СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

03.11.08
Справа №  20/431д/08

Суддя   Гандюкова
Л.П.

За позовом Приватного
науково-виробничого малого підприємства “Енергія”, м.Запоріжжя

до
відповідачів: 1. Вільнянської районної державної
адміністрації Запорізької області, Запорізька область, м.Вільнянськ

2.Фізичної
особи -підприємця ОСОБА_1, м.Запоріжжя

Третя особа яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Запорізьке
міське управління земельних ресурсів, м. Запоріжжя

Третя особа яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Вільнянський
районний відділ земельних ресурсів, Запорізька область, м.Вільнянськ.

про
визнання недійсним в частині розпорядження Вільнянської районної державної
адміністрації №791 від 27.11.2006р. та договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 29.12.2006р.

Суддя  Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача -      Коверник В.А. (довіреність №3/08 від
22.09.2008р.);

Тищенко Г.Г.
(довіреність №2/08 від 22.09.2008р.);

Від відповідача-1 -Скрябін М.В.
(довіреність №3 від 09.01.2008р.);

Від відповідача-2 -ОСОБА_1
(приватний підприємець);

ОСОБА_2(довіреність №
4693 від 25.04.2008р.);

Від Запорізького міського управління

земельних ресурсів -Мойсеєнко
О.Г. (начальник відділу державного земельного кадастру);

Від Вільнянського районного

відділу земельних ресурсів -не
з'явився;

Приходько
О.В.(начальник відділу) -у засіданні
16.10.08р.

СУТНІСТЬ
СПОРУ:

Заявлений позов про визнання
недійсним розпорядження Вільнянської районної державної адміністрації №791 від
27.11.2006р. в частині продажу ОСОБА_1 земельної ділянки несільськогосподарського
призначення загальною площею 1,72 га, яка розташована у Вільнянському районі на
території Дружелюбівської сільської ради та визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 29.12.2006р. земельної ділянки, кадастровий
№:13:004:0023, укладеного між Вільнянською районною державною
адміністрацією та громадянином ОСОБА_1, в частині продажу останньому
вищезазначеної земельної ділянки.

Ухвалою господарського суду від
01.08.2008р. позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі
№ 20/431д/08,  відповідно до ст.27 ГПК
України залучено до участі у справі Запорізьке міське управління земельних
ресурсів, судове засідання  призначено на
05.09.2008р. Розгляд справи відкладався на 23.09.2008р, потім на 29.09.2008р.
Ухвалою в.о. голови господарського суду Запорізької області від 29.09.2008р.
строк вирішення спору у справі № 20/431д/08 продовжено на один місяць -до
30.10.2008р. Ухвалою суду від 29.09.2008р. до участі у справі  № 20/431д/08 залучено третю особу, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів
-Вільнянський районний відділ земельних ресурсів, Запорізька область,
м.Вільнянськ,  розгляд справи відкладено
на 16.10.2008р. Ухвалою суду від 16.10.2008р. за клопотанням  сторін строк вирішення спору у справі
продовжений, розгляд справи відкладено на 03.11.2008р.

03.11.2008р. справу розглянуто, за згодою
сторін та третьої особи оголошено вступну та резолютивну частини  рішення.

