СУД
Чернігівської області
У Х В А Л А

„02” грудня  2008
року                                                                                     справа
№ 11/150с

Суддя Бобров Ю.М., розглянувши
матеріали за скаргою від 03.11.08 р. Боржника: Фізичної особи -підприємця
ОСОБА_1 АДРЕСА_1

До: Новозаводського відділу
державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції   14000, м. Чернігів, вул. Шевченка, 118

по справі № 11/150 за позовом:
Фізичної особи -- підприємця ОСОБА_2 АДРЕСА_2

До: Фізичної особи -підприємця
ОСОБА_1

Про оскарження дії органів
Державної виконавчої служби

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від боржника: ОСОБА_1 -особисто,
паспорт НОМЕР_1 Новозаводським ВМ УСВС України в Чернігівській області від
05.07.97 р.

Від ДВС: Зуєнко Н.І. -державний
виконавець, дов. від 13.10.08 р. б/н.

Від стягувача: ОСОБА_3
-представник, дов. від 21.07.08 р. № 6550.

ВСТАНОВИВ:

Скаржником -фізичною особою
-підприємцем ОСОБА_1 в порядку ст. 121- 2 ГПК України подано скаргу на дії
органів Державної виконавчої служби (а.с. 165).

У скарзі ОСОБА_1 посилається на те,
що постанова державного виконавця Новозаводського відділу ДВС Чернігівського
міського МУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження
винесена на підставі наказу господарського суду Чернігівської області, який, на
думку скаржника, не відповідає вимогам ст. 19 Закону України „Про виконавче
провадження” від 21.04.99 р. № 606 -XIV (далі - Закон № 606).

Крім того, вважає скаржник,
постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не
відповідає ст. 19 Закону № 606. Ця постанова була видана 04.09.08 р., але копії
її він отримав лише 18.09.08 р. разом з копією постанови про відкриття виконавчого
провадження від 23.08.08 р. Постанова надсилалася на адресу, за якою він не
проживає вже більше двох з половиною років.

В акті опису й арешту майна, так
само, як і в постанові як вид арешту було зазначено, що на майно накладено
заборону на відчуження, а про вилучення майна у боржника не було жодної згадки.

Також скаржник вважає що державним
виконавцем було порушено ст. 56 Закону № 606.

В судовому засіданні ОСОБА_1
підтримав свої вимоги та їх обґрунтування, викладені у скарзі.

Представник Новозаводського ВДВС
проти скарги заперечує, вважає її безпідставною і такою, що не підлягає
задоволенню.

На доказ заперечень до матеріалів
справи долучено копію зведеного виконавчого провадження, надісланого суду
Новозаводським ВДВС (а.с. 63-155).

Представник Новозаводського ВДВС в
судовому засіданні підтримав заперечення на скаргу з мотивів, викладених  у письмових запереченнях від 01.12.08 р. №
04-31/1/920.

Представник стягувача, який взяв
участь у розгляді скарги, не вбачає порушень в діях державної виконавчої служби.
Представник вважає подачу скарги боржником спробою затягнути процес стягнення з
нього боргу, зловживанням процесуальними правами.

Розглянувши скаргу та надані
сторонами докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення скаржника
(боржника), представника Новозаводського ВДВС Чернігівського МУЮ та
представника стягувача, суд встановив наступне.

Рішенням  господарського суду Чернігівської області від
22.07.08 р. по справі № 11/150 стягнуто з фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 на
користь фізичної особи -підприємця ОСОБА_2 24260,00 грн. боргу, 79,76 грн. 3%
річних, 2003,27 грн. інфляційних втрат, 100,00 грн. штрафу; 264,43 грн. на
відшкодування витрат по сплаті держмита та 118,00 грн. на відшкодування оплати
витрат на інформаційно -технічне забезпечення розгляду у судах (а.с. 29-30).

Відповідач при розгляді позову не
з'являвся, представника не направляв.

На примусове виконання цього
рішення, судом видано наказ від 08.08.08 р., в якому, зокрема, зазначено
резолютивну частину рішення, дату набрання чинності рішенням та строк
пред'явлення виконавчого документа до виконання. Наказ підписаний суддею і
скріплений печаткою (а.с.31).

Отже, наказ суду відповідає вимогам
щодо виконавчого документа, встановленим Законом № 606.

