ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08.12.08 р.                     Справа № 37/191

Господарський суд Донецької області у складі судді Попкова Д.О.,

присекретарі Паліводі Ю.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою Міністерства юстиції України, м. Київ, ідентифікаційний код 00015622

до Відповідача: Державного підприємства „Селидіввугілля”, м. Селидове, ідентифікаційний код 33426253

за участю Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача: Державного казначейства України, м. Київ, ідентифікаційний код 20055032

про стягнення збитків, завданих Державному бюджету України, у розмірі 19 498,33 грн.

за участю уповноважених представників:

від Позивача – Вінічук М.В. (за довіреністю № 9-5-1703 від 22.10.2008р.);

від Відповідача - Сорока С.С. (за довіреністю №1/559 від 24.09.2008р.);

від Третьої особи – не з'явився.

Відповідно до вимог ст.4-4 ГПК України, п.7 ст. 129 Конституції України судовий розгляд здійснювався з фіксацією технічними засобами аудиозапису.

Згідно із ст.77 ГПК України судове засідання відкладалось з 21.10.2008р. на 04.11.2008р., з 04.11.2008р. на 25.11.2008р., з 25.11.2008р. на 04.12.2008р., з 04.12.2008р. на 08.12.2008р.

СУТЬ СПРАВИ:

Міністерство юстиції України, м. Київ (далі – Позивач) звернулось до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Державного підприємства „Селидіввугілля”, м. Селидове (далі – Відповідач) за участю Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача: Державного казначейства України, м. Київ про стягнення збитків, завданих Державному бюджету України, у розмірі 19 498,33 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що в порядку виконання рішення Європейського суду з прав людини, який встановив порушення прав працівника ДВАТ “Шахта 1/3 “Новогродівська” у зв’язку із тривалим невиконанням роботодавцем рішення місцевого суду про стягнення коштів, відповідному працівникові з державного бюджету було сплачено 19 498,33грн., а тому Відповідач, як правонаступник ДВАТ “Шахта 1/3 “Новогродівська”, повинен відшкодувати Державному бюджету ці кошти.

На підтвердження вказаних обставин Позивач надає: рішення Європейського суду від 10.08.2006р. у справі №22924/02 „Губенко проти України”, постанову про відкриття виконавчого провадження від 06.12.2006р. №213/13, платіжні доручення від 12.12.2006р. №№ 2097, 2098, постанову про закриття виконавчого провадження від 18.12.2006 №213/13, наказ Міністерства палива та енергетики України від 25.02.2003р. № 96.

Нормативно свої вимоги Позивач обґрунтовує, посилаючись на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р., ст.ст. 14, 15 Закону України „Про міжнародні договори України”, рішення Європейського суду з прав людини від 10.08.2006р. у справі №22924/02 „Губенко проти України”, ст.ст. 2,3,8,9 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”, ст.ст. 2,11,15-17 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 54-57 Господарського процесуального кодексу України.

Задля додаткового обґрунтування своєї позиції надав заперечення на відзив від 30.10.2008р. № 9-5-1703 (а.с.а.с.42-44) та документи для залучення до матеріалів справи (а.с.а.с.51-56, 65-72, 86-93) повідомив реквізити рахунку, на який повинні стягуватися грошові кошти з Відповідача у разі задоволення позовних вимог (а.с. 45).

Відповідач надав відзив № 4/2251 від 17.10.2008р. (а.с.а.с.21, 22), в якому проти позовних вимог заперечив, посилаючись на пропущення Позивачем спеціального строку позовної давності; ненадання доказів вини Відповідача у тривалому невиконанні рішення Новогродівського міського суду від 18.12.2002р. та відсутність причинно-наслідкового зв’язку між неправомірними діями Відповідача і шкодою, завданою тривалим невиконанням згаданого рішення місцевого суду і незабезпеченням державою права на ефективний судовий захист.