Позивач підтримав позовні вимоги,
викладені у позовній заяві, мотивовані наступним. 27.11.2006р. головою
Вільнянської районної державної адміністрації прийнято розпорядження №791, яким
з урахування змін, внесених розпорядженням №854 від 06.12.2006р., було вирішено
продати Відповідачу-2 -ОСОБА_1  земельну
ділянку несільськогосподарського призначення загальною площею 1,9880 га для
ведення підприємницької діяльності, яка розташована у Вільнянському районі на
території Дружелюбівської сільської ради між селищем Мокрянка та Гасанівка.
29.12.2006р. на підставі цього розпорядження між відповідачами укладено договір
купівлі-продажу земельної ділянки. Після сплати 10% вартості земельної ділянки
відповідач-2 одержав державний акт на право приватної власності на землю.
Розпорядження відповідача-1 №791 від 27.11.2006р. є незаконним в частині продажу
відповідачу-2 земельної ділянки площею 1,72 га, а договір купівлі-продажу від
29.12.2006р. -недійсним в частині продажу ділянки площею 1,72 га, оскільки ними
порушено право позивача на володіння та користування земельною ділянкою
несільськогосподарського призначення загальною площею 1,72 га, яка розташована
на території Дружелюбівської сільської ради Вільнянського району Запорізької
області, та знаходиться у постійному користуванні позивача з 2000 року на
підставі державного акту на право постійного користування землею ІІ-ЗП №000482
від 14.11.2000р.  На зазначеній земельній
ділянці  знаходяться належні позивачу на
праві власності будівлі та споруди, придбані у 1993 році, тому згідно з
ст.ст.127,128 Земельного кодексу України позивач має право на її викуп. Таким
чином, відповідачем-1 була продана відповідачу-2 земельна ділянка, до складу
якої входить ділянка, що належить позивачу. Відповідно до ст.116 Земельного
кодексу України право власності та користування земельними ділянками державної
або комунальної власності   набувається
за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень. Волевиявлення відповідача-1 як продавця здійснюється у
формі рішення і лише реалізується шляхом укладення договору купівлі-продажу. За
відсутності рішення органу виконавчої влади або визнання його недійсним,
договір купівлі-продажу земельної ділянки є недійсним повністю або у
відповідній частині. Крім того, ціна земельної ділянки, що була продана
відповідачу-2, є заниженою в декілька разів і не відповідає її дійсній
вартості.  Також позивач  вважає, що, враховуючи лист Запорізького
міського управління земельних ресурсів №2304 від 18.05.2001р., в якому
зазначено, що станом на травень 2001р. земельна ділянка площею 1,72 га,
відведена позивачу, знаходиться в межах міста Запоріжжя, відповідач-1 не мав
повноважень по прийняттю рішення щодо продажу спірної земельної ділянки. На
підставі  ст.116, п.7 ст.128,
ст.ст.142,143,155 Земельного кодексу України, ст.ст.203,215 ЦК України  просить позов задовольнити, визнати недійсним
розпорядження Вільнянської районної державної адміністрації №791 від
27.11.2006р. в частині продажу ОСОБА_1 земельної ділянки
несільськогосподарського призначення загальною площею 1,72 га, яка розташована
у Вільнянському районі на території Дружелюбівської сільської ради та визнати
недійсним договір купівлі-продажу від 29.12.2006р. земельної ділянки,
кадастровий №:13:004:0023, укладений між Вільнянською районною
державною адміністрацією та громадянином ОСОБА_1 в частині продажу останньому
вищезазначеної земельної ділянки.

При пред'явленні позову позивачем
заявлялось клопотання про витребування доказів, яке ухвалою суду від
01.08.2008р. частково задоволено. Крім того, заявлялось клопотання про
забезпечення позову шляхом арешту земельної ділянки несільськогосподарського
призначення загальною площею 1,9880га та заборони ОСОБА_1 вчиняти дії по
відчуженню і розпорядженню  цією
земельною ділянкою до вирішення спору по суті. Клопотання відхилено як
необґрунтоване.

Крім того, у судовому засіданні
03.11.2008р. позивачем  заявлено
клопотання ухвалою суду зобов'язати позивача за його рахунок разом із
відповідачем -2 за допомогою осіб, що мають відповідні ліцензії, провести
комплекс топографічних робіт по встановленню фактичних меж земельних ділянок
площею 1,72 га, право постійного користування якою належить ПНВМП “Енергія”, та
площею 1,9880 га, право приватної власності на яку належить відповідачу-2,  для чого відповідачу-2 допустити на земельну
ділянку площею 1,9880га, право приватної власності на яку йому належить на
підставі Державного акту на право власності на землю, представників осіб, що
будуть проводити такі роботи. Клопотання відхилено як необґрунтоване.

