ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

15.09.08
Справа  № 4/80-1853

Львівський
апеляційний господарський суд,  в складі
колегії:

головуючого-судді:                     Бойко С.М.,

суддів:                                           Бонк Т.Б.,

Марко Р.І.,

при
секретарі Чаплик І.,

з
участю представників:

від
позивача -   з”явився,

від
відповідача -   не з”явився,

розглянув
апеляційну скаргу
Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління
юстиції, м.Тернопіль

на рішення    господарського суду Тернопільської області
від 22.05.2008 року, суддя Бурда Н.М., у справі   № 4/80-1853

за
позовом           суб»єкта підприємницької діяльності -фізичної
особиОСОБА_1, с.Біла Тернопільського району

до
відповідача Першого
відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління
юстиції, м.Тернопіль

про  стягнення
50230,6 грн. заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

рішенням
господарського  суду Тернопільської
області від 22.05.2008 року частково задоволено позов суб»єкта підприємницької
діяльності -фізичної особиОСОБА_1 до Першого відділу державної виконавчої
служби Тернопільського міського управління юстиції в частині  стягнення 50230,6 грн. заборгованості, а саме
6000 грн. відшкодування вартості сплаченої позивачем орендної плати за період  з 25.10.2004р. по 25.10.2005р. за зберігання
майна відповідача та 32230,6 грн. винагороди за зберігання майна  згідно підписаного між сторонами погодження
від 25.10.2005 року на таке зберігання у відповідності до п.5.8.6 Інструкції
про проведення виконавчих дій, затвердженої Міністерством юстиції України
15.12.1999р. №74/5,  зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 15.12.1999 р. за № 865/4158.

В
частині позовних вимог про стягнення 12000 грн.
відшкодування вартості сплаченої позивачем орендної плати за період  з 25.10.2005р. по 24.10.2007р. за зберігання
майна в позові відмовлено з підстав необґрунтованості  цих позовних вимог достатніми доказами.

В
апеляційній скарзі відповідач просить рішення
суду першої інстанції скасувати в зв”язку з неповним з»ясуванням судом
обставин, що мають значення для справи, апелюючи тим, що позивачем не доведено,
а судом не встановлено укладення між сторонами по справі договору на зберігання
майна, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача  як орендної плати, так і винагороди за зберігання
майна. При цьому, скаржник вважає недоведеним факт того, що відповідач по
справі є правонаступником  ДВС у
м.Тернополі №1.

Скаржник
покликається на те, що Законом України «Про виконавче провадження»передбачено
виплату коштів за зберігання майна при виселенні з реалізації майна, що зберігається
або з боржника за постановою державного виконавця на проведення витрат,
пов»язаних з організацією і проведенням виконавчих дій. Скаржник також
зазначає, що вказаним законом не передбачено виплату державною виконавчою
службою з власних коштів витрат на зберігання майна боржника, а договір, що
передбачає таку умову є недійсним відповідно до ст.203 ЦК України, оскільки
укладений з порушенням законодавства.

У
запереченні на апеляційну скаргу позивач просить в її задоволенні відмовити,
мотивуючи тим, що право позивача на відшкодування орендної плати за зберігання
спірного майна та отримання винагороди за таке зберігання передбачено Законом
України «Про виконавче провадження», а тому місцевим судом правильно задоволено
позовні вимоги про їх стягнення.

Суд,
заслухавши пояснення представника позивача, який підтримав свою позицію,
пояснення дав аналогічні, викладені в письмових поясненнях та дослідивши наявні
докази по справі,  вважає, що апеляційна
скарга  задоволенню не підлягає.

Судом
встановлено, що у відповідності до акту опису майна серії АА №406481 від
25.10.2004р. відповідач передав позивачу на зберігання майно на суму 27785грн..
За погодженням з відповідачем для
зберігання вказаного майна позивачем укладено договір оренди  50 м. кв. приміщення в с.Біла з 25.10.2004р.
по 01.10.2005р., з 01.10.2005р. по 31.12.2005р., з 31.12.2005р. по
30.12.2006р., який продовжено угодою від 30.12.2006р. до 24.10.2007р. Орендна
плата в місяць складає 500грн., всього за 3 роки позивачем сплачено  орендної плати 18000 грн..

Судом
також встановлено, що погодженням від 25.10.2005р., укладеним між ДВС у
м.Тернополі №1 таОСОБА_1, передбачено виплату відповідачем позивачу винагороди
за зберігання майна в сумі 1111,40 грн. щомісячно. Сума винагороди починаючи з
25.10.2005р. по 01.04.2008р., тобто за 29 місяців складає 32230 грн. 60 коп.

Статтею
1 ГПК України визначено, що кожен суб'єкт господарювання має право на захист
своїх порушених прав та законних інтересів.

Взаємовідносини
сторін по зберіганню майна регулюються нормами ст.ст.936,946 ЦК України,
Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією про проведення
виконавчих дій, затвердженої Міністерством юстиції України 15.12.1999р.
№74/5,  зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України 15.12.1999р. за № 865/4158.