Крім того, Відповідачем надані документи, для залучення до матеріалів справи, у тому числі – витребувані судом (а.с.а.с.24-33, 103-129)

Третя особа процесуальними правами, передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористалась, хоча про судові засідання повідомлялась належним чином шляхом своєчасного надсилання ухвалу суду на адресу, визначеною за матеріалами справи.

Сторони у судовому засіданні підтримали свою позицію, викладену письмово.

Суд вважає за можливе розглянути спір в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин, а окремі ненадані учасниками справи документи та неявка Третьої особи у світлі приписів ст.ст. 4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України, не вливають на таку кваліфікацію.

Вислухавши у судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані суду сторонами докази в порядку ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 20.03.2000р. (а.с.а.с.69,70) з ДП „Шахта 1/3 Новогродівська” на користь Губенка В.К. присуджено 18092,56 грн. компенсації у зв’язку із виробничою травмою.

В подальшому ДП „Шахта 1/3 Новогродівська” неодноразово реорганізовувалася, за результатами чого його правонаступником став Відповідач згідно п. 1 Статуту та п. Наказів Міністерства палива та енергетики України від 25.02.2003р. №96, від 18.08.2004р. №482, від 26.05.2005р. № 237 (а.с.а.с.27-33). Таким чином, у світлі приписів ст. 34 Закону України „Про підприємства в Україні”, ст. 59 Господарського кодексу України належним відповідачем у цій справі за висновком суду є Державне підприємства „Селидіввугілля”

В процесі реорганізації правонаступники ДП „Шахта 1/3 Новогродівська” отримували майно згідно передавальних балансів та розшифруванням (а.с.а.с.104-129)

У зв’язку із вказаними реорганізаціями постановою державного виконавця (а.с.86) боржника за Рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 20.03.2000р. замінено на ДП „Селидіввугілля”.

Рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 03.09.2001р. (а.с.а.с.67,68), яке за результатами апеляційного перегляду ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 05.11.2001р. (а.с. 71) залишено без змін, відмовлено у задоволенні у задоволені скарги Губенка В.К. на бездіяльність ВДВС Новогродівського міського управління юстиції щодо виконання Рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 20.03.2000р.

У зв’язку із тривалим невиконанням Рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20.03.2000р. Губенко В.К. звернувся до Європейського суду з прав людини.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 10.08.2006 року у справі № №22924/02 „Губенко проти України” (а.с.а.с.9-11) встановлено порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. відносно Губенка В.К. у зв’язку із тривалим невиконанням рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20.03.2000р. та з держави Україна на користь гр. Губенка В.К. було присуджено 6189,56 грн. залишку боргу за рішенням Новогродівського міського суду від 20.03.2000р. та 2000 ЄВРО, як компенсацію нематеріальної шкоди з урахуванням суми будь-якого податку, який може бути стягнутий із заявника.

Як вбачається із вказаного Рішення, Європейським судом з прав людини встановлено, що ухвалами Арбітражного суду Донецької області від 30.08.2000р. та від 14.05.2001р. в межах справи про банкрутство правопопередника Відповідача вживались забезпечувальні заходи (арешт на майно).

Постановою від 06.12.2006р. №213/13 (а.с.12) було відкрито виконавче провадження з примусового виконання Рішення Європейського суду з прав людини від 10.08.2006 року у справі № №22924/02 „Губенко проти України”, в межах якого платіжними дорученнями №2097 (а.с.12 зворотній бік) і №2098 (а.с.13) від 12.12.2006р. на рахунок гр. Губенка В.К. було перераховано з Державного бюджета України 13 308,77 грн. моральної шкоди та 6189,56 грн. боргу за рішенням Новогродівського міського суду від 20.03.2000р., а всього 19 498,33 грн..

Постановою від 18.12.2006р. № 213/13 (а.с. 13 зворотна сторона) виконавче провадження з примусового виконання Рішення Європейського суду з прав людини від 10.08.2006 року у справі № №22924/02 „Губенко проти України” закінчено.

