МІЖОБЛАСНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
____________________________________________
м.Київ,  вул.Жилянська 58-б
№ 3/192-08
Київський міжобласний апеляційний
господарський суд у складі колегії:
головуючого судді:                    Агрикової  О.В. (доповідач по справі),
суддів:
при секретарі судового засідання
від позивача:         ОСОБА_1, паспорт НОМЕР_1,
№6162 від 20.11.2008 року,
від відповідача:          Муштей Л.Ю., дов. б/н від
відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1 на рішення господарського суду Київської області від
03.09.2008 року (підписане 08.10.2008 року),
у справі                    №3/192-08
(суддя Лопатін А.В.),
за позовом                    суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1, м. Київ,
до                              товариства
з обмеженою відповідальністю «Фора», м. Вишневе
Києво-Святошинського
району Київської області,
договору розірваним, стягнення 404 463,05 грн. майнової
та 50 000,00 грн. моральної шкоди, -
10.07.2008 року суб'єкт
підприємницької діяльності ОСОБА_1(позивач) звернувся до господарського суду
Київської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фора»(відповідач)
про визнання договору розірваним, стягнення 404 463,05 грн. майнової шкоди та
50 000,00 грн. моральної шкоди (а.с. 5-8).
Рішенням господарського суду
Київської області від 03.09.2008 року у справі №3/192-08 в задоволенні позову
суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 до товариства з обмеженою
відповідальністю «Фора»про визнання договору розірваним, стягнення 404 463,05
грн. майнової шкоди та 50 000,00 грн. моральної шкоди відмовлено повністю (а.с.
108-111).

При прийнятті рішення місцевий господарський
суд, визнавши позовні вимоги недоведеними та необґрунтованими, керуючись ст.
ст. 22, 651, 1166 та 1167 ЦК України, відмовив в задоволенні позову повністю.

Не погодившись з прийнятим
рішенням, позивач, суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1, подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області
від 03.09.2008 року у справі №3/192-08 та прийняти нове рішення, яким
задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційної скарги
позивач посилається на те, що місцевий господарський суд вийшов за межі позову,
оскільки позовними вимогами було стягнення збитків на підставі ст. ст. 525,
526, 610 та 611 ЦК України, що регулюють договірні зобов'язання, та не
перевірив доводи позивача в цій частині, а вирішив спір на підставі ст. 1166 ЦК
України.

Крім цього позивач стверджує, що
суд першої інстанції, зазначивши в рішенні про відсутність доказів на
підтвердження позовних вимог, в порушення ст. 38 ГПК України, не витребував
зазначені докази.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу
відповідач заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що
місцевим господарським судом не порушено ст. 38 ГПК України, оскільки позивач
мав можливість надати суду відповідні докази, а витребування доказів судом не є
обов'язком суду.

Ухвалою Київського міжобласного
апеляційного господарського суду від 03.11.2008 року апеляційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1 на рішення господарського суду Київської
області від 03.09.2008 року у справі №3/192-08 було прийнято до провадження та
призначено розгляд справи у судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач та
його представник підтримали доводи , викладені в апеляційній скарзі,
представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги з
підстав, викладених у відзиві.

Дослідивши наявні в справі
матеріали, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення
позивача, його представника та представника відповідача, колегією суддів
Київського міжобласного апеляційного господарського суду встановлено наступне.

17.09.2007 року між позивачем та
відповідачем було укладено договір поставки №138 (договір поставки, а.с. 9-14),
згідно умов якого постачальник (позивач) зобов'язувався передати у власність
покупцеві (відповідачу), а відповідач прийняти та оплатити товар у
відповідності з умовами даного договору.

Пунктом 12.3. договору поставки
сторони встановили, що даний договір може бути розірвано в односторонньому
порядку за ініціативою будь-якої з сторін. Сторона, яка забажала достроково
розірвати договір, зобов'язана направити другій стороні сповіщення про це не
менше, ніж за 20 днів до дати розірвання.

Як стверджує позивач в своїй
позовній заяві, 29.02.2008 року він намагався передати відповідачеві товар
згідно умов договору поставки, але відповідач, спочатку відмовляючись приймати
товар, потім прийняв його неналежним чином, чим завдав позивачеві збитків у
вигляді неотриманого прибутку в розмірі 167 850,00 грн.

12.05.2008 року позивач звернувся
до відповідача з претензією про погашення суми боргу у вигляді збитків у розмірі
404 463,05 грн. у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань по
договору поставки (а.с. 16).

Матеріали справи містять договір
про сумісну діяльність на реалізацію продукції від 30.01.2006 року, укладений
між позивачем та приватним підприємством «Сімол»(договір про сумісну
діяльність, а.с. 24-28), згідно умов якого позивач зобов'язувався за дорученням
ПП «Сімол»за винагороду від свого імені реалізовувати продукцію.

ПП «Сімол»звернулось до позивача з
претензією про відшкодування збитків в розмірі 84 990,00 грн. внаслідок
невиконання останнім умов договору про сумісну діяльність (а.с. 23).