Статтею
946 ЦК України передбачено, що плата за зберігання майна і строки її внесення
встановлюються договором зберігання.

Згідно
з статтею 626 ЦК України договір є домовленість двох або більше сторін,
спрямованим на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків,
а у відповідності із ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідач
дав погодження на зберігання майна, переданого позивачу по акту опису серії АА
№406481 від 25.10.2004р. в орендованому приміщенні, яке знаходиться в с.Біла,
Тернопільського району з орендною платою 500 грн. в місяць.

З
наведеного місцевий суд прийшов до правильного висновку, що сторонами у справі
дотримано порядок щодо форми договору та моменту його укладення. Договірні
відносини між сторонами по зберіганню майна виникли із передачі відповідачем
майна на  зберігання позивачу 25.10.2004
р.

Таким
чином, плата за зберігання майна погоджена з позивачем і складає за період з
25.10.2004р. по 25.10.2005р. в сумі 6000 тис.грн., які сплачено позивачем
орендодавцю 13.12.2005 р. згідно квитанції №1132 АББ Укрсоцбанк Тернопільська
філія, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, про що
правильного висновку дійшов суд першої інстанції.

Відповідно
до ст.58 Закону України «Про виконавче провадження»майно, на яке накладено
арешт, за винятком майна, зазначеного в частині восьмій статті 55 цього Закону,
передається на зберігання боржникові або іншим особам, призначеним державним
виконавцем (далі - зберігачеві), під розписку в акті опису. Зберігач, якщо ним
призначено не боржника або члена його сім'ї, одержує за зберігання майна
винагороду, розмір якої встановлюється за угодою зберігача з державним
виконавцем.

Згідно
п.5.8.2 Інструкції про проведення виконавчих дій зберігач, якщо ним призначено
не боржника або члена його сім'ї, має право на одержання за зберігання майна
винагороду або прибуток від зберігання майна, розмір яких установлюється за
угодою зберігача з державним виконавцем, укладеною відповідно до вимог глави 66
Цивільного кодексу України, а згідно п.5.8.6
розмір винагороди зберігачу встановлюється державним виконавцем за
згодою зберігача, але не більше 5 відсотків вартості переданого на зберігання
майна за 1 місяць. Зберігачу відшкодовуються витрати, необхідні для збереження
майна, якщо такі витрати були.

25.10.2005
р.у відповідності до п.5.8.6 Інструкції сторони підписали погодження про
встановлення розміру винагороди за зберігання майна в сумі 1111 грн.40коп.
щомісяця, тобто після 25.10.2005р. між сторонами виникли інші правовідносини по
зберіганню майна. Загальна сума винагороди по зберіганню за період з
25.10.2005р. по 01.04.2008 р. складає 32230,60 грн.

З
наведеного суд  першої інстанції прийшов
до правильного висновку  про задоволення
позовних вимог і в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми
винагороди по зберіганню спірного майна за період з 25.10.2005р. по 01.04.2008
р. в розмірі 32230,60 грн.

Покликання
скаржника на те, що Законом України «Про виконавче провадження»не передбачено
виплату державною виконавчою службою з власних коштів витрат на зберігання
майна боржника судом до уваги не приймається, оскільки вказаним законом
передбачено  право зберігача на отримання
винагороди за зберігання майна, а визначення джерела її виплати  покладено на відповідача.

Зі
змісту ст.45 Закону України «Про виконавче провадження» випливає, що кошти,
витрачені на перевезення, зберігання і реалізацію майна боржника належать до
витрат органів державної виконавчої служби на організацію та проведення
виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, які є  витратами виконавчого провадження. В свою
чергу витрати виконавчого провадження здійснюються за рахунок коштів Державного
бюджету України та коштів виконавчого провадження, які використовуються у
порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Щодо  позовних вимог про стягнення 12000 грн.  відшкодування вартості сплаченої позивачем
орендної плати за період  з 25.10.2005р.
по 24.10.2007р. за зберігання майна, то місцевим судом підставно відмовлено в
їх задоволенні, оскільки позивачем не доведено достатніми доказами підстав для
їх стягнення.

З
вищенаведеного доводи скаржника про скасування рішення місцевого суду є
безпідставними.

Рішення
місцевого суду прийняте у відповідності з вимогами  діючого законодавства, а тому підстав для
його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись
ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд,

постановив:

рішення
господарського суду Тернопільської області від 22.05.2008 року в справі за
номером  4/80-1853-  залишити без змін, а апеляційну скаргу  Першого відділу державної виконавчої служби
Тернопільського міського управління юстиції
-без задоволення.

Постанова
набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному
порядку.

Матеріали
справи  повернути в місцевий
господарський суд.

Головуючий
-суддя:
С.М.Бойко

Судді:                                                            Т.Б.Бонк

Р.І.Марко