За таких обставин, Позивач, вважаючи здійснену на виконання Рішення Європейського суду з прав людини від 10.08.2006 року у справі № №22924/02 „Губенко проти України” сплату грошових коштів збитками державного бюджету, звернувся до суду з розглядуваним позовом.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві № 4/2251 від 17.10.2008р. (а.с.а.с.21, 22).

Третя особа процесуальними правами, передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористалась, хоча про судові засідання повідомлялась належним чином шляхом своєчасного надсилання ухвал суду на адресу, визначену за матеріалами справи.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає вимоги Позивача до Відповідача є такими, що підлягають задоволенню у повному обсягу, враховуючи наступне:

Як вбачається із матеріалів справи, сутність розглядуваного позову полягає у примусовому спонуканні Відповідача до відшкодування збитків, завданих державному бюджету України, внаслідок виконання Рішення Європейського суду з прав людини.

Зважаючи на статус сторін та характер правовідносин, останні регламентуються, насамперед, положеннями Господарського та Цивільного кодексів України та Законом України „Про виконання рішення та застосування практики Європейського суду з прав людини”, а також - іншими нормативними актами, які пов’язані із вказаним Законом.

Згідно із ст.ст.2, 170 Цивільного кодексу України держава є учасником цивільних відносин, яка здійснює цивільні права і обов’язки через відповідні органи влади в межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Враховуючи, що згідно із п. 1 Постанови КМУ від 31.05.2006р. № 784 Міністерство юстиції України є Органом представництва у розумінні Законом України „Про виконання рішення та застосування практики Європейського суду з прав людини”, суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах держава здійснює свої права та обов’язки саме через Міністерство юстиції України, а, отже, - останнє є належним позивачем.

Оскільки спірні правовідносини між Позивачем та Відповідачем не мають договірного характеру, суд, з огляду на встановлені обставини та враховуючи абз.2 п. 1 Роз’яснення ВАСУ „Про деякі питання практики вирішення спорів пов’язаних з відшкодуванням шкоди” від 01.04.1994р. №02-5/215, розглядає справу саме в контексті правовідносин із завдання шкоди, що, доречи, визнає і Відповідач у своєму відзиві.

Згідно ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України підставою виникнення правовідносин (прав та обов’язків) є, зокрема, завдання майнової шкоди іншій особі. Аналогічні положення закріплені і ст.ст. 144, 173, 174 Господарського кодексу України.

Приймаючи до уваги правову позицію касаційних інстанцій, сформульовану в п. 2 Постанови Пленуму ВСУ „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди” від 27.03.1992р. №6 та в абз. 4 п. 2 Роз’яснення ВАСУ „Про деякі питання практики вирішення спорів пов’язаних з відшкодуванням шкоди” від 01.04.1994р. №02-5/215, предметом доказування у справі про відшкодування шкоди, а, відтак – і судового дослідження – є неправомірність дій порушника, наявність шкоди та безпосереднього причинного зв’язку між неправомірними діями та шкодою, а також – вина зазначеної особи.

Внаслідок ратифікації Україною Законом від 17.07.1997р. №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. та Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до неї, вказані міжнародні акти згідно ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України „Про міжнародні договори України” стали частиною національного законодавства, а, відтак, на Україну розповсюдилися певні обов’язки, передбачені такими актами. Зокрема, відповідно до ст. 1 Закону України від 17.07.1997р. №475/97-ВР та ст. 46 Конвенції для України є обов’язковими до виконання рішення Європейського суду з прав людини, у тому числі – щодо відшкодування заподіяної шкоди та судових витрат заявника тощо (абз.3 п. 5 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 18.11.2003р. № 01-8/1427).

Як вбачається із наявного у матеріалах справи Рішення Європейського суду з прав людини від 10.08.2006р. у справі „Губенко проти України” (зокрема, п.п. 18, 20, 23, 26) Суд встановив наявність порушення гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції права на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку.