Відповідач-1 позов не визнав,
зазначивши у своєму відзиві, що згідно з ст.ст.6,41 Закону України “Про
місцеві  державні адміністрації” від  09.04.1999р. №586-ХІV та п.1 Положення про
порядок підготовки та видання проектів
розпоряджень  голови
райдержадміністрації, на виконання Конституції
України, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів
України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади і
делегованих повноважень, голова районної державної адміністрації видає їх
одноособово і несе за них відповідальність згідно із законодавством.  Розпорядження
№791 від 27.11.2006р. було прийнято головою відповідно до положень
ст.ст.120,127,128 Земельного кодексу України. Так, громадянин ОСОБА_1 звернувся
до райдержадміністрації  з заявою
про  продаж земельної ділянки, яка
знаходиться під його будівлями та спорудами, в підтвердження свого права
власності на ці будівлі надано договір купівлі-продажу від 08.12.2005р. та
рішення суду, яким визнано його право власності. На виконання вищезазначеного
розпорядження між Вільнянською районною державною адміністрацією та
громадянином укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки
несільськогосподарського призначення, який посвідчений нотаріально. Згідно з
п.7.3 цього договору земельна ділянка є вільною   від будь-яких  майнових прав та претензій третіх осіб; на
день укладення договору відсутні заборони на продаж або інше відчуження,
заборони на передачу в оренду, право на переважну купівлю у разі її продажу.
Просить у задоволенні позову відмовити. Крім того, відповідач-1 надав відзив, в
якому зазначив, що провадження у справі підлягає припиненню на підставі п.1
ст.80 ГПК України, виходячи з того, що відповідачем-2 у справі зазначено
фізичну особу-підприємця ОСОБА_1, однак розпорядження №791 від 27.11.2006р.
приймалося відносно громадянина ОСОБА_1, договір купівлі-продажу земельної
ділянки також укладено з громадянином ОСОБА_1, тобто фізичною особою, яка не
може бути стороною у господарському процесі.

Відповідач-2 позов також не визнав,
підтримав позицію відповідача-1 щодо того, що справа не підвідомча господарському
суду, у зв'язку з чим провадження у ній підлягає припиненню. Так, спірним
розпорядженням земельна ділянка надана громадянину ОСОБА_1, договір  також укладено з фізичною особою, згідно з
виданим державним актом  від 07.05.2008р.
земельна ділянка належить на праві власності
ОСОБА_1 як фізичній особі. Додатково зазначив, що відповідно до положень
ст.58 ГПК України сумісний  розгляд
заявлених позовних вимог неможливий, оскільки вони не пов'язані  між собою підставою виникнення, фактично
кожна наступна вимога є результатом розгляду попередньої. Відповідачами по цим
вимогам повинні бути різні особи, тому і розглядатися повинні  окремо.
Просить провадження у справі припинити.

Третя особа -Запорізьке міське
управління земельних ресурсів письмового пояснення по суті спору не надало, у
судовому засіданні представник усно пояснив, що земельна ділянка знаходиться в
межах м.Запоріжжя, а тому Вільнянська районна державна адміністрація не мала
права розпоряджатися нею і передавати її як позивачу, так і відповідачу-1, про
що свідчить, зокрема, акт від 20.04.1999р. про встановлення зовнішніх меж
м.Запоріжжя, розпорядження голови Запорізької обласної державної адміністрації
№181 від 15.03.1996р., №298 від 05.06.2000р. “Про встановлення зовнішньої межі
м. Запоріжжя”, постанова Верховної Ради Української РСР №455 від 05.07.1991р.
“Про перетворення житлових масивів Шевченківського району міста Запоріжжя
“Запорізький тепличний комбінат”, “Чапаєвка” і “Криничне” в селище міського
типу Тепличне.

Представник третьої особи -Вільнянського
районного відділу земельних ресурсів усно пояснив, що спірна земельна ділянка
знаходиться на території Вільнянського району, та надав проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки ОСОБА_1

Також відповідачами заявлялось
клопотання про витребування доказів і залишення позову без розгляду у зв'язку з
тим, що позовну заяву підписано представником ОСОБА_3 на підставі довіреності
від 02.10.2003р. Так як власник і директор Приватного науково-виробничого
малого підприємства “Енергія”  ОСОБА_3
згідно з  свідоцтвом про смерть НОМЕР_1
помер ІНФОРМАЦІЯ_1, довіреність втратила чинність.

