ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2008 р.

№
21/2958

Вищий
господарський суд України у складі: суддя
Селіваненко В.П.-головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув
касаційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 м. Хмельницький (далі -               СПД ОСОБА_1.)

на
постанову Житомирського
апеляційного господарського суду від 22.04.2008

зі
справи № 21/2958

за
позовом  СПД ОСОБА_1

до
Хмельницької
районної державної адміністрації, м. Хмельницький (далі -Хмельницька РДА), та
Управління праці та соціального захисту населення Хмельницької районної
державної адміністрації, м. Хмельницький (далі -Управління),

третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні
відповідачів -Головне
управління Державного казначейства України у Хмельницькій області, м.
Хмельницький (далі -ГУ Держказначейства у Хмельницькій області),

про стягнення 57 315,15 грн.

За результатами розгляду
касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

СПД
ОСОБА_1. звернувся до господарського суду Хмельницької області з позовом (з
урахуванням уточнення позовних вимог) до Хмельницької РДА та Управління про
стягнення 57 315,15 грн. заборгованості з компенсації коштів за перевезення
пільгових категорій громадян в 2004 та 2006 роках.

Рішенням
названого суду від 16.11.2007 (суддя Огороднік К.М.) позов задоволено з мотивів
обов'язковості повної компенсації витрат з перевезення пільгових категорій
громадян відповідно до вимог Закону України “Про автомобільний транспорт” (далі
-Закон) та постанови  Кабінету Міністрів
України від 04.03.2002 № 256 “Про затвердження Порядку фінансування видатків
місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм
соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету” (далі
-постанова КМУ від 04.03.2002 № 256), а також з мотивів обов'язковості
виконання Управлінням договірного зобов'язання.

Постановою
Житомирського апеляційного господарського суду від 22.04.2008 (колегія суддів у
складі: суддя Веденяпін О.А. -головуючий, судді Іоннікова І.А., Черпак Ю.К.)
зазначене рішення місцевого господарського суду у справі скасовано та прийнято
нове рішення, яким у позові відмовлено. В обґрунтування даної постанови
апеляційним господарським судом з посиланням на приписи Закону України “Про
Державний бюджет України на 2006 рік”, зокрема,
зазначено, що згідно з умовами укладених позивачем та Управлінням
договорів про розрахунки за послуги з перевезення пільгових категорій громадян
збитки, пов'язані з таким перевезенням, підлягають компенсації лише в межах
відповідної субвенції з державного бюджету.

СПД
ОСОБА_1. звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою,
в якій просить постанову апеляційного господарського суду з даної справи
скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі, посилаючись
на неправильне застосування апеляційним господарським судом норм матеріального
та процесуального права. В обґрунтування скарги, зокрема, зазначено, що:

на
спірні правовідносини не поширюються положення бюджетного законодавства, тому
що ці відносини є договірними;

обов'язок
відповідачів повністю компенсувати витрати
перевізника з перевезення пільгових категорій громадян випливає
безпосередньо зі змісту Закону і не потребує додаткового погодження сторонами
договору;

Управління
в односторонньому порядку визначило суму, яка підлягає сплаті позивачеві за
надані ним послуги;

оскільки
позивач та Управління не зазначили у відповідних договорах обсяги перевезень та
суму їх компенсації, то погоджений сторонами обсяг послуг перевізника мав
визначатися щомісячно за фактом здійснених перевезень, і ці послуги повинні
оплачуватися Управлінням (замовником) повністю;

у
2004 році позивач та Управління не укладали договір про розрахунки за надані
послуги з перевезення пільгових категорій громадян; водночас відповідно до
укладеного позивачем та Хмельницькою РДА договору на перевезення пасажирів
автомобільним транспортом Хмельницька РДА зобов'язана оплатити фактично надані
позивачем послуги з перевезення пільгових категорій громадян.

Відзиви
на касаційну скаргу не надходили.

Учасників
судового процесу відповідно до статті 1114 Господарського процесуального
кодексу України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної
скарги. Представники учасників судового процесу у судове засідання не
з'явилися.

