МІЖОБЛАСНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
____________________________________________
м.Київ,  вул.Жилянська 58-б
№ 5/030-08
Київський міжобласний апеляційний
господарський суд у складі колегії:
головуючого судді:                    Фаловської  І.М. (доповідач по справі),
суддів:
при секретарі судового засідання
за участю представників сторін:
від позивача:             ОСОБА_1 - фізична особа
-підприємець, паспорт НОМЕР_1;
ОСОБА_2-представник за довірен. №
1238 від 05.03.2008 р.;
від відповідача:   Дудник А.В. -представник за довірен. б/н від
розглянувши апеляційну скаргу
приватного сільськогосподарського підприємства «Янтарне»на рішення
господарського суду Київської області від 17.04.2008 року,
у справі № 5/030-08 (суддя
за позовом  фізичної особи -підприємця ОСОБА_1, м.Біла
до     приватного сільськогосподарського
підприємства «Янтарне», с.Фурси,
Білоцерківський район,
про               стягнення 214 668,80 грн.,
За результатами розгляду
апеляційної скарги Київський міжобласний апеляційний господарський суд
У лютому 2008 р. фізична особа
-підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до господарського
суду Київської області з позовною заявою до приватного сільськогосподарського
підприємства «Янтарне»(далі по тексту -ПСП «Янтарне», відповідач) про стягнення
214 668,80 грн. збитків.
В обґрунтування позовних вимог
позивач посилається на не належне виконання відповідачем умов договору про
спільний обробіток землі, укладеного між сторонами 13.04.2004 р., а саме на те,
що ПСП «Янтарне»звітності про урожай не надало, розрахунки не провело згідно
умов договору, кошти, передані позивачем на виконання умов договору, не
Відповідач проти позову заперечує
та зазначає, що кошти надавались фізичній особі - ОСОБА_3, а не юридичній особі
-ПСП «Янтарне», також вказує, що договір про спільний обробіток землі від
13.04.2004 р. було укладено з юридичною особою, яка на той час не існувала, у
договорі відсутня печатка ПСП «Янтарне», договір не відповідає вимогам закону,
зокрема главі 77 ЦК України та наголошує на тому, що у 2004 році позивач не був
Рішенням господарського суду
Київської області від 17.04.2008 р. у справі                    № 5/030-08 позов задоволено
частково. Стягнуто з ПСП «Янтарне»на користь фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 190 568,80 грн. прямих (реальних) збитків, 1905,68 грн. державного
мита, 104,74 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення судового
процесу.

Не погоджуючись із вищезазначеним
рішенням місцевого господарського суду, відповідач звернувся до Київського
міжобласного апеляційного господарського суду зі скаргою № 7 від 21.04.2008 р.,
в якій просить повністю скасувати оскаржуване рішення від 17.04.2008 р. у
справі № 5/030-08 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог повністю.

В обґрунтування вимог, викладених в
апеляційній скарзі, скаржник посилається на те, що при винесенні оскаржуваного
рішення місцевий господарський суд не в повному обсязі з'ясував усі обставини,
що мають значення для справи, та зробив висновки, які не відповідають
обставинам справи, неправильно застосувавши норми матеріального права.

Ухвалою Київського міжобласного
апеляційного господарського суду від 22.09.2008 р. апеляційну скаргу ПСП
«Янтарне»було прийнято до провадження і призначено до розгляду у відкритому
судовому засіданні за участю представників сторін.

Сторони у справі про час та місце
засідання суду належним чином були повідомлені.

Відповідно до розпорядження
заступника голови Київського міжобласного апеляційного господарського суду від
04.11.2008 року справа передана для подальшого розгляду колегії суддів у
наступному складі: головуючий суддя Фаловська І.М., суддя Андрейцева Г.М.,
суддя Чорногуз М.Г.

На вимогу ухвали апеляційної
інстанції від 22.09.2008 р., позивач скористався наданим йому ст. 96 ГПК
України процесуальним правом та подав відзив на апеляційну скаргу, в якому
зазначено, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду є законним і
обґрунтованим, відхиляючи при цьому вимоги апеляційної скарги вважаючи їх
безпідставними, у зв'язку з чим просить відмовити відповідачу у задоволенні
апеляційної скарги на рішення господарського суду Київської області від
17.04.2008 р. у справі № 5/030-08.

Також, слід зазначити, що 14 жовтня
2008 року до загального відділу Київського міжобласного апеляційного
господарського суду від представника відповідача надійшло клопотання про
припинення провадження у справі на підставі п. 1 ст. 80 ГПК України.

Однак, колегія суддів дійшла
висновку, що підстави для задоволення клопотання про припинення провадження у
справі в зв'язку з тим, що даний спір не підлягає розгляду в господарських
судах відсутні. Оскільки, згідно п. 3 листа Вищого арбітражного суду України
від 23.10.2000 р. № 01-8/556 «Про деякі приписи чинного законодавства, що регулює
підприємницьку діяльність громадян»спори між підприємцями, а також між ними і
юридичними особами підвідомчі арбітражному суду, за винятком спорів, не
пов'язаних з підприємницькою діяльністю.