Суд не вбачає підстав для залишення
позову без розгляду, оскільки у судовому засіданні надано виписку серії ААА
№474519 з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб
-підприємців, статут, відповідно до яких на час розгляду справи проведено
державну реєстрацію змін до статуту і власником та керівником є ОСОБА_3, який
підписав позовну заяву і в судовому засіданні підтримав її.  Відповідно до ст.18 Закону України “Про
державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців” якщо
відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені
до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в
спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Відповідачами також було заявлено
зустрічний позов про визнання недійсним договору від 13.05.2008р.
купівлі-продажу  Приватного
науково-виробничого малого підприємства “Енергія”, як єдиного майнового
комплексу, укладеного між ПНВМП “Енергія” в особі ліквідатора (продавець) та
громадянином України -фізичною особою ОСОБА_3 (покупець). Ухвалою суду від
30.09.2008р. відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши
пояснення представників сторін та третіх осіб, суд

ВСТАНОВИВ:

08.12.2005р. між КСП “Південне”
(Продавець) та громадянином ОСОБА_1 (Покупець, відповідач-2 у справі) укладено
договір купівлі-продажу рухомого майна: будівельних матеріалів від демонтажу
колишніх будівель табору праці та відпочинку
з відповідними побутовими будівлями та п'ять одиниць фундаменту, що
знаходяться за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, селище Мокрянка
та розташовані на земельній ділянці Дружелюбівської  сільської ради Вільнянського району
Запорізької області.

Згідно з свідоцтвом НОМЕР_2 ОСОБА_1
зареєстрований 10.02.2006р. як фізична особа -підприємець.

Рішенням Вільнянського районного
суду Запорізької області від 26.07.2006р. у справі №2-1041-06 з урахуванням
додаткового рішення від 15.12.2006р. визнано за ОСОБА_1 право власності на
об'єкти будівництва (згідно переліком), розташовані за адресою: Запорізька
область, Вільнянський район, Дружелюбівська сільська рада, село Гасанівка,
вул.Авраменка,40. Зобов'язано Орендне підприємство “Запорізьке міжміське бюро
технічної інвентаризації” зареєструвати право власності на ці об'єкти.

Рішенням Вільнянського районного
суду Запорізької області від 22.07.2006р. встановлено, що земельна ділянка
площею 1,9880 гектарів, розташована на території Дружелюбівської сільської ради
Вільнянського району Запорізької області за межами с.Мокрянка, кадастровий №
-13-004-0023, код цільового призначення -3,4, належить Вільнянській
районній державній адміністрації Запорізької області і виділена з правом викупу
ОСОБА_1 згідно з розпорядженням Вільнянської РДА за №948 від 19.12.2005р., №434
від 21.06.2006р., №395 від 02.06.2006р.

Розпорядженням голови Вільнянської
районної державної адміністрації №791 від 27.11.2006р. на підставі заяви
гр.ОСОБА_1, останньому згідно з пунктом 1 вирішено продати земельну ділянку
несільськогосподарського призначення загальною площею 1,9880 га для ведення
підприємницької діяльності, яка розташована на території Вільнянського району.

Розпорядженням №854 від 06.12.2006р. внесено
зміни до цього розпорядження, виклавши його в редакції, відповідно до якої
гр.ОСОБА_1 продано  земельну ділянку
несільськогосподарського призначення загальною площею 1,9880 га для ведення
підприємницької діяльності, яка розташована у Вільнянському районі на території
Дружелюбівської сільської ради між селищем Мокрянка та селищем Гасанівка. Пункт
1 розпорядження від 27.11.2006р. №791 визнано таким, що втратив чинність.

29.12.2006р. на підставі вказаних
розпоряджень між Вільнянською районною державною адміністрацією Запорізької
області (Продавець, відповідач-1) та гр.ОСОБА_1 укладено договір
купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею
1,9880 га, розташованої на території Дружелюбівської сільської ради
Вільнянського району Запорізької області.