Крім того, заяви боржників про
визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повинні подаватися до
господарського суду в порядку ст. 117 ГПК України.

Щодо посилання скаржника на те, що
за адресою, на яку направлялась оскаржувана постанова, він не проживає більше
двох з половиною років, то суд звертає увагу скаржника на наступне.

У позовній заяві позивач ОСОБА_2
вказував, що відповідач ОСОБА_1 мешкає АДРЕСА_1.

Така ж адреса вказана і в наявних у
матеріалах справи копіях договорів оренди нежилого приміщення № 2 від 16.08.07
р. та від 01.01.08 р. (а.с.7-11), в Свідоцтві про державну реєстрацію фізичної
особи -підприємця (а.с. 16).

Всі постанови Новозаводського ВДВС
направлялись боржнику простою кореспонденцією за вказаною у виконавчому
документі адресою, а саме АДРЕСА_1. Дані листи згодом повернулись до
Новозаводського ВДВС з довідкою „не проживає”. Державним виконавцем було
зроблено запит до Адресно -довідкового бюро м. Чернігова щодо місця реєстрації
ОСОБА_1.Згідно відповіді з Адресно -довідкового бюро ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1.
зареєстрований з 16.03.95 р. АДРЕСА_1.

Про зміну свого місця проживання
ОСОБА_1 не повідомляв а ні позивача ОСОБА_2, а ні суд, а ні в подальшому
Новозаводський ВДВС.

До повноважень господарських судів
не віднесено установлення місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу
на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в
тому числі ГПК, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати
фактичне місце проживання фізичної особи - сторони у справі (тим більше, що за
приписом частини шостої статті 29 Цивільного кодексу України фізична особа може
мати кілька місць проживання) та зазначати таке фактичне місце проживання в
позовній заяві чи в інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місце
проживання фізичної особи - учасника судового процесу невідоме, то:

- позивач у позовній заяві вправі
зазначити останнє відоме йому місце проживання такої особи (на час подання
позову) з поданням суду документів (матеріалів), що підтверджують відповідні
відомості; це можуть бути: договори (контракти), в яких вміщено такі відомості;
витяги з державного реєстру - стосовно громадян, які в установленому порядку
набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності; довідки та інші документи,
видані адресним бюро, органами внутрішніх справ тощо;

- господарський суд вправі
надсилати процесуальні документи за останнім відомим йому на час такого
надсилання місцем проживання фізичної особи - учасника судового процесу.

Якщо фізична особа - учасник
судового процесу своєчасно не довела до відома господарського суду або інших
учасників процесу про зміну свого фактичного місця проживання, то всі процесуальні
наслідки такої бездіяльності покладаються на цю фізичну особу.

Скаржник вказує, що отримав копію
оскаржуваної постанови невчасно, а лише 18.09.08р., і вважає, що державний
виконавець повинен був здійснити дії щодо розшуку боржника, передбачені ст. 42
Закону № 606.

Але суд звертає увагу скаржника на
те, що в ст. 42 Закону № 606 визначено за якими саме виконавчими документами
здійснюється розшук боржника, а наказ суду від 08.08.08 р. по справі № 11/150
до таких виконавчих документів не відноситься.

Отже, враховуючи наведене вище, суд
вважає, що несвоєчасне отримання скаржником оскаржуваної постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.09.08 р. не є
результатом дій чи бездіяльності Новозаводського ВДВС, а є результатом того, що
ОСОБА_1 своєчасно не повідомив суд та органи Державної виконавчої служби про
зміну свого фактичного місця проживання, тобто в результаті бездіяльності
боржника.

Неповідомлення ОСОБА_1 органу
Новозаводського ВДВС про зміну фактичного місця проживання унеможливило
своєчасне отримання скаржником оскаржуваної постанови, незалежно від дня її
надіслання боржнику.

Щодо незаконності складання Акту
опису й арешту майна, то відповідно до ст. 5 Закону № 606 державний виконавець
при здійсненні виконавчого провадження має право:

накладати арешт на майно боржника,
опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати
його у порядку, встановленому законодавством.

Арешт (опис) майна полягає у
проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним або вилученні в
боржника та передачі на зберігання іншим особам.