Оскільки відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка (практика) згідно із ст. 17 „Про виконання рішення та застосування практики Європейського суду з прав людини” є джерелом права для національних судів, виконання судового рішення є складовою частиною розгляду справи (п. 42 Рішення Європейського суду з прав людини від 27.07.2004р. у справі „Ромашов проти України” – розміщене у пошуковій системі „Ліга”, застосування якої у цьому випадку узгоджується із позицією касаційної інстанції, висловленої в п.9 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 18.11.2003р. № 01-8/1427), суд, враховуючи зміст п.23 Рішення Європейського суду з прав людини від 10.08.2006р. у справі „Губенко проти України”, дійшов висновку, що порушення Конвенції зумовлено саме невиконанням рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20.03.2000р., а не процедурою розгляду відповідної судової справи.

Відповідно до ст.ст. 124, 129 Конституції України чинне судове рішення є обов’язковим до виконання на всій території України.

Згідно із ст. 8 Конституції України її норми є нормами прямої дії і мають найвищу юридичну силу.

У світлі наведених норм Основного закону України суд вважає, що набуття рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 20.03.2000р. законної сили, згідно до якого ДВАТ „Шахта 1/3 „Новогродівська”, правонаступником якої є Відповідач згідно п. 1 Статуту та п. Наказів Міністерства палива та енергетики України від 25.02.2003р. №96, від 18.08.2004р. №482, від 26.05.2005р. № 237 (а.с.а.с.27-33) призвело до виникнення у Відповідача як боржника за вказаним рішенням обов’язку із його виконання.

Належних у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказів припинення такого обов’язку у Відповідача (його правопопередників) або покладання цього обов’язку на іншу особу до матеріалів справи не надано.

Невиконання рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20.03.2000р. також не може бути зумовлене порушенням провадження у справі про банкрутство ДВАТ „Шахта 1/3 „Новогродівська” оскільки:

по-перше, за змістом ч. 4 ст. 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” (в редакції, що діяла на момент порушення провадження у справі про банкрутство правопопередника Відповідача) мораторій на задоволення вимог кредиторів не поширюється на відшкодування шкоди, заподіяної здоров’ю громадян, а рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 20.03.2000р. грошові суми на користь Губенко В.К. стягнуто саме задля відшкодування травми на виробництві;

по-друге, ані ч.1 ст. 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” (в редакції, що діяла на момент порушення провадження у справі про банкрутство правопопередника Відповідача), ані приписи діючого на той момент Арбітражного процесуального кодексу України не надавала суду в межах провадження у справі про банкрутство вживати заходи до забезпечення вимог кредиторів у вигляді заборони виконання чинного судового рішення в іншій справі, що, у світлі приписів ч. 2 ст. 19, п. 1 ч. 3 ст. 129 Конституції України унеможливлює кваліфікацію вжитих 30.08.2000р. та 14.05.2001р. забезпечувальних заходів, про які вказує Європейський суд з прав людини, в межах справи про банкрутство як підставу для ухилення Відповідача від виконання чинного рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20.03.2000р.

При цьому судом також приймається до уваги, що згадане рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20.03.2000р. встановлювало для Відповідача (його правопопередника) саме грошові зобов’язання перед Губенко В.К., тоді як приписи ст. 212 ЦК УРСР (діяли на момент прийняття зазначеного рішення) та ст. 625 Цивільного кодексу України (рішення не виконувалося і після набуття чинності зазначеним актом) встановлювали загальне правило, відповідно до якого боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошових зобов’язань.

Водночас, зміст передавальних балансів, складених під час реорганізації правопопередника Відповідача, та їх розшифрування (а.с.а.с.103-129), однозначно вказує на достатність активів Відповідача для виконання грошових зобов’язань перед Губенко В.К.