Згідно акту звірки
взаєморозрахунків між позивачем та відповідачем за період з 01.02.2008 року по
29.02.2008 року заборгованість відповідача перед позивачем складала 70, 223,34
грн. (а.с. 91-95).

Відповідач частково повертав
позивачеві отриманий товар на загальну суму 634,37 грн., що підтверджується
накладними про повернення товару (а.с. 96-106).

Платіжними дорученнями (а.с. 80,
81, 83-88) підтверджується, що відповідач перерахував позивачу грошові кошти у
сумі 69 588,99 грн.

Таким чином, колегія суддів
апеляційного господарського суду встановила, що відповідач за період з
01.02.2008 року по 29.02.2008 року повністю розрахувався з позивачем на
підставі акту звірки взаєморозрахунків (а.с. 91-95).

Підставами для подання позову до
господарського суду стало те, що позивачем понесені збитки у зв'язку з
невиконанням відповідачем умов договору поставки в частині неприйняття
продукції позивача, а також позивач стверджує, що такими діями відповідач
заподіяв позивачеві моральну шкоду.

Також, матеріали справи містять
довіку Комунального медичного закладу «Рокитнянська центральна районна
лікарня»від 18.03.2008 року про звернення позивача 13.03.2008 року та
18.03.2008 року до лікаря невролога (а.с. 18), в якій встановлено відповідний
діагноз, та витяг з історії хвороби позивача №/318 від 10.04.2003
року (а.с. 19), в якому встановлено відповідний діагноз.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі
фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення,
дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а
оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає скасуванню з
наступних підстав.

Статтею 101 ГПК України
встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.
Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги
(подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду, залишаючи без змін рішення місцевого господарського суду,
вважає за необхідне зазначити наступне.

В силу ст. 651 ЦК України, договір
може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у
разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною
договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою
позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. При цьому
сторона, яка ставить питання про розірвання чи зміну договору, має довести
наявність істотного порушення договору та наявність шкоди, завданої цим
порушенням другою стороною. У нормах, що регулюють окремі види договорів,
наголошується на істотному порушенні договору однією стороною як на підставу
для розірвання договору.

Позивачем не надано ані суду першої
інстанції, ані суду апеляційної інстанції доказів в порядку ст. ст. 34 та 34
ГПК України на підтвердження порушення відповідачем умов договору, а саме
відмови відповідача в прийнятті продукції позивача, а тому колегія суддів не
вбачає порушень умов договору відповідачем та, відповідно, його розірвання.

При цьому, позивачем не надано суду
доказів звернення до відповідача з попередженням про розірвання договору в
односторонньому порядку, як то передбачено сторонами в п. 12.3. договору
поставки.

Крім цього, позивач просить
стягнути з відповідача майнову шкоду, яку йому заподіяно у зв'язку з порушенням
відповідачем умов договору поставки.

Згідно ст. 1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим
немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну
фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її
завдала.

Статтею 1192 ЦК України
встановлено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може
зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати
річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або
відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Як вбачається з позовної заяви,
позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти, а не повернути майно в
натурі, тобто в даному випадку мова йде про відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 623 ЦК
України  боржник, який порушив
зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Аналогічний припис міститься у ст.
224 ГК України, згідно з якою учасник господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні
інтереси якого порушені.

Під збитками розуміються витрати,
зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управлена сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Стаття 614 ЦК України передбачає,
що відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язань
покладається при наявності вини (умислу або необережності).

У відповідності з вимогами п. 4 ст.
611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки,
встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків та
моральної шкоди.

Проте, притягнення до
цивільно-правової відповідальності можливе лише за певних, передбачених законом
умов, сукупність яких формують склад правопорушення, що є підставою
цивільно-правової відповідальності. При цьому складовими правопорушення,
необхідними для відповідальності у вигляді відшкодування збитків, є суб'єкт та
об'єкт правопорушення, а також суб'єктивна та об'єктивна сторони.

Суб'єктом цивільного правопорушення
є боржник, а об'єктом правопорушення -зобов'язальні правовідносини кредитора та
боржника. Суб'єктивну сторону становить вина боржника, а об'єктивну
-протиправна поведінка боржника (невиконання або неналежне виконання
обов'язку), наявність збитків у майновій сфері кредитора, причинний зв'язок між
протиправною поведінкою боржника та збитками. За відсутності хоча б одного з
цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Згідно з ст. 22 ЦК України збитками
є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати
за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Важливим елементом доказування
наявності реальних збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною
поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що
протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли
у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем не надано суду доказів на підтвердження поставки відповідачеві
продукції та відмови відповідача прийняти та оплатити таку продукцію, що
свідчить про відсутність протиправної поведінки відповідача. Навпаки, матеріали
справи містять докази проведення повного розрахунку з позивачем за отриману
продукцію, тобто виконання відповідачем умов договору належним чином.

Одночасно, позивачем не надано суду
обґрунтованого розрахунку розміру понесених ним збитків.

