ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22"
вересня 2008 р.
Справа № 3/102

Господарський суд Чернівецької
області в складі головуючого судді Паскаря А. Д. при секретарі
Байталюку В. Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні позов

Приватного підприємцяОСОБА_1

до Чернівецького обласного
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності

про визнання неправомірними дій
службових осіб та визнання недійсним рішення № 6я від 17.03.2004

за участю представників сторін:

від позивача -ОСОБА_2.;

від відповідача -Мешак М. М.,

В С Т А Н О В
И В :

Приватний підприємець ОСОБА_1,АДРЕСА_1,
звернулася з позовом до Чернівецького обласного відділення виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі -Фонд)
про визнання неправомірними дій заступника директора, заступника начальника
відділу соціальних виплат та оздоровчих заходів та головного спеціаліста
Виконавчої дирекції Чернівецького обласного відділення зазначеного фонду,
недійсним рішення № 61 від 17 березня 2004 року.

Позов обґрунтовується тим, що
зазначені особи не прийняли до уваги заперечення позивачки на складений
відповідачем акт перевірки від 05.03.2004, зокрема, що вона як платник
фіксованого податку звільнена від сплати нарахувань на фонд оплати праці, та у
визначений законом термін не прийняли та не надіслали позивачці рішення на її скарги,
що суперечить законодавству.

Відповідач позов відхиляє,
посилаючись на обґрунтованість рішення.

Ухвалою господарського суду
Чернівецької області від 22.11.2006 провадження у справі було зупинено до
вирішення  у встановленому порядку
пов'язаної  з нею справи цього ж
суду  № 3/92.

Ухвалою від 27.08.2008 за
клопотанням відповідача, який надав постанову Верховного Суду України від
26.03.2008 у зазначеній справі, провадження у даній справі було поновлено, а її
розгляд був призначений  на 22.09.2008.

У судовому засіданні представник
позивачки пояснив, що дії зазначених посадових осіб відповідача та оскаржуване
рішення суперечило чинному на той  час
законодавству, в тому числі і Декрету Кабінету міністрів України “Про прибутковий
податок з громадян” від 26.12.1992 № 13-92 (далі -Декрет), та з цих підстав
наполягав на задоволенні позову у повному обсязі, визнавши оскаржуване рішення
нечинним.

Представник відповідача позов не
визнав з підстав, викладених у його письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення представників
сторін, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини між
сторонами, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у частині
визнання неправомірними дій посадових осіб відповідача провадження у справі
підлягає закриттю, а в частині визнання недійсним рішення у задоволенні позову
належить відмовити з наступних підстав.

Пунктом 6 Розділу УІІ “Прикінцеві
та перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України
встановлено, що до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних
судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до
Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та
апеляційних інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами
Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до частини 3 статті
18 зазначеного Кодексу справи щодо оскарження дій чи бездіяльності посадових чи
службових осіб місцевих органів виконавчої влади розглядаються і вирішуються
місцевим загальним судом як адміністративним судом або окружним
адміністративним судом за вибором позивача.

Таким чином, справи щодо визнання
неправомірними дій вказаних в позові осіб господарським судам  не підсудні, а тому провадження у справі в
цій частині належить закрити.

Правові, організаційні та фінансові
основи загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян у
зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими
народженням та похованням, регулюються Законом України “Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та похованням” від 18.01.2001 № 2240-ІІІ,
який був прийнятий відповідно до Основ законодавства України про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування та набрав чинності з 28.02.2001 (далі -Закон).

У відповідності до статті 6 Закону
страхувальниками із загальнообов'язкового державного соціального страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими
похованням, виступають роботодавці, а зі змісту статті 2 випливає, що
роботодавцем є, зокрема, фізична особа, яка використовує працю найманих
працівників.

Частиною 2 ст. 27 та частиною 1 ст.
30 Закону визначено, що страхувальник зобов'язаний зареєструватись у виконавчій
дирекції відділення Фонду як платник страхових внесків у десятиденний строк з
дня укладення трудового договору з найманим працівником, нарахувати і
сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески. Страхувальник
-роботодавець несе відповідальність за ухилення від реєстрації як платника
страхових внесків, несвоєчасність сплати та неповну сплату страхових внесків,
що сплачують застраховані особи через рахунки роботодавців, а також за
порушення порядку використання страхових коштів. У разі несвоєчасної сплати
страхових внесків страхувальником, у тому числі через ухилення від реєстрації
як платника страхових внесків, або неповної
їх сплати страхувальник сплачує суму донарахованих контролюючим органом
страхових внесків (недоїмки), штраф та пеню.

Розмір внесків за вказаними
страховими платежами встановлюється Законом України від 11 січня 2001 року №
2213-ІІІ "Про розмір внесків на деякі види загальнообов'язкового
державного соціального страхування".

Таким чином, фізична особа, яка
використовує працю найманих працівників, зобов'язана в установлених чинним
законодавством порядку і розмірах сплачувати внески до Фонду.

Відповідно до частини 2 статті 22
Закону, страхувальники -юридичні та фізичні особи набувають статус платників
страхових внесків до Фонду з дня їх реєстрації у виконавчих дирекціях відділень
Фонду.

