівне по вул. Буковинській, 12, і
передати позивачу-3 в І кварталі 2003 року житла, згідно погодженого графіку
передачі загальної площі та адресним переліком квартир (Т.1а.с. 16-17).

В свою чергу, позивач-3, відповідно
до п. 1.1 Договору, зобов'язувався здійснити фінансування будівництва житла,
шляхом передачі векселів, матеріальних активів та інших не заборонених чинним
законодавством України засобів інвестування (далі -активи), відповідно до
графіку фінансування (Т.1 а.с. 19).

За своєю правовою природою договір
на будівництво житла в порядку пайової участі за № 77/1 містить ознаки договору
будівельного підряду та інвестиційного договору, що не суперечить ст.ст. 627,
628 Цивільного Кодексу України.

Розглядом матеріалів справи судом
встановлено, що позивач-3 на виконання умов Договору передав відповідачу в
якості оплати загальної площі житла матеріальних активів на загальну суму 4 163
893,39 грн.

Зазначене підтверджується наявними
в матеріалах справи актами приймання-передачі матеріальних активів з
відповідними специфікаціями (Т.1 а.с. 21-28) та актами прийому-передачі
векселів та актами вексельних платежів простих векселів, емітованих Українським
державним підприємством “Укрхімтрансаміак” (Т. 1 а.с. 29-38).

Зважаючи визначену в адресному
переліку квартир вартість одного квадратного метра загальної площі в сумі 1243
грн. (Т.1 а.с. 16), відповідач, з огляду на викладене, зобов'язаний був передати
позивачу  3349,87  кв.м. житла.

25 квітня 2000 року між УКБ
Рівненського міськвиконкому та відповідачем був укладений договір дольової
участі у будівництві житла, в тому числі і щодо спільного будівництва сторонами
житлового будинку по вул. Буковинській, 12 в м. Рівне (Т.1 а.с. 147-149).

При цьому, в листопаді 2004 року в
зв'язку з відсутністю фінансування по вищезазначеному житловому будинку,
договір від 25.04.2000р., за ініціативою УКБ міськвиконкому, як замовника був
розірваний (Т.1а.с. 150). Зазначена обставина відповідачем не оспорюється.

15 грудня 2004 року УКБ
Рівненського міськвиконкому було укладено інвестиційно-підрядний договір з
будівництва ж/б №12 МКР-62 (5 під'їздів) з ТОВ “Постулат”, який і розпочав
будівництво.

23 серпня 2006 року між ТОВ
“Постулат” (інвестор-підрядник), ПП фірма “Інтерекопласт” (новий інвестор) та
УКБ Рівненського міськвиконкому (замовник) був укладений договір про
переведення прав та обов'язків (Т.1 а.с. 153-155), відповідно з яким ПП фірма
“Інтерекопласт” оплатно, а саме за 2 847 317,30 грн. отримало права та
обов'язки за інвестиційно-підрядним договором з будівництва ж/б № 12 МКР-62 (5
під'їздів) від 15.12.2004р. В подальшому сторони внесли зміни до
інвестиційно-підрядного договору, виклавши його в новій редакції (Т.1 а.с.
157-160).

Викладене свідчить, що відповідач
не будував житло в спірному будинку і, відповідно, про відсутність будь-яких
прав останнього на це житло.

Незважаючи на наявність укладеного
між позивачем-3 та відповідачем договору № 77/1на будівництво житла та передачі
останньому на його виконання матеріальних активів на загальну суму 4 163 893,39
грн., що  відповідно до умов договору,
еквівалентно 3349,87 кв.м, які зобов'язаний був передати позивачу-3 відповідач,
виконання зобов'язань за договором відповідачем є неможливим, оскільки права на
це житло на момент розгляду спору по суті належать іншим особам.

Відповідно до ч. 2 ст. 620
Цивільного Кодексу України, кредитор втрачає право на витребування у боржника
речі, визначеної індивідуальними ознаками, у разі, якщо ця річ вже передана
третій особі у власність або в користування.

