ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Господарський суд Чернігівської області
________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

28 листопада 2008р. справа № 6/201

за позовом:           відкритого акціонерного товариства „ПМК-210”,

м. Чернігів, вул. Ціолковського, 30

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю „С плюс С”,

м. Чернігів, вул.. Ціолковського, 30,

про визнання недійсним договору,

суддя Блохіна Ж.В.,

за участю представників:

від позивача: Барбарова О.Ю., довіреність №14/11-08 від 14.11.2008р.,

від відповідача: Ковальчука О.О., довіреність №22/10-08 від 22.10.2008р.

Рішення прийнято 28.11.2008р. після оголошених 18.11.2008р. та 25.11.2008р. перерв в судових засіданнях на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

За згодою сторін у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

СУТЬ СПОРУ:

Відкритим акціонерним товариством „ПМК-210” подано позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги, укладеного 02.06.2008р. між ВАТ „ПМК-210” та товариством з обмеженою відповідальністю „С плюс С”, на підставі ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Відповідач позовних вимог не визнає.

Представник позивача підтримав позовні вимоги і просить їх задовольнити, посилаючись на наступне. 2 червня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу права вимоги. Згідно з положеннями п. 2.1. Договору предметом цього договору є купівля майнового права щодо набуття власності на квартири в об’єкті - житловий будинок з ландшафтними та опоряджувальними роботами за адресою: м. Чернігів, вул. Магістрацька, 19.

Також між відповідачем та фізичними особами укладалися відповідні договори купівлі-продажу права вимоги, згідно з положеннями яких прослідковується схема надання фінансової послуги: ВАТ „ПМК-210” продало право вимоги ТОВ „С плюс С”, а ТОВ „С плюс С”, в свою чергу, уклало договори купівлі-продажу права вимоги з фізичними особами, тобто при укладенні першого договору діяло в інтересах третіх осіб і за рахунок третіх осіб, залучаючи від них грошові кошти (фінансові активи), з метою збереження реальної вартості фінансових активів. Таким чином, на думку позивача, укладення такого виду договору має бути лише за умови, якщо одна сторона договору, в даному випадку продавець –є суб’єктом ринку фінансових послуг, тобто, є зареєстрованою у порядку, передбаченому Законом України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг”, в реєстрі фінансових установ юридичною особою. Окрім того, відповідно до статті 6 Закону України "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю" об'єктами управління майном у системі фінансово-кредитних механізмів є фонд фінансування будівництва та фонд операцій з нерухомістю. Фактично ТОВ „С плюс С” мало б створити фонд фінансування будівництва, залучаючи кошти третіх осіб, або створити фонд операцій з нерухомістю. За таких обставин, на думку позивача, договір укладено з порушенням Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” та без врахування положень Закону України „Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю”.

Відповідач позовні вимоги не визнає, просить у позові відмовити, посилаючись на наступне. Згідно з положеннями статті 1 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг”, ринки фінансових послуг - сфера діяльності учасників ринків фінансових послуг з метою надання та споживання певних фінансових послуг; фінансова послуга –це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Тобто, відповідач може діяти в інтересах третіх осіб, як комерційний представник. Товариством з обмеженою відповідальністю „С плюс С” укладалися договори купівлі-продажу права вимоги з фізичними особами. Останніми не видавалося ніяких довіреностей, а самі умови Договору не містять жодних вказівок щодо представництва, як такого. На думку відповідача, умови зазначених договорів містять суттєві умови звичайного договору цесії (уступлення права вимоги), яке регулюється положеннями 512-523 Цивільного Кодексу України. Стосовно ж посилання позивача на положення статей 6-7 Закону України "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю", то вони, як вказує відповідач, є необґрунтованими. Згідно з положеннями статті 3 Закону України "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю" системою фінансово-кредитних механізмів при будівництві житла та операціях з нерухомістю за цим Законом є врегульовані цим Законом та договорами дії суб'єктів системи при організації будівництва житла, фінансуванні цього будівництва та здійсненні операцій з нерухомістю. Суб'єктами такої системи є довірителі, управителі, забудовники, страхові компанії, емітенти сертифікатів ФОН та власники сертифікатів ФОН. Управителем може бути фінансова установа. Відповідач не є фінансовою установою, він не надає фінансових послуг, а ВАТ „ПМК-210” починало і планувало будівництво для власних цілей, а не для продажу.

Вислухавши представників сторін, дослідивши надані сторонами докази, з’ясувавши обставини, які мають значення для вирішення спору, суд

ВСТАНОВИВ:

2 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством „ПМК-210” (Сторона-1) та товариством з обмеженою відповідальністю „С плюс С” ( Сторона–2) укладено договір купівлі-продажу права вимоги.

Згідно з положеннями п. 2.1. Договору предметом цього договору є купівля майнового права, щодо набуття власності на квартири в об’єкті визначеному у п.1.2 даного Договору. У відповідності до положень п.1.2. Договору об'єктом даного договору є житловий будинок з ландшафтними та опоряджувальними роботами за адресою: м. Чернігів, вул. Магістрацька, 19.