З огляду на наведене, колегія
суддів дійшла до висновку про правомірність відмови місцевого господарського
суду в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь
позивача майнової шкоди, оскільки позивачем в порядку ст. ст. 33 та 34 ГПК
України не доведено протиправної поведінки відповідача та не обґрунтовано
розміру заподіяних збитків від невиконання договору поставки, тобто відсутній
склад господарського правопорушення, що в свою чергу виключає відповідальність
в порядку ст. 224 ГК України.

Крім того, в даній справі позивач
стверджує, що моральну шкоду відповідачем йому завдано в результаті порушення
господарського зобов'язання, що призвело до невиконання власних зобов'язань
перед третіми особами, порушенням стану здоров'я, втратою заробітку тощо.

Відповідно до п. 3 Постанови №4
Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з
ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі
інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з
незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих
зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пункт 2 цієї ж Постанови зазначає:
відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати,
чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань
або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями
(бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній
формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а
також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

А пунктом 9 цієї ж Постанови
визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає
залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості
відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан
здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих
стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля,
необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною
ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією
засобу масової інформації.

Колегією суддів досліджено та
встановлено, що позивачем не доведено факту звернення до лікаря невролога за
допомогою, як то зазначено в довідці Комунального медичного закладу
«Рокитнянська центральна районна лікарня»від 18.03.2008 року, саме внаслідок
порушення відповідачем договору поставки, як і не доведено факту протиправності
діяння відповідача щодо відмови в прийнятті та оплаті продукції позивача.

Натомість, позивачем надано суду
витяг з історії хвороби позивача №/318 від 10.04.2003 року, згідно
якого позивач в 2003 році мав аналогічний діагноз з тим діагнозом (невралгія),
який вказаний у довідці від 18.03.2008 року, тобто можна припустити, що
звернення до лікаря невролога в травні 2008 року стало наслідком лікування або
профілактики хвороб, на які страждав позивач.

Враховуючи наведене, колегія
суддів, в підтвердження висновків суду першої інстанції, не вбачає підстав для
задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Одночасно, відповідач в своїй
апеляційній скарзі зазначає, що місцевим господарським судом не витребувано
доказів на підтвердження того, що внаслідок невиконання відповідачем умов
договору поставки позивач не отримав прибутку та доказів щодо наявності
заборгованості позивача перед ПП «Сімол», що, на переконання скаржника, є
порушенням ст. 38 ГПК України.

Згідно зі ст. 38 ГПК України, якщо
подані сторонами докази є недостатніми, господарський суд зобов'язаний
витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі
документи і матеріали, необхідні для вирішення спору. Сторона, прокурор, які
порушують клопотання перед господарським судом про витребування доказів,
повинні докладно зазначити: який доказ вимагається, підстави, з яких вони
вважають, що ці докази має підприємство чи організація, і обставини, які можуть
підтвердити ці докази.

Частиною 1 ст. 33 ГПК України
передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, позивач, звертаючись
до господарського суду, повинен сам доводити на підставі доказів свої позовні
вимоги.

Крім цього, матеріали справи не
містять клопотань позивача про витребування судом першої інстанції доказів у
справі, як цього вимагаю ст. 38 ГПК України.

Посилання позивача на те, що
місцевим господарським судом безпідставно застосовано ст. 1166 ЦК України
колегією суддів відхиляються, оскільки предметом позову є стягнення майнової
шкоди, а саме ст. 1166 ЦК України визначає загальні підстави відповідальності
за завдану майнову шкоду.

Підсумовуючи наведене, колегія
суддів апеляційного господарського суду, погоджуючись з висновками місцевого
господарського суду, дійшла до висновку про те, позивачем не доведено
протиправної поведінки відповідача щодо відмови в прийнятті та оплаті продукції
позивача, не обґрунтовано розміру понесених збитків та не доведено завдання
відповідачем моральної шкоди.

Таким чином, колегія суддів
апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що обставини, на які
посилається скаржник, не можуть бути підставою для скасування рішення
господарського суду Київської області від 03.09.2008 року у справі №3/192-08.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103,
104, 105 ГПК України, Київський міжобласний апеляційний господарський суд, -

постановив:

1.          Апеляційну
скаргу суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 на рішення господарського
суду Київської області від 03.09.2008 року у справі №3/192-08 за позов суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю
«Фора»про визнання договору розірваним, стягнення 404 463,05 грн. майнової
шкоди та 50 000,00 грн. моральної шкоди залишити без задоволення.

2.          Рішення
господарського суду Київської області від 03.09.2008 року у справі №3/192-08 за
позов суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 до товариства з обмеженою
відповідальністю «Фора» про визнання договору розірваним, стягнення 404 463,05
грн. майнової шкоди та 50 000,00 грн. моральної шкоди залишити без змін.

3.          Матеріали
справи №3/192-08 повернути до господарського суду Київської області.

4.          Постанова
набирає чинності з дня її прийняття.

Головуючий суддя:
Агрикова  О.В.

Судді:

Разіна Т. І

Чорногуз М. Г.

Дата
відправки  24.11.08