ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

14 жовтня 2008 р.           Справа 8/83-08

за позовом
суб'єкта  підприємницької
діяльності -фізичної особи -ОСОБА_1, АДРЕСА_1

до                 Дочірнього підприємства
«Автомобіліст Маяк»ВАТ «Маяк»,

Хмельницьке шосе, 145, м.
Вінниця, 21021

до                 Третьої особи без самостійних
вимог на стороні відповідача -виконкому

Вінницької міської ради,
вул. Соборна,59, м. Вінниця, 21050.

до                 Третьої особи без  самостійних вимог на стороні відповідача

Вінницької   міської ради, вул. Соборна,59, м. Вінниця,
21050.

про               визнання недійсними договорів оренди
та  стягнення 49142 грн.30 коп.

збитків.

Головуючий  І. Мельник

При секретарі судового
засідання Гнилюк О.В.

Представники:

Позивача:    -
ОСОБА_2. - представник

Відповідача:-     Костюк Т.І. -представник

Першої  3-ї особи
Левчишин С.О. -представник

Другої   3-ї особи
Левчишин С.О. -представник

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов  про визнання недійсними договорів оренди
автостоянок № 2 від 01.01.2003 року і № 3 від 01.01.2003 року та про стягнення
з відповідача 49142 грн.30 коп. збитків вартості оплаченої орендної плати по
договору № 2 і № 3 від 01.01.2003 року за час оренди майна по ним.

По уточненим позовним вимогам заявою
від 24.09.2008 року позивач заявив вимоги про визнання недійсними договорів
оренди автостоянок № 2 від  01.01.2003
року і № 3 від 01.01.2003 року, укладених сторонами, змінивши мотиви і підстави
позову та стягнути з відповідача кошти в сумі 49142 грн.30 коп. збитків як
таких, що отримані відповідачем в натурі за оренду у нього позивачем
автостоянок по договору № 2 і № 3 від 01.01.2003 року заява якого прийнята
судом до розгляду.

Відповідач в відзиві на позовну
заяву, в засіданні суду і запереченні на уточнені позовні вимоги проти позову
позивача заперечує, мотивуючи тим, що відповідно до укладених договорів по
позову № 2 і № 3 від 01.01.2003 року відповідач передав позивачу в оренду автостоянки
в складі майна, зазначеного у відповідному переліку (додаток № 1 до договорів
оренди).

В тексті договорів зазначено, що
орендодавцем передано в оренду орендарю майно, яке належить орендодавцю на
праві власності, надавши докази своїх заперечень.

Безпідставним є посилання позивача на
те, що спірні договори оренди не містять основних ознак договору найму (оренди)
майна, передбачених вимогами ЦК України та Законом України «Про оренду
державного та комунального майна»від 10.04.1992 року, так як укладені
вищезазначені договори оренди відповідають вимогам як Цивільного так і
господарського кодексу України.

Крім того, відповідно до чинного
законодавства -ст.. 319 ЦК України «Власник майна володіє, користується і
розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо
свого майна будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству», а ст.761 ЦК
України визначено, що «право передання майна у найм має власник речі».

ДП «Автомобіліст-Маяк»ВАТ «Маяк»є
власником майна, переданого в оренду СПД ФО ОСОБА_1., перелік якого
обліковується на рахунку -103, перша група «Основні засоби», а тому мало право
розпоряджатися цим майном на власний розсуд. Орендодавцем як власником майна
дотримано вимог чинного законодавства, а саме ст.284 ГК України та ст.759-763
ЦК України, щодо порядку укладення договору оренди майна: предмет договору
оренди, орендна плата за користування майном, строк договору найму, тощо.
Безпідставним є посилання позивача на Закон України «Про оренду державного та
комунального майна», оскільки до спірних договорів оренди № 2 та № 3 не
застосовуються положення цього Закону. Закон «Про  оренду державного та комунального майна»є
спеціальним законом і регулює відносини, пов'язані з передачею в оренду майна
державних підприємств і організацій, підприємств, заснованих на майні, що
належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, їх
структурних підрозділів, а тому ніяким чином не розповсюджується на ДП
«Автомобіліст Маяк»та  СПД ФО ОСОБА_1..
Згідно ст.215 ЦК України підставою визнання недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які
встановлені частинами першою  - третьою,
п'ятою та шостою ст.203 ЦК України. В силу ст.203 ЦК України зміст правочину не
може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства: особа, яка вчиняє правочин повинна мати
необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у
формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що зумовлені ним. При укладанні спірних договорів оренди по
позову ДП «Автомобіліст -Маяк» як  «Орендодавець»в
повній мірі дотримав вимоги ст.203 ЦК України.

По заяві сторін справа розглядалась
без технічного запису судового процесу.

Розглянувши матеріали справи, давши
їм оцінку, заслухавши сторін, позивач уточнені позовні вимоги підтримує, судом
встановлено, що позивач подав позовну заяву № 3 від 19.05.08 року з вимогами
про визнання недійсними договорів оренди між сторонами автостоянок № 2 і № 3
від 01.01.2003 року та стягнення 49142 грн. 30 коп. збитків як таких, що
отримані відповідачем в натурі за оренду земельної ділянки, що є фактично
договором суборенди та визнання цих договорів оренди недійсними.

Заявою від 24.09.08 року позивач
підтримав предмет позовних вимог змінивши підстави, заява якого прийнята судом
до розгляду.