Відповідно до п. 5.6 договору від 02.06.2008р. Сторона-2 має право переуступити своє право вимоги до Сторони-1 на об’єкт договору, зокрема на квартири в об’єкті, передбаченому п. 1.2 даного договору третім особам. Переведення права вимоги здійснюється в даному випадку у порядку звичайної цесії. Однак, в такому випадку, Сторона-2 зобов’язана не лише повідомити Сторону-1 даного договору, а і отримати згоду Сторони-1 даного договору на таку цесію, надавши проект Договору про переведення права вимоги на квартиру (квартири).

Листом від 14.08.2008р. відповідач повідомив позивача про намір укласти договори купівлі-продажу права вимоги з фізичними особами, додавши до листа копії таких договорів.

Листом від 25.08.2008р. позивач надав згоду відповідачу на договори купівлі-продажу з фізичними особами.

Між відповідачем та фізичними особами були укладені договори купівлі-продажу права вимоги, зокрема: 13.07.2008р. договір купівлі-продажу права вимоги з Осипенко Ігорем Валентиновичем на суму 369 тис. грн.; 22.07.2008р. договір купівлі-продажу права вимоги з Бокланом Ігорем Петровичем на суму 413 тис. грн.; 22.07.2008р. договір купівлі-продажу права вимоги з Шкурко Лідією Никанорівною на суму 315 тис. грн.; 29.07.2008р. договір купівлі-продажу права вимоги з Бабенко Оленою Олексіївною на суму 315084 грн.; 30.07.2008р. договір купівлі-продажу права вимоги з Гороховською Богданою Іванівною на суму 413 тис. грн.; 31.07.2008р. договір купівлі-продажу права вимоги з Кауфман Світланою Олександрівною на суму 315тис. грн.; 31.07.2008р. договір купівлі-продажу права вимоги з Рубіс Вікторію Борисівною на суму 412468 грн.; 31.07.2008р. договір купівлі-продажу права вимоги з Лихою Ольгою Василівною на суму 315 тис. грн. ; 31.07.2008р. договір купівлі-продажу права вимоги з Антоненко Людмилою Володимирівною на суму 315 тис. грн.; 11.08.2008р. договір купівлі-продажу права вимоги з Москаленко Ігорем Івановичем на суму 315 тис. грн. (далі –договори з фізичними особами).

Відповідно до п.2.1 вищевказаних договорів, укладених між відповідачем та фізичними особами, їх предметом є купівля фізичними особами майнового права щодо набуття власності на об’єкт, визначений у п.1.2 Договору.

У пункті 1.2 вищевказаних договорів зазначено, що об’єкт –право вимоги за договором купівлі –продажу права вимоги від 02.06.2008р., укладеного між ТОВ „С плюс С” та ВАТ „ПМК-210” на квартиру №__, із __ кімнат, загальною площею __ , яка знаходиться на __ поверсі в житловому будинку №19 за адресою: вул. Магістрацька, 19.

У п.1.3 вищевказаних договорів (з фізичними особами) передбачено, що майнові права – право вимоги сторони - 2 (фізичної особи) відповідно до договору стосовно передачі у власність об’єкта, визначеному в п. 1 договору, площею визначеною договором, за ціною і в строки, що обумовлені договором.

У пунктах 3.1, 3.2, 3.4, 3.6 договорів з фізичними особами передбачено: ціна квартири; ціна одного квадратного метра площі квартири; обов’язок фізичної особи перерахувати на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 50% від ціни договору протягом 10 днів з моменту підписання договору; що грошові кошти, сплачені фізичними особами, будуть зараховані як плата за уступлення права вимоги конкретної квартири (об’єкту), визначеній у п. 1.2 договору за договором купівлі-продажу права вимоги, укладеного 02.06.2008р. між ТОВ „С плюс С” та ВАТ „ПМК-210”.

Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно з положеннями статті 1 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” від 12 липня 2001 року N 2664-III (далі –Закон №2664), який встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг:

фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру у порядку, встановленому законом. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг ( п.1 ч.1 ст.1);

фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів ( п.5 ч.1 ст.1);

ринки фінансових послуг - сфера діяльності учасників ринків фінансових послуг з метою надання та споживання певних фінансових послуг. До ринків фінансових послуг належать професійні послуги на ринках банківських послуг, страхових послуг, інвестиційних послуг, операцій з цінними паперами та інших видах ринків, що забезпечують обіг фінансових активів ( п.6 ч.1 ст.1);

учасники ринків фінансових послуг - юридичні особи та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України, та споживачі таких послуг ( п.7 ч.1 ст.1).

Відповідно до ст. 4 Закону №2664 фінансовими вважаються такі послуги:

1) випуск платіжних документів, платіжних карток, дорожніх чеків та/або їх обслуговування, кліринг, інші форми забезпечення розрахунків;

2) довірче управління фінансовими активами;

3) діяльність з обміну валют;

4) залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення;

5) фінансовий лізинг;

6) надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту;

7) надання гарантій та поручительств;

8) переказ грошей;

9) послуги у сфері страхування та накопичувального пенсійного забезпечення;

10) торгівля цінними паперами;

11) факторинг;

12) інші операції, які відповідають критеріям, визначеним у пункті 5 частини першої статті 1 цього Закону.

