ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2008 р.

№ 15/09

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Остапенка М.І. (головуючий),

Харченка В.М.,

Борденюк Є.М.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні у м. Києві

за участю прокурора Генеральної

прокуратури України – Вігуря С.К.

касаційне подання

військового прокурора Вінницького гарнізону

на постанову

від 17.07.2008

Львівського апеляційного

господарського суду

у справі

№ 15/09

господарського суду

Рівненської області

за позовом

військового прокурора Вінницького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Управління капітального будівництва та ремонту Повітряних сил Збройних сил України (військова частина А3641)

до

Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестжитлобуд"

третя особа:

Командування Повітряних сил Збройних сил України (військова частина А0215)

про

розірвання мирової угоди та стягнення 947350,69 грн.

В судове засідання представники сторін не з’явилися, про час і місце слухання справи сторони були повідомлені належним чином.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2007 року військовий прокурор Вінницького гарнізону звернувся в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Управління капітального будівництва та ремонту Повітряних сил Збройних сил України (військова частина А3641) з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестжитлобуд" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Командування Повітряних сил Збройних сил України (військова частина А0215) про розірвання мирової угоди від 17.02.2004 та стягнення з відповідача 947350,69 грн.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 01.04.2008 у справі № 15/09 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 17.07.2008, за тією ж справою, вищезазначене судове рішення залишено без змін.

У касаційному поданні військовий прокурор Вінницького гарнізону просить скасувати постанову апеляційного суду від 17.07.2008, рішення господарського суду першої інстанції від 01.04.2008 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Подання мотивоване тим, що постанова апеляційного суду прийнята з порушенням норм процесуального та матеріального права, зокрема, ст.ст. 16, 525, 526, 611, 612, 614, 651 ЦК України, ст.ст. 173, 188, 193 ГК України.

Відзивів на касаційне подання відповідач та третя особа до Вищого господарського суду України не надіслали.

Заслухавши доповідача, вислухавши пояснення прокурора, перевіривши правильність застосування апеляційним судом норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Вищого господарського суду України знаходить касаційне подання таким, що підлягає задоволенню частково.

До такого висновку суд дійшов на підставі наступного.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями, 17.02.2004 господарським судом Рівненської області була затверджена мирова угода у справі № 14/280 між Міністерством оборони України в особі військової частини А1206 та ТзОВ компанією "Інвестжитлобуд", згідно умов якої компанія "Інвестжитлобуд" зобов’язалась передати Міністерству оборони України в особі військової частини А1206 на виконання умов договору від 23.11.2000 № 9/1-0-58д квартири в різних регіонах України. Термін передачі квартир був обумовлений сторонами до 31.12.2004. При цьому, сторонами визначено, що вартість квартир, які передаватимуться буде визначена на момент їх передачі відповідно до опосередкованої вартості житла по регіонах встановленої Держбудом, але в будь-якому випадку їх вартість не повинна перевищувати 673312,50 грн.

Умовами зазначеної мирової угоди було також передбачено, що після передачі квартир відповідачем позивачу, сторони, тим самим, за договором від 23.11.2000 мають вважатись такими, що виконали свої зобов’язання в повному обсязі та належним чином.

Звертаючись до суду з цим позовом, заступник військового прокурора обґрунтовував його тим, що мирова угода відповідачем не виконана.

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що мирова угода, з огляду на її цивільно-процесуальний характер, є різновидом судового рішення, направлена на захист прав і не може визнаватись недійсною. У разі ж ухилення однієї з сторін від виконання її умов, інша не позбавлена права звернутися на загальних підставах з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. У цьому ж зв’язку, відмовляючи в позові в частині стягнення заявленої заступником військового прокурора грошової суми, яку в одному випадку він визначив як заборгованість відповідача перед в/ч А3641, яка складає вартість непереданих квартир, а в іншому –як збитки з врахуванням індексу інфляції, які відповідач завдав військовій частині невиконанням мирової угоди, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що у відповідача відсутнє зобов’язання перед позивачем у грошовому виразі і вказана сума не є збитками в розумінні вимог діючого законодавства.

З такими висновками апеляційного суду в повній мірі погодитись не можна.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, і ці обставини фактично були встановлені судами, укладанням оспорюваної мирової угоди сторони домовились про те, що наданням житлових приміщень, які мають міститися у визначених цією ж угодою місцях, відповідач тим самим має виконати ті зобов’язання які він прийняв на себе при укладанні договору з позивачем за № 9/1-0-58д від 23.11.2000 про будівництво житла в порядку пайової участі.

У цьому зв’язку суди не мали правових підстав розглядати укладену між сторонами мирову угоду виключно як нове зобов’язання, оскільки в даному випадку з наявних матеріалів справи випливає, що сторони не домовлялись про припинення договору № 9/1-0-58д від 23.11.2000 та його заміну іншим зобов’язанням, а лише внесли в цей договір відповідні зміни, а саме змінили місце розташування житла, яке за умовами того ж договору мав надати позивачу відповідач.

Правильно зазначаючи, що позивач, у випадку невиконання умов мирової угоди, має право в судовому порядку спонукати відповідача до такого виконання, суди не прийняли до уваги, що ст. 16 ЦК України, передбачені різні способи захисту цивільних прав та інтересів особи, а обрання відповідного способу захисту є її правом.

Відповідно до наявних матеріалів справи позивач, хоч і наполягав на розірванні саме мирової угоди, в той же час стверджував про те, що відповідач в цілому не виконує того зобов’язання, яке прийняв на себе у зв’язку з укладанням договору № 9/1-0-58д від 23.11.2000. При цьому правові підстави заявлених позивачем вимог належним чином визначені не були, оскільки, наполягаючи на задоволенні позову, останній обґрунтовував його як наявністю підстав для розірвання договору та стягнення збитків у зв’язку із істотним порушенням його умов з боку відповідача, що передбачено ст.ст. 611, 651, 653 ЦК України, так і наявністю підстав вважати, що вищезазначене зобов’язання, у його відповідній частині, є вже припиненим, оскільки, в порядку ст.ст. 611, 612 ЦК України, він відмовився від прийняття виконання і вимагає відшкодування збитків, про що надіслав повідомлення відповідачу.

На таку невизначеність правових підстав заявленого позову та пов’язану з цим невизначеність предмету доказування та предмету спору суди не звернули уваги і не запропонували позивачу внести до його вимог відповідні уточнення. У цьому ж зв’язку суди не перевірили чи відповідають дійсності твердження позивача про те, що у зв’язку з порушенням умов договору з боку відповідача він, тобто позивач, поніс збитки, а отже не з’ясували наявності тих обставин, з якими позивач пов’язував свої вимоги, і які, відповідно до ст. 611 ЦК України, давали б підстави для припинення того зобов’язання, що, з урахуванням умов мирової угоди, було передбачено сторонами за договором № 9/1-0-58д від 23.11.2000.

Сукупність наведеного дає підстави для скасування оскаржуваних судових рішень з передачею справи на новий розгляд.

В ході такого суду належить з’ясувати у позивача правові підстави заявлених ним вимог. На підставі наданих доказів встановити фактичні обставини справи і, в залежності від встановленого, прийняти відповідне рішення, виклавши його згідно вимог процесуального законодавства.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне подання військового прокурора Вінницького гарнізону задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 17.07.2008 та рішення господарського суду Рівненської області від 01.04.2008 у справі № 15/09 скасувати.

Справу передати до господарського суду Рівненської області на новий розгляд в іншому складі суддів.

Головуючий           Остапенко М.І.

Суддя           Харченко В.М.

Суддя           Борденюк Є.М.