ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
18.11.08                                                                                           Справа № 30/214
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді                              Юрченка Я.О.

суддів                                                  Зварич О.В.

Якімець Г.Г.

розглянув апеляційну скаргу Львівської міської ради, м.Львів

на рішення Господарського суду Львівської області від 13.10.2008р.

у справі № 30/214

за позовом Приватної середньої загальноосвітньої школи 1-3 ступенів «Сучасник»з поглибленим вивченням мов, м.Львів

до Львівської міської ради, м.Львів

про визнання права власності на нерухоме майно

За участю представників:

від позивача: Кравчук В.М.

від відповідача: Клевцов С.А.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.10.2008р. у справі № 30/214 (суддя Мороз Н.В.) задоволено позов Приватної середньої загальноосвітньої школи 1-3 ступенів «Сучасник»з поглибленим вивченням мов, м.Львів до Львівської міської ради, м.Львів та визнано за позивачем право власності на нерухоме майно літ.А-2 загальною площею 1565,2 кв.м. та В-1 загальною площею 17,5 кв.м. за адресою м.Львів, вул.Патона, 24а, стягнуто з Львівської міської ради на користь позивача 85 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішення суду мотивоване нормами ст.ст.19,20 Земельного кодексу України, ст.ст.321, 328, 331, 376, 392 Цивільного кодексу України.

Скаржник, відповідач у справі, не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, подав апеляційну скаргу, просить рішення суду скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, в позові відмовити, з мотивів, викладених в апеляційній скарзі. Зокрема скаржник покликається на те, що рішення суду посягає на кошти міського бюджету, суд не наводить у рішенні жодного факту порушення Львівською міською радою чиїхось прав, законних інтересів чи норм законодавства, у позивача відсутнє право на позов в матеріальному розумінні, суд проігнорував позицію Вищого господарського суду України в аналогічних справах.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги підтримав.

Позивач у запереченні на апеляційну скаргу та представник позивача в судовому засіданні проти вимог та доводів апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення.

Розглянувши доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, доводи позивача, наведені у запереченні на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши наявні матеріали справи, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.328 Цивільного кодексу України, право власності набується на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються, зокрема, з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно із ч.4 ст.376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Відповідно до приписів ч.ч.3,5 ст.376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

З вищевикладених положень чинного законодавства вбачається, що визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за рішенням суду можливе за наявності певних умов, а саме: надання забудовнику земельної ділянки у встановленому порядку, відсутність порушень будівельних норм і правил, заперечень з боку власника земельної ділянки, відсутність порушення в результаті самочинної забудови прав інших осіб.

Відповідно до ст.12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно до статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Як встановлено судом і не заперечується сторонами, за договором купівлі-продажу від 23.02.2006р., укладеним з Управлінням комунальної власності, позивач купив будинок по вул.Патона, 24-а у м.Львові, а 14.08.2006р. Львівська міська рада уклала з позивачем договір оренди земельної ділянки площею 0,3081 га для обслуговування навчального закладу. Таким чином, земельна ділянка відведена позивачу у передбаченому законом порядку.

Фактів реконструкції будівлі позивачем та за його кошти відповідач не заперечує.

Висновком будівельно-технічного дослідження № 283 від 09.07.2008р., результати якого сторони не заперечили, доведено факт завершення будівництва та його відповідність робочому проекту і вимогам державних будівельних норм і правил.

Як вбачається з матеріалів справи, в результаті самочинної забудови права інших осіб не порушувались, заперечення з боку власника земельної ділянки відсутні.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення вимог позивача щодо визнання права власності на самочинно збудоване майно відповідно до положень статті 376 Цивільного кодексу України.

Доводи скаржника про відсутність у позивача права на позов судом відхиляються як необґрунтовані, оскільки законом передбачено виключно судовий порядок визнання права власності на самочинне будівництво. При цьому будь-яке попереднє досудове узгодження цього будівництва з територіальною громадою законом не передбачене. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не повинен був звертатися за вирішенням цього питання до Львівської міської ради.

Розподіл судових витрат теж відповідає вимогам ст.49 ГПК України. Тому покликання скаржника на неправомірне стягнення коштів територіальної громади не ґрунтується на законі.

Оскільки доводами апеляційної скарги правомірності висновків суду першої інстанції щодо задоволення позову не спростовано, а рішення суду прийнято з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відтак, враховуючи наведене та керуючись ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Львівської області від 13.10.2008р. у справі № 30/214 залишити без змін, а апеляційну скаргу Львівської міської ради –без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути до місцевого господарського суду.

Головуючий суддя                                                                      Юрченко Я.О.

Суддя                                                                                          Зварич О.В.

Суддя                                                                                          Якімець Г.Г.