Разом з тим, матеріали справи
свідчать, що даний спір пов'язаний з підприємницькою діяльністю та виник між
суб'єктами господарювання.

У судовому засіданні 18.11.2008 р.
представник позивача заперечив проти апеляційної скарги, вважає, що рішення
місцевого господарського суду є законним та обґрунтованим.

Представник відповідача в судовому
засіданні повністю підтримав доводи апеляційної скарги, вважає їх
обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши застосування судом першої
інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Київського
міжобласного апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційна
скарга ПСП «Янтарне»підлягає задоволенню, а рішення господарського суду
Київської області від 17.04.2008 р. у справі № 5/030-08 необхідно скасувати.

У відповідності до вимог ч. 2 ст.
101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної
скарги (подання) і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

У відповідності до п. 4 ч. 3 ст.
129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 99 ГПК України
апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку,
користується правами, наданими суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи
та вірно було встановлено місцевим господарським судом, між позивачем та
відповідачем було укладено договір про спільний обробіток землі. У зв'язку з
невиконанням умов зазначеного договору позивач звернувся у грудні 2004 р. з
позовом до Білоцерківського міськрайонного суду про примусове виконання умов
договору.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду від 18 березня 2005 року, залишеного без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області від                                     16 січня
2006 року, позов було задоволено. Зобов'язано передати позивачу 1 000 тон
кукурудзи вартістю 400 000 гривень та 150 тон насіння соняшника вартістю                                 180 000
гривень. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 10 червня 2005 року
за поданням відділу ДВС змінено спосіб і порядок виконання рішення суду і ухвалено
стягнути з відповідача 580 000 грн., у зв'язку із відсутністю насіння соняшника
та кукурудзи. Відповідачем було подано касаційну скаргу до Верховного суду
України, в якій він просив скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду
апеляційної інстанції та відмовити у задоволенні позовних вимог. 22.02.2007
року Верховним судом України була винесена ухвала, якою було частково
задоволено вимоги ПСП «Янтарне», рішення Білоцерківського міськрайонного суду
від 18 березня 2005 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16
січня 2006 року скасовано, а провадження у справі припинено, оскільки даний
спір має розглядатися не судами загальної юрисдикції, а господарським судом,
відповідно до правил підсудності, визначеної ГПК України.

Як зазначає позивач, в зв'язку з
цим він і звернувся з позовом до господарського суду Київської області.

Договір про спільний обробіток
землі від 13.04.2004 року було укладено між позивачем (за договором -сторона)
та відповідачем (за договором -підприємство) (а.с.14). За умов даного договору
сторони спільними зусиллями приймають участь в обробітку 600 га землі, посіві
соняшника і кукурудзи, зборі урожаю, збуту зернових і отриманні прибутку.

Згідно п.3 договору, Сторона
зобов'язувалася фінансувати підприємство відповідно до затрат, вказаних в
економічному розрахунку, а підприємство використовувати отримані кошти
цілеспрямовано, проводити роботу по обробітку ґрунту, внесенню міндобрив і
гербіцидів, виконувати закупки зернових, проводити посів зернових якісно, у
відповідності з економічним розрахунком, виконувати роботи по збору урожаю,
доставці його для збуту і зберігання на елеваторі.

Згідно п.4 договору, розрахунки між
сторонами проводяться наступним чином. У випадку отримання урожаю більше, ніж
передбачено економічним розрахунком, кожна із сторін отримає додаткову прибавку
в розмірі 50% з кожного га в центнерах. У випадку отримання урожаю менше, ніж
передбачено економічним розрахунком Сторона отримує від загальної кількості не
менше 1000 т кукурудзи та 150 т соняшника.

Як зазначає позивач, на виконання
умов договору останній передав відповідачу 214 668,80 грн., що підтверджується
розписками ОСОБА_3 та ОСОБА_4(а.с. 10-13), проте відповідач умов договору від
13.04.2004 року не виконав, економічного розрахунку не надав, прибутку не
розподілив.

Відповідно до ч. 1 ст.32 ГПК
України, доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги чи заперечення сторін, а також
інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського
спору.

Згідно ст. 1087 ЦК України
розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб,
пов'язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, проводяться в
безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також
готівкою, якщо інше не встановлено законом.

Аналізуючи вищезазначене, розписки
ОСОБА_3 та ОСОБА_4не є належним доказом отримання коштів ПСП «Янтарне», в
розумінні ст. 34 ГПК України. Оскільки, надання грошових коштів юридичній особі
здійснюється шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок підприємства
або внесення готівки до каси підприємства, при цьому відповідно до положення
«Про ведення касових операцій у національній валюті в Україні»№ 237/5428 від
15.03.2001 р., яке було чинним на час видачі розписок, приймання готівки в каси
проводиться за прибутковими касовими ордерами, підписаними головним бухгалтером
або особою, уповноваженою керівником підприємства. Про приймання підприємствами
готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається засвідчена відбитком
печатки цього підприємства квитанція за підписами головного бухгалтера або
працівника підприємства, який на це уповноважений керівником.