Згідно ч. 1 ст.173 Господарського
Кодексу України,  господарським
визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має
право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 174 Господарського Кодексу
України передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати:

безпосередньо із закону або іншого
нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність;

з акту управління господарською
діяльністю;

з господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких,
які йому не суперечать;

внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту
або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або
суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав;

у результаті створення об'єктів
інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з
якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

З матеріалів справи вбачається та
встановлено судом, що господарські зобов'язання, щодо будівництва житла та його
фінансування виникли між ТОВ компанією “Інвестжитлобуд” та ДП МВС України
“Спецсервіс” на підставі договору на будівництво житла в порядку пайової
участі  № 77/1.

При цьому ні Міністерство внутрішніх
справ України ні Головне управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх
справ України в договірних  та інших
господарських правовідносинах з відповідачем не перебували, а тому відповідач
не міг і не порушував  господарських
зобов'язань з позивачем 1 та позивачем 2.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 220
Господарського Кодексу України , боржник, який прострочив виконання
господарського зобов'язання, відповідає перед кредитором (кредиторами) за
збитки, завдані простроченням, і за неможливість виконання, що випадково
виникла після прострочення.

Якщо внаслідок прострочення
боржника виконання втратило інтерес для кредитора, він має право відмовитися
від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Статтею  224 Господарського кодексу України
передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське
зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності,
повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено.

Під збитками розуміються витрати,
зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Таким чином, з вказаних норм закону
вбачається, що вимагати відшкодування збитків за порушення господарського
зобов'язання може лише учасник цього господарського зобов'язання (кредитор),
яким є ДП МВС України “Спецсервіс”, а не
Міністерство внутрішніх справ України чи Головне управління внутрішніх
військ Міністерства внутрішніх справ України. При цьому, обов'язок
відшкодування збитків закон покладає також на учасника господарського
зобов'язання який його порушив, безпосередньо щодо кредитора.

Отже прокурором безпідставно
заявлено позов в інтересах Міністерства внутрішніх справ України та Головного
управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України.

Щодо позовних вимог прокурора в
інтересах  ДП МВС України “Спецсервіс”
слід зазначити, що відповідачем у відзиві (Т.3 а.с.18) заявлено про пропуск
позовної давності. Судом встановлено, що ДП МВС України “Спецсервіс”
29.09.2004р. було подано позов до ТОВ компанії “Інвестжитлобуд” про стягнення 4
917 609,16 грн. збитків завданих не виконанням договору на будівництво житла в
порядку пайової участі  № 77/1.

Рішенням господарського суду
Рівненської області від 08.04.2005р. у справі № 14/305 позов ДП МВС України
“Спецсервіс” залишено без розгляду. Дане рішення набрало законної сили (Т.2 а.с.90,91,
Т.3 а.с.45,46).

Статтею 256 ЦК України, позовну
давність визначено, як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна
позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261
Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Частиною 1 ст. 265 Цивільного
кодексу України, передбачено, що залишення позову без розгляду не зупиняє
перебігу позовної давності.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 267
Цивільного кодексу України,  позовна
давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином,  при подачі
позову в інтересах держави в особі ДП МВС України “Спецсервіс”  прокурором
пропущено позовну давність, що є підставою для відмови у позові.

Заперечення прокурора з приводу
того, що прокурору не було відомо про порушення прав позивача суперечать
засадам участі прокурора в господарському судочинстві.

З системного аналізу норм статей
1,2,29 Господарського процесуального кодексу України, статей 20, 36-1 Закону
України «Про прокуратуру»вбачається, що будучи самостійним учасником
господарського процесу, право прокурора на звернення до господарського
суду  поширюється  лише на звернення на захист порушеного права
іншої особи , тобто «чужого інтересу». Тому, враховуючи визначення позовної
давності закладене в ст. 256 ЦК України, звертаючись до господарського суду з
позовом не власного, а чужого інтересу прокурор має  дотримуватися
правил позовної давності ( строку у межах якого особа, на захист якої
подано позов прокурором, може звернутися до суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу) викладених в законі. В іншому випадку  прокурор буде поза дією закону, а саме Глави
19 ЦК України, що буде порушенням конституційних принципів верховенства права,
законності, рівності учасників судового процесу перед законом і судом.

Враховуючи викладене, в задоволенні
позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу України, суд ,-

ВИРІШИВ:

В
задоволенні  позову  відмовити.

Повний текст рішення оформлено та
підписано  03.11.2008р.

Суддя
М.Г. Петухов.