ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №

За позовом          Приватного підприємства «Асканія Інвест Буд», м. Таврійськ

До          Державного підприємства «Управління капітального будівництва», м. Київ

Про                              визнання договору недійсним

Суддя Качан Н.І.

Представники:

Від позивача          Поліщук Л.В. –пред. по довіреності

Від відповідача          Лінніченко Д.О. –пред. по довіреності

Лябах О.П. – пред. по довіреності

В засіданні суду оголошувалась перерва відповідно до ст.77 ГПК України

Обставини справи:

Позивач звернувся з позовом про визнання Договору №20-П від 14.10.2003 р. недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 7.04.2008 р. було відкрито провадження по справі та призначено судове засідання на 14.05.2008 р.

Представник позивача надав суду заяву про доповнення та уточнення позовних вимог, в якій зазначив, що крім того, при укладанні Договору №20-П від 14.10.2003 р. на будівництво житла в порядку пайової участі відповідачем не виконані приписи ст.ст. 8, 15 закону України «Про інвестиційну діяльність»від 18.09.1991 р., Постанови КМУ від 11.04.2002 р. «Про порядок затвердження інвестиційних програм і проектів будівництва та проведення їх комплексної державної експертизи».

До викладених в позовній заяві вимог додано, що відповідач наполягає на тому, що зазначений договір на будівництво житла в порядку пайової участі насправді є договором будівельного підряду, а не договором про сумісну діяльність і, що сторони повинні керуватися положеннями Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Відповідач проти позову заперечував посилаючись на закінчення строку позовної давності, попереднє рішення господарського суду Херсонської області ( по справі № 14/66-ПД-08 та Постанови Запорізького апеляційного господарського суду від 22.04 по цій справі). Вказуючи на ці обставини, що договір сторін досліджувався судом в межах зазначеної справи і посилаючись на ст.. 35 ГПК України акцентує увагу суду, що факти встановлені рішенням Господарського суду під час розгляду однієї справи не доводяться знову, просить врахувати, що умови договору на час їх укладання відповідали меті учасників про сумісну їх діяльність.

Судом, у відповідності до вимог ст. 81-1 ГПК України, складалися протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, та заслухавши пояснення сторін , Господарський суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Між сторонами (ДП «Управління капітального будівництва»та ПП «Асканія Інвест Буд») був укладений договір «20-П від 14.10.2003р. До даного Договору було укладено дві додаткові угоди №1 від 6.07.2004р та №2 від 18.10.2005р.

Предметом договору є участь у добудові 40-квартирного житлового будинку по вул. Леніна, 50 в смт. Якимівка Запорізької обл.. з метою забезпечення житлом громадян, що постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Згідно п.1.2 Договору Замовник (позивач) будує та передає Пайовику (відповідач), а Пайовик приймає та оплачує 1789(одна тисяча сімсот вісімдесят дев’ять) кв. м. загальної площі житла, в нижченаведені терміни.

Додатковою угодою №1 від 6.07.2004р. сторони змінили предмет договору шляхом збільшення розміру загальної площі та порядку подальших розрахунків за договором.

Додатковою угодою №2 від 18.10.2005 р. сторони внесли зміни до предмету договору відповідно до якого пункт 1.2 виклали у наступній редакції : «Замовник будує та передає Пайовику. А Пайовик приймає та оплачує 100 % загальної житлової площі в зазначеному будинку, що складає 2272,0 кв. м.». Загальна сума договору визначена у п.2 Додаткової угоди та складає 4 067 973, 19 грн.

За своєю правовою природою укладений сторонами договір №20-П від 14.10.2003р. є договором про сумісну діяльність, за умовами якого відповідач інвестує в будівництво житла грошові кошти на правах пайовика, а позивач забезпечує будівництво, тобто сторони зобов’язуються сумісно діяти для досягнення спільної мети відповідно до ч.1 ст.430 ЦК УРСР ( в редакції 1963 р., який діяв на момент укладення договору).

Оскільки відповідач по справі є державним підприємством, що підтверджується його Статутом, свідоцтвом про державну реєстрацію, а кошти, які останній повинен був вкласти в якості пайовика за спірним договором, залучалися з Державного бюджету України, то при укладанні договору відповідач повинен був керуватися крім Цивільного Кодексу УРСР 1963 р., а й Законом України «Про інвестиційну діяльність», Постановою КМУ від 11.04.2002 р. № 483 якою затверджено «Порядок про затвердження інвестиційних програм і проектів будівництва та проведення їх комплексної державної експертизи».

Відповідачем не виконані при укладанні договору приписи ст..8, 15 Закону України «Про інвестиційну діяльність», Постанови КМУ від 11.04.2002 р. №483, якою затверджено «Порядок про затвердження інвестиційних програм і проектів будівництва та проведення їх комплексної державної експертизи».

Отже, позивач просить визнати Договір (і Додаткові угоди до нього) №20-П від 14.10.2003 р. на будівництво житла в порядку пайової участі 40-ка квартирного житлового будинку по вул. Леніна, 50 в смт. Якимівка Запорізької області недійсним, бо не відповідає вимогам закону.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що в позовних вимогах не визначено, які умови договору не відповідають вимогам закону, а відповідач не був позбавлений права звернутись до відповідача із зустрічним позовом про визнання недійсним Договору.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлена тривалістю в три роки.

Договір було укладено 14.10.2003 р., отже про так зване порушене своє право позивач дізнався 14.10.2003 р..

За загальним правилом ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг як загальної, так і спеціальної позовної давності, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення своїх прав. Отже, ст. 261 Цивільного кодексу України пов’язує початок перебігу позовної давності лише з фактом обізнаності.

З огляду на вищевикладене, суд вбачає факт пропущення строку позовної давності, підстав для його поновлення не вбачається, а тому позов визнається таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України судові витрати, пов’язані з розглядом справи, зокрема витрати на оплату інформаційно-технічного забезпечення судового процесу та сплати державного мита, при відмові у задоволені позову покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 257, 261, 267 ЦК України, ст. ст. 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його прийняття.

Суддя                                                                                                     Н. І. Качан

Дата підписання рішення

23.06.2008 р.