З урахуванням викладеного, встановлене Рішенням Європейського суду з прав людини від 10.08.2006р. у справі „Губенко проти України” порушення Конвенції є наслідком невиконання Відповідачем визначеного діючим законодавством обов’язку із виконання чинних судових рішень.

Таким чином, суд дійшов висновку про доведеність наявності неправомірних дій Відповідача як складової частини предмету доказування підстав для стягнення завданої шкоди.

В свою чергу, факт наявності такої шкоди підтверджується матеріалами виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини від 10.08.2006р. у справі „Губенко проти України” – платіжними дорученнями №2097 та №2098 від 12.12.2006р., постановою № 213/13 від 18.12.2006р. про закінчення виконавчого провадження, і її розмір становить 19498,33 гривні.

Відносно зазначеної шкоди суд вважає за необхідне наголосити, що сплата відповідної суми з державного бюджету на виконання рішення Європейського суду з прав людини саме для держави Україна є невідворотною у світлі приписів ст. 1 Закону України від 17.07.1997р. №475/97-ВР, ст. 46 Конвенції та ст. 2 Закону України „Про виконання рішення та застосування практики Європейського суду з прав людини” та в контексті наведених вище висновків щодо наявності неправомірної поведінки з боку Відповідача, а не безпосередньо держави, має кваліфікуватися як встановлений законом і міжнародними зобов’язаннями випадок відшкодування шкоди (мається на увазі на користь Губенка В.К.) , завданої іншою особою.

Відповідно до ст. 1191 Цивільного кодексу України відшкодування шкоди, завданою іншою особою, зумовлює виникнення права зворотної вимог (регресу) до безпосереднього порушника у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За термінологією ч. 4 ст. 9 Закону України „Про виконання рішення та застосування практики Європейського суду з прав людини” вказаний платіж є збитками державного бюджету та підлягає відшкодуванню за позовом Міністерства юстиції України, отже – інший (порівняно із фактично виплаченим відшкодуванням) розмір регресного відшкодування не встановлений.

Причинний зв’язок між неправомірними діями Відповідача та завданою шкодою вбачається із наступного.

Невиправдане зволікання правопопередника Відповідача із виконанням рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20.03.2000р. призвело до встановлення Європейським судом з прав людини факту порушення п. 1 ст. 6 Конвенції та присудження у зв’язку із цим відшкодування на користь потерпілого Губенка В.К. за рахунок держави.

В свою чергу, призначення платежу, вказане у платіжних дорученнях №2097 та №2098 від 12.12.2006р. (посилання на рішення Європейського суду з прав людини), однозначно вказує, що зменшення коштів державного бюджету відбулося саме через порушення п. 1 ст. 6 Конвенції по відношенню до потерпілого Губенка В.К.

Таким чином, первісною причиною сплати стягуваної в межах розглядуваної справи суми є саме допущене Відповідачем неправомірне невиконання рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20.03.2000р.

При цьому, наявність зазначеного причинного зв’язку, на думку суду, не може бути поставлена під сумнів у зв’язку із обставинами провадження у справі про банкрутство відносно правопопередника Відповідача та вжиття забезпечувальних заходів, правова значущість яких для розглядуваної справи наведена судом вище (щодо встановлення наявності неправомірних дій Відповідача).

Відповідно до ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України у справах про відшкодування шкоди діє презумпція наявності вини порушника. Цей висновок суду узгоджується і з позицією Вищого господарського суду, сформульованою в абз 5 п. 6 Роз’яснення „Про деякі питання практики вирішення спорів пов’язаних з відшкодуванням шкоди” від 01.04.1994р. №02-5/215.

Наразі Відповідачем всупереч ст.ст. 4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не надано належних та переконливих доказів відсутності такої вини.