Якщо державний виконавець установив
зберігачеві обмеження права користування майном, то про це також вказується в
акті опису і арешту майна із зазначенням виду, обсягів і строку обмеження.
Предмет опису - автомобіль вилучався і передавався на зберігання ТОВ „Варіо
-сервіс” без ключів від автомобіля і користування предметом опису не
передбачалось і не зазначалось.

Скаржник вважає, що державним
виконавцем порушено положення ст. 56 Закону № 606. Даний Закон наділяє боржника
правом зазначати ті види майна або предмети, на які слід звернути стягнення в
першу чергу під час проведення опису. Але в даному випадку боржник був
відсутній при складанні Акту опису й арешту майна, і зазначати на якесь
конкретне майно не міг. До того ж описувалось не все майно боржника, а
конкретне визначене майно, а саме автомобіль, який було затримано згідно
постанови державного виконавця працівниками ДАІ.

Також в Законі № 606 зазначено, що
державний виконавець зобов'язаний задовольнити вимоги боржника, якщо вони не
порушують інтересів стягувача і не ускладнюють виконання рішення. При
проведенні опису державний виконавець має дотримуватися принципу якнайскорішого
та законного вчинення виконавчого провадження.

22.09.08 р. до Новозаводського ВДВС
від боржника ОСОБА_1. надійшла заява про право боржника на визначення
першочерговості звернення стягнення на предмети (види майна).

02.10.08 р. державним виконавцем на
дану заяву була дана відповідь боржнику. Відповідно до ст. 56 Закону № 606 для
забезпечення права боржника на визначення першочерговості звернення стягнення
на предмети (види майна) боржнику було запропоновано надати письмову заяву, де
зазначити причини, з яких боржник просить не застосовувати стягнення до даного
вилученого автомобіля, а також зазначити пропозицію звернення стягнення на
альтернативні речі. Зазначалось, що в заяві необхідно було вказати перелік
речей, на які він бажає звернути стягнення для погашення його боргів.

07.10.08 р. до Новозаводського ВДВС
надійшла інша заява про право боржника на визначення першочерговості звернення
стягнення на предмети(види майна), в якій боржник ОСОБА_1 просив повернути
вилучений автомобіль, який належить йому, та звернути стягнення на:

- арештовані речі, які знаходяться
в автомобілі;

- гонорари від дистриб'юторської
угоди;

- діагностичний комплекс;

- ј частку в квартирі АДРЕСА_1, яка
належить боржнику.

Державним виконавцем 16.10.08 р.
була дана відповідь на дану заяву боржника від 07.10.08 р., в якій зазначалось,
що перераховані боржником речі, на які боржник бажає звернути стягнення в першу
чергу, а саме гонорари та діагностичний комплекс, повинні надатися до
Новозаводського ВДВС для опису та оцінки.

Також було зазначено, що боржнику
необхідно забезпечити безперешкодне входження державного виконавця та експерта
до вказаної кв. АДРЕСА_1 для опису та оцінки належної боржникові ј частини в
даній квартирі.

Боржником вказані в його заяві речі
до Новозаводського ВДВС для опису та їх оцінки так і надавались. Ніяких
клопотань щодо подальшого вирішення даного питання щодо права боржника на
визначення першочерговості стягнення на предмети не надходило.

Отже, державним виконавцем було
надано боржнику можливість скористатись його правом на визначення
першочерговості звернення стягнення на предмети (види майна).

Крім того, відповідно до ч. 1 ст.
121-2 ГПК України та ч. 7 ст. 24 Закону № 606, скарги на дії чи бездіяльність
органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов
господарських судів можуть бути подані боржником протягом десяти днів з дня
вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї
відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Як вказує скаржник, постанову про
арешт майна від 04.09.08 р. він отримав (йому стало відомо) 18.09.08 р.

Скаргу ОСОБА_1 подано лише 03.11.08
р., тобто з пропущенням процесуального десятиденного строку подання скарги на
дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби.

Заяви про визнання причини пропуску
подачі скарги поважною і відновлення пропущеного строку  скаржником не подавалось.

За таких обставин, враховуючи все
вищенаведене, суд доходить висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись Законом України „Про
виконавче провадження”, ст. ст. 86, 121-2
Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу відхилити повністю.

Суддя
Ю.М. Бобров