Розглянувши матеріали справи, судом
встановлено, що відповідач як орендодавець уклав з позивачем договір оренди
автостоянки № 2 від 01.01.2003 року  в
складі майна визначеного в додатку № 1 до договору загальною площею 1300 кв.м.
за адресою:АДРЕСА_2(п.1.1 та  п.1.2
договору). Вартість автостоянки
передбачена 25000 грн. (п.1.4 договору). Пунктом 3.1 договору
передбачено сторонами термін і порядок передачі орендарю автостоянки. Строк
оренди передбачено п.4.1 договору оренди.

Розмір орендної плати і строк її
оплати передбачено сторонами п.5.1 -4.5.2 договору оренди автостоянки. За
несвоєчасне проведення розрахунків за оренду та передачу майна в оренду
сторонами передбачена відповідальність п.6.1 -4.6.4 договору. Інші умови
договору оренди передбачені сторонами в розділі сьомому додаткових умов
договору оренди. В додатку № 2 до договору оренди оформлено акт передачі
відповідачем як орендодавцем позивачу як орендарю майно автостоянки по договору
оренди № 2 від 01.01.2003 року.

Аналогічні умови господарського договору
оренди передбачені сторонами також в договорі оренди № 3 від 01.01.2003 року,
про передачу відповідачем як орендодавцем позивачу як орендарю в оренду
автостоянки площею 3700 кв.м. по вул.Стахурського в м. Вінниці з переліком
майна згідно з додатком № 1 до договору оренди та його вартістю на суму 15000
грн.

Судом встановлено, що відповідач є
власником переданого позивачу в оренду майна по договору № 2 та № 3 від
01.01.2003 року.

Сторонами при укладенні договору
оренди автостоянок № 2 і № 3 від 01.01.2003 року не встановлено судом порушення
ст.319, 638, 759-763 ЦК України та ст.. 283-284 ГК України.

Автостоянки  актами
від 01.01.2003 року передані по договору № 2 і № 3 від 01.01.2003 року
відповідачем як орендодавцем позивачу як орендарю в користування.

Позивач прийняв від відповідача в
оренду автостоянки по позову і здійснював орендну плату в сумах і в строки,
передбачені договорами  оренди за їх
використання .

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є недодержання в термін вчинення правочину
стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою
та шостою  ст.. 203 ЦК України.

В силу ст.203 ЦК України зміст правочину
не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє  правочин повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності, що встановлено судом
наявності у сторін під час укладання договорів оренди, чим виконано
сторонами вимоги ст.. 761 ЦК України.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його внутрішній волі "Позивачем не доведено
суду в засіданні, що його воля під час укладення договорів оренди по позову та
воля відповідача була обмежена". Правочин має вчинятися сторонами у формі,
встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним (ст.203 ЦК України сторонами не порушена).

Дослідивши надані сторонами докази та
матеріали  справи, судом не
встановлено  не відповідності
договорів оренди майна по позову № 2 і № 3 від 01.01.2003 року, укладених
сторонами вимогам чинного законодавства ЦК України.

Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про
оренду державного та комунального майна» (надалі «Закону») регулюються
відносини цим Законом, пов'язані  з
передачею в оренду майна державних підприємств та організацій, підприємств,
заснованих на майні Автономної Республіки Крим, або на майні, яке перебуває у
комунальній власності, їх структурних підрозділів.

Частиною четвертою (ч.4 ст.1) цього
Закону передбачено, що оренда майна інших форм власності може регулюватися
положеннями цього Закону, якщо інше не передбачено законодавством  та договором оренди.

Судом встановлено, що  оренда (найом) майна між організаціями,
громадянами регулюється Главою 58 ЦК України (ст. 759-763 ЦК України).

Згідно ч.7 ст.179 ГК України,
господарські договори укладаються за правилами, встановленими  ЦК України.

Згідно вимог ЦК України, договори
оренди № 2 та № 3 від 01.01.2003 року, укладені сторонами по позову,
відповідають вимогам Глави 58 ЦК України (ст.759 -ст.763 ЦК України).

Оскільки майно по позову відповідача
є його приватною власністю, а в договорах оренди іншого сторонами не
передбачено, тому вони згідно ч.7 ст. 179 ГК України повинні регулюватись
умовами, передбаченими ЦК України.

Відповідно ст..33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу
своїх  вимог чи заперечень.

Позивачем згідно позовних вимог та
уточнених позовних вимог не доведено суду належними засобами доказування
правомірності заявленого позову про визнання недійсними договорів оренди № 2 і
№ 3 від 01.01.2003 року автостоянок. Тому в позові позивачу по цим вимогам
необхідно відмовити.

Оскільки договора оренди автостоянок
№ 2 та № 3 від 01.01.2003 року укладені сторонами визнані судом дійсними, а
позивач користувався цими автостоянками, тому з урахуванням вищевикладеного,
оцінивши   надані сторонами  докази та матеріали справи у їх совокупності
суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення 49142 грн.30
коп., які оплачені ним відповідачу як вартість
орендної плати за оренду автостоянок також задоволенню не підлягають,
оскільки позивач фактично користувався орендованими автостоянками і отримував
прибуток.

Судові витрати по справі необхідно
віднести за рахунок позивача згідно ст.44
і ст.49 ГПК України, так як позивачем позовні вимоги заявлені до суду не
обґрунтовано і в позові яких йому судом відмовлено.

Враховуючи викладене, керуючись
ст.44, 82 та ст.115 ГПК України, ст.1 Закону України «Про оренду державного та
комунального майна», главою 58 ЦК України, ст.179 ГК України, -

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити.

Суддя
Мельник І.Ю.

Повний текст рішення суду оформлено і
підписано відповідно до вимог ст.84 ГПК України  05 листопада 2008 р.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу

3 - відповідачу

4,5- третім особам