Отже, як вбачається з згаданих вище
розписок ОСОБА_1 надав кошти фізичним особам ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а не юридичній
особі ПСП «Янтарне».

За таких обставин, позивач не надав
до суду належних доказів перерахування коштів відповідачу, а саме, квитанції
або платіжне доручення про перерахування коштів та не довів, що передані кошти
в сумі 214 668,80 грн. були спрямовані на виконання умов договору про спільний
обробіток землі від 13.04.2004 р.

Далі, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що при винесенні рішення господарський суд Київської
області неправомірно застосував норми ч. 1 ст. 224 та ч.7 ст. 226 ГК України.

Як вбачається з позовної заяви,
фізична особа -підприємець ОСОБА_1, звертаючись до господарського суду, мав на
меті стягнення збитків у вигляді витрат, які він поніс на виконання умов договору
про спільну діяльність, в сумі 214 668,80 грн.

Згідно договору про спільний
обробіток землі від 13.04.2004 р. стягнення коштів не передбачено, проте в п. 2
даного договору зазначено, що Сторона має право на повернення використаних
коштів у вигляді еквівалентної кількості зернових, перевезених для зберігання
на елеваторі і отриманні прибутку по результатах спільної діяльності, тобто має
право вимагати виконання зобов'язання за договором в натурі.

Колегія суддів зазначає, що за
своєю правовою природою договір про спільну діяльність відповідно до ст. 1130
ЦК України є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення цивільних прав та обов'язків з приводу здійснення ними
спільної діяльності без створення юридичної особи для досягнення певної мети,
що не суперечить нормам чинного законодавства. В процесі виконання договору про
спільну діяльність між сторонами можуть виникати спори пов'язані з майновими
відносинами.

Порядок відшкодування витрат і
збитків, пов'язаних із спільною діяльністю визначається за домовленістю сторін.
Якщо сторони не досягли згоди щодо покриття збитків та витрат, останні
відшкодовуються сторонами за рахунок спільного майна учасників договору про
спільну діяльність, тобто за рахунок їх грошових та інших майнових внесків.
Такі витрати та збитки розподіляються пропорційно внескам сторін у спільне
майно.

Учасники даних правовідносин є
юридично рівними. Оскільки, спільна діяльність ґрунтується на співробітництві,
спільному розподілі результатів та ризиків від її здійснення.

Враховуючи ту обставину, що договір
про спільну діяльність пов'язаний із здійсненням його сторонами підприємницької
діяльності, сторони відповідають солідарно за всіма спільними зобов'язаннями
незалежно від підстав їх виникнення.

Як вбачається з матеріалів справи
та не заперечується сторонами, договір про спільну діяльність від 13.04.2004 р.
є чинним, в судовому порядку не розірваний та не визнаний недійсним. За таких
обставин колегія суддів зазначає, що наслідком не виконання умов даного
договору не може бути стягнення збитків у вигляді витрат, які поніс позивач на
виконання умов договору про спільну діяльність, в сумі                 214 668,80 грн.

Згідно норм, що регулюють дані
правовідносини наслідком невиконання умов договору про спільну діяльність є
розподіл витрат між учасниками пропорційно.

Отже, з зазначеного вище
вбачається, що фізична особа -підприємець             ОСОБА_1 не надав до суду належних
доказів, в розумінні ст.34 ГПК України, за яких обставин ПСП «Янтарне»повинно
повернути останньому всі кошти, які він вніс на виконання умов договору.

Відповідно до ст. 103 ГПК України,
апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право
скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

З огляду на зазначене колегія
суддів Київського міжобласного апеляційного господарського суду вважає, що
відповідно ст. 43 ГПК України місцевим судом не належним чином досліджено
обставини справи та не наведено цим обставинам
відповідну правову оцінку, у зв'язку з чим апеляційна скарга приватного
сільськогосподарського підприємства «Янтарне»підлягає задоволенню, а рішення
господарського суду Київської області від 17.04.2008 року у справі № 5/030-08
необхідно скасувати та прийняти нове рішення.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський міжобласний
апеляційний господарський суд, -

П О
С Т А Н О В И В:

1.          Апеляційну
скаргу приватного сільськогосподарського підприємства «Янтарне»на рішення
господарського суду Київської області від 17.04.2008 року задовольнити.

2.          Рішення
господарського суду Київської області від 17.04.2008 року у справі                   № 5/030-08 скасувати та
прийняти нове рішення по справі.

3.          Відмовити фізичній особі
-підприємцю ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до приватного
сільськогосподарського підприємства «Янтарне»повністю.

4.          Матеріали
справи № 5/030-08 повернути до господарського суду Київської області.

Головуючий суддя:
Фаловська  І.М.

Судді:

Андрейцева  Г.М.

Чорногуз
М. Г.

Дата
відправки  27.11.08