Згідно з положеннями статті 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з положеннями статті 243 Цивільного Кодексу України, комерційним представником є особа, яка постійно та самостійно виступає представником підприємців при укладенні ними договорів у сфері підприємницької діяльності. Повноваження комерційного представника можуть бути підтверджені письмовим договором між ним та особою, яку він представляє, або довіреністю.

Так згідно з положеннями статті 243 Цивільного Кодексу України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Особливості інституту комерційного представництва зумовлюються наступним: 1) предметом діяльності комерційного представника є представництво інтересів суб'єктів підприємницької діяльності при укладенні ними договорів, які опосередковують цю діяльність; 2) комерційний представник здійснює свою діяльність на постійних засадах; 3) комерційний представник здійснює свою діяльність самостійно; 4) на відміну від інших видів представницьких відносин, комерційне представництво дозволяє представникові виконувати свої повноваження щодо двох або кількох сторін одного і того ж правочину, якщо такі повноваження були йому надані на підставі домовленості сторін або за законом.

З системного аналізу вищевказаних норм права вбачається, що відносини, пов’язані з наданням фінансових послуг, розуміють під собою представництво інтересів третіх осіб, а відповідно і мали би розуміти під собою інститут довіреності.

Позивачем не надано доказів того, що відповідач є фінансовою установою, виключним видом діяльності якої є надання фінансових послуг, в розумінні Закону №2664.

Товариством з обмеженою відповідальністю „С плюс С” укладалися з фізичними особами договори купівлі-продажу права вимоги щодо набуття власності на об’єкт –квартиру за певним номером, певної площі, яка знаходиться на певному поверсі в житловому будинку №19 по вул. Магістрацькій.

Як вбачається з договорів з фізичними особами, з якими ТОВ „С плюс С” було укладено договори купівлі-продажу права вимоги, фізичними особами не видавалося ніяких довіреностей, а самі умови договорів не містять жодних вказівок щодо представництва, як такого. Умови зазначених договорів містять суттєві умови договору відступлення права вимоги, яке регулюється положеннями 512-523 Цивільного кодексу України.

Стосовно ж посилання позивача на положення статей 6-7 Закону України "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю", то вони також є необґрунтовані.

Згідно з положеннями статті 1 названого Закону, цей Закон встановлює загальні принципи, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних і юридичних осіб в управління з метою фінансування будівництва житла та особливості управління цими коштами.

Згідно з положеннями статті 3 Закону України "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю" системою фінансово-кредитних механізмів при будівництві житла та операціях з нерухомістю (далі - система фінансово-кредитних механізмів) за цим Законом є врегульовані цим Законом та договорами дії суб'єктів системи при організації будівництва житла, фінансуванні цього будівництва та здійсненні операцій з нерухомістю.

Суб'єктами такої системи є довірителі, управителі, забудовники, страхові компанії, емітенти сертифікатів ФОН та власники сертифікатів ФОН. Управителем може бути фінансова установа. Згідно зі статтею 5 названого вище Закону фінансові установи створюють фонди за власною ініціативою в порядку, визначеному цим Законом.

Відповідач не є фінансовою установою, він не надає фінансових послуг.

Як вбачається з наказу № 27-В від 27.07.2008 р. по ВАТ „ПМК-210”, останнім планувалось проведення будівництва будинку по вул. Магістрацькій, 19 в місті Чернігові здійснювати для власних потреб і за власні кошти.

Таким чином, посилання позивача на положення Закону України „Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю” стосовно необхідності створення фонду фінансування будівництва або фонду операцій з нерухомістю, як підставу для недійсності спірного правочину (договору купівлі-продажу права вимоги), не заслуговують на увагу.

Окрім того, зважаючи на фактичні обставини справи та пояснення представників сторін, ВАТ „ПМК –210” та ТОВ „С плюс С” не укладали ні інвестиційні, ні договори дольової участі у будівництві, а фізичні особи не виступали замовниками будівництва.

Таким чином, ТОВ „С плюс С” не повинно було створювати фонд фінансування будівництва, залучаючи кошти третіх осіб, або створювати фонд операцій з нерухомістю.

Навіть і саме ВАТ „ПМК-210” не повинно було здійснювати створення фондів фінансування операцій з нерухомістю чи фонд фінансування будівництва.

Згідно з положеннями статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно з положеннями статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з положеннями зокрема частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

В даному випадку договір купівлі продажу права вимоги, укладений 02.06.2008р. між ВАТ „ПМК-210” та ТОВ „С плюс С”, укладено без порушень Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” та Закону України „Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю”.

За таких обставин суд доходить висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України рішення оформлено та підписано суддею 02.12.2008р.

Суддя Ж.В. Блохіна