26.12.2006р. на підставі рішення
Вільнянського районного суду №2-1041-06 від 26.07.2006р. та додаткового рішення
суду у цій справі від 15.12.2006р. Орендним підприємством “Запорізьке міжміське
бюро технічної інвентаризації” за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на
будівлі літ.А, Б,В,Г,Д,И, недобудованої будівлі літ.Л.

31.07.2008р. Приватне
науково-виробниче мале підприємство “Енергія” звернулося до суду з даним
позовом за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів, мотивуючи
тим, що відповідачами порушено його право на володіння та користування
земельною ділянкою
несільськогосподарського призначення загальною площею 1,72 га, яка
розташована на території Дружелюбівської сільської ради Вільнянського району
Запорізької області, та знаходиться у постійному користуванні позивача з 2000
року на підставі Державного акту на право постійного користування землею ІІ-ЗП
№000482 від 14.11.2000р.

Згідно з п.1 спірного розпорядження
№791 та п.п.1.1,1.2 договору купівлі-продажу земельна ділянка продавалася для
здійснення підприємницької діяльності, на останньому аркуші договору покупцем
вказано Приватного підприємця ОСОБА_1, у зв'язку з цим  суд вважає, що даний спір підлягає вирішенню
в господарському суді Запорізької області, тому суд не бере до уваги посилання
відповідачів про необхідність припинення провадження у справі на підставі п.1
ст.80 ГПК України.

Проаналізувавши норми законодавства,
оцінивши докази, суд  вважає, що позовні
вимоги позивача задоволенню не підлягають на наступних підставах.

Згідно з ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.1 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України
від 26.01.2000 року № 02-5/35 “Про деякі питання практики вирішення спорів,
пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів” нормативний
акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його
компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує
норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується
неодноразово. Що ж до актів ненормативного характеру (індивідуальних актів), то
вони породжують права і обов'язки тільки у того суб'єкта (чи визначеного ними
певного кола суб'єктів), якому вони адресовані.

Пунктом 2 цих роз'яснень передбачено, що підставами для визнання акта
недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або
визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою
визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного
акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації -
позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення
не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення
позову.

Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК
України  кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у
спосіб, що встановлений договором або законом.

Приписами ст.ст.33,34 Господарського
процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести та
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні
певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Позивач просить визнати недійсними
розпорядження голови Вільнянської районної державної адміністрації №791 від
27.11.2006р. та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29.12.2006., укладений
між відповідачами, в частині продажу земельної ділянки несільськогосподарського
призначення загальною площею 1,72 га, так як вони в цій частині порушують права
позивача, оскільки, як зазначалося вище, вказана земельна ділянка  передана йому у постійне користування на
підставі Державного акту  ІІ-ЗП №000482.
від 14.11.2000р.

Надані позивачем матеріали свідчать,
що за договором купівлі-продажу від 20.09.1993р., укладеним підсобним сільським
господарством Запорізького коксохімічного заводу радгосп “Південний” (Радгосп)
та Приватним малим науково-виробничим підприємством “Енергія” (Покупець,
Позивач у справі), “Радгосп” надав згоду на продаж будівель та споруд табору
праці та відпочинку, без відведення землі за договірною ціною 15 000 000 крб.

Розпорядженням голови Вільнянської
районної державної адміністрації №80 від 03.03.2000р.(копія долучена до
матеріалів справи, оригінал для огляду не надано) у зв'язку з цим договором, на
підставі ст.30 Земельного кодексу України
земельну ділянку підсобного господарства “Південне” ВАТ “Запоріжкокс”,
розташовану на території Тепличної селищної ради, загальною площею 1,72 га,
зайняту під будівлями, спорудами та дворами, передано Приватному малому
науково-виробничому підприємству “Енергія”.

На підставі зазначеного розпорядження
Вільнянською районною радою народних депутатів 14.11.2000р.видано ПМНВП
“Енергія” Державний акт на право постійного користування землею  ІІ-ЗП №000482.

Розпорядженням голови Шевченківської
районної адміністрації м.Запоріжжя №1317 від 18.06.2001р. табору праці і
відпочинку ПМНВП “Енергія” присвоєно поштову адресу: вул.Куйбишева,316а.

