ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

19 листопада 2008 р.

№ 10/102-08

Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Дунаєвська Н.Г. - головуючого,

Мележик Н.І.,

Волік І.М.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні касаційну

скаргу
Суб"єкта підприємницької діяльності -

фізичної особи ОСОБА_1

на рішення          господарського
суду Дніпропетровської області від 22.04.2008 року

у справі
№ 10/102-08

господарського суду                              Дніпропетровської
області

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю

"Дніпропетровське автотранспортне

підприємство 11227"

до
Суб"єкта підприємницької діяльності -

фізичної особи ОСОБА_1

про                                                            стягнення 19
548 грн.

за участю представників:

позивача -          Кондрашова С.В., Сущенко О.В.

відповідача -          ОСОБА_2

В С Т А Н О В
И В:

У березні 2008 року Товариство з
обмеженою відповідальністю "Дніпропетровське автотранспортне підприємство
11227" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з
позовом до Суб"єкта підприємницької діяльності -фізичної особи
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 19 548 грн. та судових витрат.

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 22.04.2008 року (суддя Кощеєв І.М.) позов
задоволено повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача 19 548 грн.
основного боргу та судові витрати.

В касаційній скарзі Суб"єкт
підприємницької діяльності -фізична особа ОСОБА_1просить скасувати рішення
місцевого господарського суду, посилаючись на неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, що
призвело до прийняття незаконного судового акту.

Колегія суддів, обговоривши доводи
касаційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування  господарським
судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно постанови Пленуму Верховного
суду України "Про судове рішення” рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або виходячи з загальних засад і змісту
законодавства України. Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені
судом обставини, а також оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і відхиляючи інші
докази, суд має це обґрунтувати. Мотивувальна частина рішення повинна мати
також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на
підставі яких визначено права і обов'язки сторін у спірних правовідносинах.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки
суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в
судовому засіданні.

Резолютивна частина рішення повинна
містити чіткі та безумовні

висновки, що ґрунтуються на аналізі
та оцінці фактичних обставин, викладених у його мотивувальній частині, та
відповідати застосованим до спірних відносин нормам права.

Разом з тим, оскаржуване рішення
зазначеним  вимогам не  відповідає.

Так, господарським судом
встановлено, що 01.01.2007 року між сторонами у справі укладено договір №3 про
використання автомобільного транспорту для надання послуг з перевезення
транспортом загального користування.

За цим договором позивач
зобов"язався організовувати керівництво та режим роботи на маршрутах,
складати графіки руху, розробляти паспорти маршрутів, забезпечувати необхідною
документацією, місцями для стоянки автотранспорту, а відповідач
зобов"язався надавати своє рухоме майно, забезпечувати щоденне
обслуговування автомобільного транспорту та проведення технічного
обслуговування цього автотранспорту, а також оплачувати надані послуги шляхом
перерахування грошових коштів за 7 одиниць рухомого складу у розмірі 360 грн.
за одну одиницю , а всього у розмірі 2 500 грн., щомісячно не пізніше 25 числа
поточного місяця.

Відповідно до п.1.2 цього договору
для досягнення мети сторони використовують належне їм майно. Перелік рухомого
майна, яке використовувалось, зазначений в додатку №1 та належить відповідачу.

Строк дії договору встановлений
сторонами до 31.12.2007 року.

В зв"язку з наявністю
заборгованості по несплаті відповідачем платежів за вказаним договором позивач
звернувся до суду з позовом про стягнення боргу у примусовому порядку.

Задовольняючи позовні вимоги,
місцевий господарський суд, пославшись на ст. ст. 526, 629 ЦК України,
встановив факт наявності неналежного виконання відповідачем умов договору та
стягнув з останнього на користь позивача 19 548 грн.

Проте погодитися з такими
висновками судів не можна, оскільки вони не в повній мірі відповідають
матеріалам справи.

Частиною 1 статті 43 ГПК України
передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в
судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Всупереч зазначених вимог, місцевий
господарський суд не в повному обсязі дослідив та не надав належної оцінки
обов"язкам сторін за договором, не з"ясував обставин справи щодо дії
договору протягом всього 2007 року та наявності доказів на підтвердження факту
надання послуг (їх обсяг) позивачем відповідачу протягом вказаного періоду.

Відповідач у касаційній скарзі
послався на факт розірвання договору на підставі підписаної сторонами угоди від
01.06.2007 року, повернення позивачу всіх необхідних документів (тимчасового
свідоцтва ТЗ, ліцензійних карток ТЗ, подорожнього листа, дозволу на маршрут,
схеми і розкладу руху маршруту тощо) і здійснення всіх платежів.

Також відповідач, заперечуючи факт
надання йому після розірвання договору зазначених у договорі послуг саме
позивачем, вказав на повернення останньому ліцензійних карток, які, в силу
вимог ст.57 Закону України" "Про автомобільний транспорт",
видавались позивачем для використання автомобільних транспортних засобів з метою
надання послуг по перевезенню, що свідчить про відсутність підстав для оплати
позивачу вартості послуг, зазначених у вищевказаному договорі.

Задовольняючи позовні вимоги,
місцевий господарський суд виходив виключно з доводів позивача, залишаючи без
належного аналізу докази, викладені в касаційній скарзі.

Враховуючи порушення судом першої
інстанції ст.ст. 47, 43 ГПК України,
відсутні підстави вважати, що суд дійшов правильного висновку щодо прав
та обов'язків сторін.

Вказані порушення норм
процесуального права не можуть бути усунуті касаційною інстанцією, враховуючи
межі перегляду справи у касаційній інстанції, визначені ст. 1117 ГПК
України.

За таких обставин, прийняте у цій
справі рішення підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до
суду першої інстанції.

При новому  розгляді
справи суду необхідно врахувати наведене, всебічно, повно, об'єктивно
з'ясувати всі обставини справи, надати об'єктивну оцінку доказам, які мають
юридичне значення для її розгляду, правильно застосувати норми матеріального права,
які регулюють спірні відносини та вирішити спір відповідно до вимог закону.

Керуючись ст.ст. 1115,
1117, 1119, 11111 Господарського
процесуального кодексу України Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О
В И В:

Касаційну скаргу Суб"єкта
підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1  задовольнити.

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 22.04.2008 року у справі № 10/102-08 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
господарського суду Дніпропетровської області в іншому складі суддів.

Головуючий суддя

Н.Г. Дунаєвська

Судді

Н.І. Мележик

І.М. Волік

Доповідач
-суддя Мележик Н.І.