05 березня 2004 року посадовими
особами відповідача проведена планова ревізія з питань правильності нарахувань,
сплати, витрат та обліку коштів Фонду Приватним підприємцем ОСОБА_1, про що
складений акт без номера від того ж числа, з якого вбачається, що в період з
01.08.2001 по 01.01.2004 позивачка використовувала працю найманих працівників,
однак як страхувальник в Чернівецькій міській виконавчій дирекції обласного
відділення Фонду зареєструвалася лише 19.03.2002.

Перевіркою також встановлено, що
позивачка нарахування страхових внесків на фонд оплати працівників у
встановлених розмірах не проводила, допомоги по зазначеному виду соціального
страхування не нарахувала та не сплачувала.

На підставі акту перевірки
відповідачем було прийнято рішення від 17.03.2004 № 61 про застосування та
стягнення сум штрафних (фінансових) санкцій, неправомірних витрат,
донарахованих сум внесків та пені за порушення законодавства по загальнообов'язковому
державному соціальному страхуванню, яким п/п ОСОБА_1 нараховано 4272,90 грн.

Абзацами 22-23 частини першої
статті 14 Декрету дійсно встановлено, що у разі сплати фіксованого податку
платник такого податку звільняється від ведення обов'язкового обліку доходів і
витрат. Крім того, платник, особи, які перебувають з ним у трудових відносинах,
а також члени його сім'ї, котрі беруть участь у підприємницькій діяльності,
звільняються від сплати нарахувань на фонд оплати праці, відрахувань та зборів
на будівництво, реконструкцію, ремонт і утримання автомобільних доріг
загального користування України, встановлених відповідно до Закону України від
18 вересня 1991 року № 1562-ХІІ “Про джерела фінансування дорожнього
господарства України”, податку на промисел, збору до Фонду для здійснення
заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального
захисту населення, збору на обов'язкове соціальне страхування, збору до Фонду
України соціального захисту інвалідів, а також придбання торгового патенту
згідно із Законом України від 23 березня 1996 року № 98/96-ВР “Про патентування
деяких видів підприємницької діяльності”.

Текстуальний аналіз вказаної норми
Декрету, що діяв на час прийняття оскаржуваного рішення, достеменно свідчить
про те, що роботодавець -фізична особа-підприємець, яка сплачує податки у
порядку, встановленому Декретом, та особи, котрі перебувають з ним у трудових
відносинах, а також члени його сім'ї, які беруть участь у підприємницькій
діяльності, щодо себе особисто не сплачують збори на обов'язкове соціальне
страхування.

Разом з тим позивачкою не
враховано, що Закон України “Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами,
зумовленими народженням та похованням”, який є спеціальним законом, встановлено
обов'язок роботодавця, у тому числі і фізичної особи, котра має статус
підприємця, з режимом оподаткування за фіксованим податком, сплачувати внески
до Фонду за найманих працівників, працю яких вони використовують у своїй
підприємницькій діяльності.

В цьому контексті суд зазначає, що
у даному випадку слід керуватися загальновідомим  принципом про те, що спеціальний закон
скасовує дію загального (lex specialis derogat generali). Тим більше, що в
пункті 3 “Прикінцеві положення” Закону від 18.01.2001 № 2240-ІІІ чітко
визначено, що до приведення законів України та інших нормативно-правових актів
у відповідність з цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти
застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Крім того, обов'язок роботодавців
-фізичних осіб сплачувати внески до Фонду встановлено на виконання вимог частин
першої та другої статті 46 Конституції України, відповідно до яких громадяни
мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі
повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим
державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних
закладів для догляду за непрацездатними.

Посилання позивачки на те, що вона
не отримала від Фонду відповідь на свою повторну скаргу повністю спростовується
рішенням Фонду від 07.05.2004 № 07-36-606 та відповідним поштовим повідомленням
(а. с. 29-32, 45-48). Помилка в останньому абзаці рішення про результати
розгляду повторної скарги позивачки відносно номера рішення, яке є предметом
даного спору, не може слугувати підставою для визнання його -правильного по
суті -нечинним.

За таких обставин суд дійшов
висновку, що рішення прийнято у відповідності до вимог законодавства з
урахуванням усіх обставин  те без
будь-яких порушень.

Стосовно визнання неправомірними
дій осіб, вказаних на 4-му аркуші позовної заяви, суд зазначає, що  ці
вимоги ані в господарському судочинстві (ст. 12 ГПК України), ані в
адміністративному судочинстві (ч. 3 ст. 18 КАС України) розгляду господарськими
судами не підлягають. У зв'язку з чим в цій частині позову провадження у справі
підлягає закриттю.

Відмовляючи у задоволенні решти
позову, судові витрати слід покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 2, 3, 6-12, 17, 94, пунктом 1 частини 1 ст. 157, ст.ст. 160-163, 167,
п.п. 3, 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

П О С Т А Н О
В И В :

1.          Закрити провадження у справі в
частині визнання неправомірними дій службових осіб відповідача.

2.          У задоволенні решти позову відмовити
за безпідставністю.

3.          Судові витрати покласти на позивача.

Постанова набирає законної сили
через десять днів з дня її проголошення, якщо протягом цього строку не подано
заяву про її апеляційне оскарження або апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена до
Львівського апеляційного адміністративного суду через господарський суд
Чернівецької області шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом
десяти днів з дня її проголошення, та подачею апеляційної скарги протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження або в порядку,
встановленого частиною 5 статті 186 КАС України.

Суддя                                                         А.
Паскарь