Вирішуючи спір, суд враховує, що
відповідно до ст. 13 Конституції України та ст. 386 Цивільного кодексу України
держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Статтею 41
Конституції України регламентовано, що кожен має право володіти, користуватися
і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений
права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України юридичні особи мають право звертатися до
господарського суду саме за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом
заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Офіційне тлумачення поняття
"охоронюванй законом інтерес" наведено у п. 1 резолютивної частини
Рішення Конституційного Суду України від 01.12.04 № 18-рп/2004, та визначено як
прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом,
як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у
суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом
судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних
і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

Із матеріалів справи слідує, що фактично спір
виник стосовно однієї і тієї ж земельної ділянки, на якій раніше був
розташований  табір праці і відпочинку.

Позивач вважає себе користувачем
земельної ділянки, на якій розташовані об'єкти нерухомості, на підставі
Державного акту  на право постійного
користування землею  ІІ-ЗП №000482 від
14.11.200р.

Земельні відносини щодо володіння,
користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним
Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими
актами.

Відповідно до ст.5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними
чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім
випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

На цій підставі відповідність
чи невідповідність акту, а також договору вимогам законодавства має оцінюватися
стосовно законодавства, яке діяло на момент прийняття або укладення спірного
акту та договору (правочину).

Відповідно до ст.30 Земельного
кодексу України 1990 року, який був чинний на момент видачі позивачу Державного
акту на право постійного користування землею
ІІ-ЗП №000482. від 14.11.2000р., при переході права власності на будівлю  і
споруду  разом  з цими об'єктами переходить у  розмірах, передбачених статтею 67 цього
Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни
її цільового  призначення і,  якщо
інше  не передбачено у договорі
відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання
земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку
відведення. Право власності або право користування земельною ділянкою в даному
випадку  посвідчується  Радами
народних   депутатів відповідно до
вимог статті 23 цього Кодексу.

Згідно з ст.3 цього Кодексу розпоряджаються землею Ради народних
депутатів, які  в  межах своєї компетенції  передають
землі  у  власність
або  надають  у користування та вилучають їх.    Повноваження щодо передачі, надання  та
вилучення  земельних ділянок  місцеві
Ради  народних  депутатів
можуть    передавати
відповідно  органам  державної
виконавчої  влади  або
виконавчим органам місцевого самоврядування.

Порядок надання земельних ділянок у
користування встановлювався ст.19 Земельного кодексу України 1990р., відповідно
до якої, зокрема, міська Рада народних депутатів надає земельні  ділянки
(крім ріллі і земельних ділянок,
зайнятих  багаторічними  насадженнями) для будь-яких потреб у межах
міста. Районні, міські, в адміністративному підпорядкуванні  яких  є
район, Ради народних депутатів надають земельні ділянки за  межами населених пунктів: із земель запасу
для сільськогосподарського використання;
із земель лісового і водного фонду у
випадках,  передбачених статтями
77 і 79 цього Кодексу; для ведення селянського (фермерського)  господарства, у  разі відмови в наданні  земельної
ділянки  сільською,  селищною
Радою

народних депутатів.   Обласні Ради народних депутатів
надають земельні ділянки:  із земель усіх
категорій  за  межами
населених  пунктів  для будівництва  шляхів,
ліній    електропередачі    та
зв'язку, трубопроводів,  осушувальних  і
зрошувальних  каналів  та
інших лінійних споруд; в усіх інших випадках, крім  передбачених
частинами  першою, другою, третьою
і п'ятою цієї статті. Надання у користування
земельної  ділянки,  що
перебуває  у власності  або
користуванні,  іншому  громадянину,
підприємству, установі, організації провадиться лише  після
вилучення  (викупу) цієї ділянки в
порядку,  передбаченому  статтями
31  і  32
цього Кодексу. Надання
земельних  ділянок   здійснюється    за
проектами відведення цих ділянок.

Відповідно до ст.14. Закону України
“Про місцеві  державні  адміністрації”, в редакції, чинній станом на
03.03.2000р., місцеві державні адміністрації здійснюють повноваження місцевого
самоврядування, делеговані їм відповідними радами.