Перевіривши
на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями фактичних обставин
правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий
господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для
задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судовими
інстанціями у справі встановлено, що:

- Хмельницька
РДА та СПД ОСОБА_1. уклали договір № 86 про перевезення пасажирів автомобільним
транспортом за визначеними в цьому договорі маршрутами; строк дії договору
встановлено до 14.06.2005;

-
відповідно до пункту 5 зазначеного договору Хмельницька РДА сплачує “суму
дотації, яка визначена в бюджеті району на рік для пільгової категорії
населення відповідно до фактичної перевізником роботи, підтверджені відомостями
автостанцій”;

-
крім того,  Хмельницька РДА та СПД
ОСОБА_1. уклали договори
від 09.08.2005 №№ 31, 32 про перевезення пасажирів автомобільним
транспортом за визначеними  маршрутами
строком до 09.08.2008;

-
09.08.2005 СПД ОСОБА_1. (перевізник) та Управління (платник) на підставі
зазначених договорів про перевезення від 09.08.2005 №№ 31, 32 уклали договори №
№, 31, 32 про розрахунки за надані в 2006 році послуги з перевезення пільгових
категорій громадян;  умовами цих
договорів передбачено, що:

відповідно
до  Закону України “Про Державний бюджет
України на 2006 рік” Управління зобов'язується сплачувати СПД ОСОБА_1
компенсацію за перевезення протягом 2006 року пільгових категорій громадян за
рахунок відповідних субвенцій з державного бюджету в межах суми бюджетних
асигнувань, виділених Хмельницькому району на 2006 рік, і затверджених рішенням
Хмельницької районної ради, по мірі надходження коштів з державного бюджету та
на підставі наданих перевізником документів, передбачених цим Договором
(підпункт 2.3 пункту 2);

перевізник
зобов'язується до 5 числа кожного місяця,
наступного  за звітним, подавати
тимчасові розрахунки, складені відповідно до відомостей автобусних станції. На
підставі цих розрахунків Управління “складає акти звіряння форми № 3 -пільга
на суму  субвенції з державного бюджету
прямо пропорційно між кожним перевізником та перераховує перевізникові суму
відшкодування за пільгове перевезення окремих категорій громадян по мірі
надходження коштів  субвенції у межах
кошторисних призначень” (підпункт 3.1 пункту 3);

-
Управління пропорційно розподілило між перевізниками, які відповідно до
укладених договорів здійснювали пільгове перевезення в Хмельницькому районі,
затверджений Хмельницькою РДА в 2004, 2006 роках обсяг субвенції з державного
бюджету для відшкодування витрат з пільгового перевезення окремих категорій
громадян у Хмельницькому районі;

-
згідно з наявними в матеріалах справи актами звірки розрахунків, тимчасовими
розрахунками та відомостями автобусних станцій позивачем у 2004 році надано
послуг на суму 54 727, 48 грн.,  а в 2006
році -на суму                   132 589, 44
грн.; Управління виплатило позивачеві компенсацію витрат  з перевезення пільгових категорій громадян у
2004 році в сумі 41 253, 10 грн., у 2006 році -в сумі 88 748, 67 грн.;

-
позивач просить стягнути з відповідача 57 315, 15 грн. збитків у зв'язку з неповною
компенсацією витрат з перевезення протягом 2004, 2006 років пільгових категорій
громадян.

Причиною
виникнення спору у справі є питання про наявність підстав для повної
компенсації позивачеві збитків у зв'язку з перевезенням пільгових категорій
громадян у 2004 та в 2006 роках.

Відповідно
до статті 526 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) зобов'язання має
виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею
610 ЦК України передбачено, що
порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За
змістом статті 611 цього ж Кодексу відшкодування збитків є одним із правових
наслідків порушення зобов'язання.

За
приписом частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські
договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України
(далі -ЦК України) з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом,
іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У
частині четвертій цієї ж статті зазначено, що при укладенні господарських
договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного
волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які
умови договору, що не суперечать законодавству.

Згідно
з приписами частин п'ятої та шостої статті 51 Бюджетного  кодексу України: розпорядники бюджетних
коштів беруть бюджетні зобов'язання та провадять видатки тільки в межах
бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами; будь-які зобов'язання, взяті
фізичними та юридичними особами за коштами Державного бюджету України без відповідних
бюджетних асигнувань або ж з перевищенням повноважень, встановлених цим
Кодексом та законом про Державний бюджет України, не вважаються бюджетними
зобов'язаннями; витрати державного бюджету на покриття таких зобов'язань не
можуть здійснюватися.