Посилання на не встановлення вини Відповідача безпосередньо Рішенням Європейського суду з прав людини судом до уваги не приймаються, оскільки, з одного боку, це не позбавляє Відповідача від обов’язку спростовувати презумпцію про її наявність, а, з іншого боку, Відповідач як юридична особа взагалі не може бути суб’єктом порушення Конвенції, наявність якого (порушення) визначається і оцінюється Європейським судом з прав людини.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку про доведеність обов’язкового складу обставин, необхідних для встановлення наявності підстав для задоволення вимог про відшкодування шкоди у вигляді завданих збитків державного бюджету, форма якого (відшкодування) узгоджується із способами, визначеними ст. 1192 Цивільного кодексу України.

Посилання Відповідача на неможливість задоволення позовних вимог через пропущення строку позовної давності з огляду на заяву про її застосування, викладену у відзиві № 4/2251 від 17.10.2008р. (а.с.а.с.21,22) є юридично неспроможними та судом відхиляються з огляду на таке.

По-перше, відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність визначається як строк, в межах якого особа може звернутися до суду із заявою про захист свого права або інтересу. Отже, законодавець пов’язує строк давності із правом на здійснення судового захисту. Між тим, ч. 4 ст. 9 Закону України „Про виконання рішення та застосування практики Європейського суду з прав людини” встановлює не право, а обов’язок Органу представництва звернутися до суду протягом трьох місячного строку, що унеможливлює кваліфікацію зазначеного строку як строку позовної давності.

По-друге, оскільки ст. 256 Цивільного кодексу України із строком давності пов’язує можливість звернення до суду за захистом, яке (звернення) відповідно ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України та ст. 1 Господарського процесуального кодексу України вимагає також наявності і факту порушення (невизнання або оспорювання) права або інтересу, твердження Відповідача про застосування строків давності передбачає, на думку суду, і визнання самого факту порушення, що є несумісним із іншим аргументом, викладеним у відзиві, щодо відсутності вини та причинно-наслідкового зв’язку між діями Відповідача та завданою шкодою.

Водночас, оскільки Позивач в порушення приписів ч. 4 ст. 9 Закону України „Про виконання рішення та застосування практики Європейського суду з прав людини” звернувся із розглядуваним позовом на виконання встановленого загаданим Законом обов’язку із істотним пропуском трьохмісячного строку для його (обов’язку) виконання, хоча і в межах строків позовної давності, суд вважає за необхідне вжиття заходів реагування в порядку ст. 90 Господарського процесуального кодексу України на виявлений недолік в організації роботи відповідних співробітників Міністерства юстиції України.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати, від сплати яких Позивач звільнений, стягуються з Відповідача в доход державного бюджету.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 4-2 - 4-6, 22, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Міністерства юстиції України (ідентифікаційний код 00015622) до Державного підприємства „Селидіввугілля” (ідентифікаційний код 33426253) про відшкодування збитків, завданих державному бюджету України у розмірі 19498,33 гривень задовольнити у повному обсягу.

2. Стягнути з Державного підприємства „Селідіввугілля” (85400, Донецька область, м. Селидове, вул. К.Маркса, 41, ідентифікаційний код 33426253) на користь державного бюджету України збитки у сумі 19498,33 гривень.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. Стягнути з Державного підприємства „Селідіввугілля” (85400, Донецька область, м. Селидове, вул. К.Маркса, 41, ідентифікаційний код 33426253) в доход державного бюджету витрати з державного мита в сумі 194 грн. 98 коп. та витрати з інформаційно-технічного забезпечення судового процесу в сумі 118 грн. 00 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення 10-ти денного строку з дня його підписання, а у разі подання апеляційної скарги або внесення апеляційного подання протягом зазначеного строку – після розгляду справи апеляційною інстанцією, якщо рішення не буде скасовано.

За згодою сторін у судовому засіданні 08.12.2008р. оголошено вступну та резолютивну частину судового рішення.

Повний текст рішення підписано 08.12.2008р.

5. Рішення може бути оскаржене через Господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його підписання або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання ним законної сили.

Суддя