Стаття 22 Земельного кодексу
України 1990р. було встановлено, що право власності  на
землю  або  право
користування  наданою
земельною  ділянкою  виникає
після  встановлення  землевпорядними організаціями меж земельної
ділянки в  натурі  (на
місцевості)  і одержання
документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки,
в тому числі на умовах оренди, до встановлення
меж  цієї  ділянки
в  натурі  (на місцевості) і одержання документа,
що  посвідчує  право
власності або право користування землею, забороняється.

Статтею 23 зазначеного Кодексу
визначено, що право власності або право постійного  користування землею посвідчується
державними  актами, які видаються  і
реєструються сільськими,
селищними,  міськими,  районними
Радами народних депутатів.

Позивачем не доведено і судом не
встановлено державної реєстрації за Приватним науково-виробничим малим
підприємством “Енергія” права власності на об'єкти
нерухомості;  делегування у 2000р.
Вільнянській державній адміністрації повноважень щодо надання земельної ділянки
у постійне користування, доказів  встановлення  землевпорядними організаціями меж земельної
ділянки площею 1,72га в натурі (на
місцевості).

Враховуючи викладене, той факт, що
Державний акт на право постійного користування землею відповідно до статтей
17,19,23 Земельного кодексу України 1990р. є чинним тільки на підставі рішення
відповідної ради, суд приходить до висновку, що у разі відсутності рішення
відповідної ради, яка має повноваження на надання земельної ділянки у власність
або постійне користування, такий Державний акт не є чинним.

Аналогічна правова позиція викладена
у постанові Вищого господарського суду України від 04.06.2008р. у справі
№3/519. Ухвалою Судової палати у господарських справах Верховного Суду України
від 31.07.2008р. відмовлено у порушенні провадження з перегляду.

Таким чином, позивачем не доведено
порушення його прав при прийнятті розпорядження Вільнянської районної державної
адміністрації №791 від 27.11.2006р. у частині продажу ОСОБА_1 земельної ділянки
несільськогосподарського призначення загальною площею 1,72 га.

Розглядаючи позовні вимоги про
визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд бере до уваги, що згідно з
ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачені
загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Частиною
першою зазначеної статті встановлено, що зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам
суспільства.

Згідно з Постановою Пленуму
Верховного Суду України від 28.04.1978 р. №3 “Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними” угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з
наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угод
недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує
визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Визнаючи договір недійсним
(в цілому  або в частині), за
загальним  правилом, суд
зобов'язаний  вирішити питання про
наслідки недійсності договору. Зокрема, застосувати двосторонню реституцію: по
недійсній угоді кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все
одержане за угодою. За договором купівлі-продажу покупець повинен повернути
земельну ділянку продавцю, а продавець -повернути грошові кошти.

Оскільки позивач не є стороною
спірного  договору купівлі-продажу
земельної ділянки, його права  не
підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсним в частині
договору, укладеного між іншими особами, стороною якого він не є, із
застосуванням правового механізму щодо двосторонньої реституції, оскільки
результатом можливого задоволення позову стало б повернення земельної ділянки
не позивачу, а продавцю -  Вільнянській
районній державній адміністрації. Обґрунтування позову не відповідають
визначенню та критеріям охоронюваного законом інтересу, а тому позивачем
фактично без належних правових підстав заявлено позов про визнання недійсним
договору, стороною якого він не є, незалежно від того, чи відповідає спірна
угода вимогам закону.

Наведеної правової позиції
дотримується також Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду
судових рішень у справах про визнання угод недійсними (постанови ВСУ від
27.09.2005р. у справі №13/529пд, від 25.07.2006р. у справі №69/8-05).

У зв'язку з  викладеним, суд не бере до уваги посилання
позивача, третіх осіб на інші обставини, викладені у позовній заяві, усні
пояснення, письмові докази, норми права, у задоволенні позовних вимог
відмовляється повністю.

Згідно з ст.49 ГПК України судові
витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 22, 49, 75,
82-85  Господарського процесуального
кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Суддя
Л.П.Гандюкова

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання. Рішення
підписано у повному обсязі  18.11.2008р.