Відповідно
до підпункту “б” пункту 4 частини першої статті 89 та статті 102 Бюджетного
кодексу України видатки місцевих бюджетів на державну програму соціального
захисту, яка передбачає компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих
категорій громадян, фінансуються за рахунок субвенцій з Державного бюджету
України у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою
Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256
затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на
здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення
за рахунок субвенцій з державного бюджету. Відповідно до пункту 2 цього Порядку
фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального
захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених
державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних
бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та
Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного
значення та у районних бюджетах на зазначені цілі.

Згідно
з пунктом 3 зазначеного Порядку головними розпорядниками коштів місцевих
бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального
захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших
самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих
органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту
населення.

Отже,
зі змісту наведених норм вбачається, що загальний обсяг виплат з місцевих
бюджетів на державну програму соціального захисту, яка передбачає компенсаційні
виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян, не може перевищувати
розмір затверджених субвенцій.

Приписи
Закону не суперечать наведеному, враховуючи таке.

Відповідно
до частини другої статті 36 та частини другої статті 40 Закону (в редакції
Закону України від 05.04.2001 № 2344-III, яка втратила чинність з 07.04.2006,
далі -попередня редакція):

види
та обсяги пільгових перевезень встановлюються державним замовленням, в
якому визначається порядок компенсації пасажирським перевізникам
збитків від цих перевезень;

збитки
пасажирського перевізника від пільгових перевезень та від перевезень за
регульованими збитковими тарифами повністю компенсуються за рахунок коштів
відповідних бюджетів.

Таким
чином, Законом в його попередній редакції було передбачено повну компенсацію
збитків,  пов'язаних з перевезенням
пільгових категорій громадян, але лише в межах державного замовлення.

Відповідні
норми містить і чинна редакція Закону України від 23.02.2006 № 3492-IV, а саме:

види
та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається
порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення
пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень
(частина четверта статті 37 Закону);

органи
виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані надати
перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення
пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону (частина
друга статті 29 Закону).

Згідно
з частиною другою статті 1 Закону України “Про державне замовлення для
задоволення пріоритетних державних потреб” поставки товарів, робіт і послуг для
пріоритетних державних потреб забезпечуються за рахунок коштів Державного
бюджету України та інших джерел фінансування, що залучаються до цього; обсяги
коштів для закупівлі зазначених товарів, робіт і послуг передбачаються в Законі
про Державний бюджет України на поточний рік та визначаються Кабінетом
Міністрів України відповідними рішеннями про використання позабюджетних джерел
фінансування.

З
огляду на наведені законодавчі приписи та з урахуванням установлених фактичних
обставин справи господарський суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого
висновку щодо необхідності скасування рішення місцевого господарського  суду та відмови у задоволенні позовних вимог
у даній справі.

Посилання
скаржника на неправомірне застосування до спірних правовідносин норм бюджетного
законодавства є помилковими з огляду на наведені приписи частини четвертої
статті 179 Господарського кодексу України та приписи статті 1 Бюджетного
кодексу України, згідно з якою цим Кодексом регулюються відносини, що виникають
у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів та
розгляду звітів про їх виконання, а також контролю за виконанням Державного
бюджету України та місцевих бюджетів. Зобов'язання ж Управління щодо
компенсації пільгового проїзду окремих категорій громадян -це зобов'язання
розпорядника державних коштів з фінансування державної програми соціального
захисту.

Вищий
господарський суд України не бере до уваги інші доводи касаційної скарги,
оскільки вони спростовуються наведеними нормами, встановленими господарськими
судами у даній справі фактичними обставинами і не впливають на правильність
висновку апеляційного господарського суду про відмову в задоволенні позову.

Отже,
оскаржувана постанова апеляційного господарського суду є законною та
обґрунтованою, і передбачені законом підстави для її скасування відсутні.

Керуючись
статтями 1119 -11111 Господарського процесуального
кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову
Житомирського апеляційного господарського суду від 22.04.2008 зі справи №
21/2958 залишити без змін, а касаційну скаргу суб'єкта підприємницької
діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 - без задоволення.

Суддя           В.
Селіваненко

Суддя           І.
Бенедисюк

Суддя          Б. Львов