ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2008 р.

№ 5/25-08

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Муравйова О.В. –головуючого

Полянського А.Г.

Фролової Г.М.

за участю представників:

позивача

не з’явились (про час та місце судового засідання повідомлені належним чином)

відповідача

Василець С.О. –дов. від 03.11.2008 року

Генеральної Прокуратури України

Івченко О.А. –посв. від 27.11.2007 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційне подання

Заступника прокурора Сумської області

на постанову

Харківського апеляційного господарського суду від 17.06.2008 року

у справі

№ 5/25-08 господарського суду Сумської області

за позовом

Прокурора Лебединського району Сумської області в інтересах держави в особі Лебединської районної державної адміністрації

до

Селянського (фермерського) господарства "Перлина"

про

укладення додаткової угоди до договору

ВСТАНОВИВ:

У січні 2008 року Прокурор Лебединського району Сумської області в інтересах держави в особі Лебединської районної державної адміністрації звернувся до господарського суду Сумської області з позовом до Селянського (фермерського) господарства "Перлина" про розірвання договору оренди земельної ділянки від 02.06.2005 року зареєстрованого за № 06 від 17.06.2005 року, укладеного між Лебединською районною державною адміністрацією та Селянським (фермерським) господарством "Перлина".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що голова Селянського (фермерського) господарства "Перлина" Максичко Ю.І. відмовляється підписати додаткову угоду від 29.10.2007 року до Договору оренди землі від 02.06.2005 року, зареєстрованого за № 06 від 17.06.2005 року, в якій пункт 5 Договору оренди землі викладено в наступній редакції –"Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 261350 гривень" та викладено пункт 9 вказаного договору у наступній редакції: "Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 1,5 відсотка нормативної грошової оцінки землі, що становить 3920 гривень за рік".

11.02.2008 року Лебединська районна державна адміністрація Сумської області звернулася в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України з заявою про уточнення позовних вимог, в яких просить зобов’язати відповідача укласти з нею додаткову угоду в частині встановлення орендної плати по Договору оренди землі від 02.06.2005 року зареєстрованого за № 06 від 17.06.2005 року в розмірі 1,5 відсотка від грошової оцінки орендованої земельної ділянки на території Рябушківської сільської ради Лебединського району.

Прокурор Лебединського району Сумської області також звернувся з уточненням позовних вимог, в яких просив зобов’язати Селянське (фермерське) господарство "Перлина" змінити умови договору оренди шляхом укладання додаткової угоди з Лебединською районною державною адміністрацією в частині встановлення орендної плати в розмірі 1,5 відсотка від грошової оцінки орендованої земельної ділянки на території Рябушківської сільської ради Лебединського району.

Уточнення позовних вимог обґрунтовані тим, що відповідач не бажає вносити зміни до договору в частині запропонованого розміру орендної плати.

Рішенням господарського суду Сумської області від 10.04.2008 року (суддя: Гудим В.Д.) по справі № 5/25-08 господарського суду Сумської області позов задоволено. Вирішено вважати укладеною додаткову угоду від 29 жовтня 2007 року до договору оренди землі від 02 червня 2005 року, зареєстрованого за № 06 від 17.06.2005року, укладеного між Селянським (фермерським) господарством “Перлина” та Лебединською районною державною адміністрацією Сумської області, згідно з якою орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 1,5 відсотка від грошової оцінки орендованої земельної ділянки площею 21,78 га на території Рябушківської сільської ради Лебединського району.

Стягнуто з Селянського (фермерського) господарства “Перлина” в доход державного бюджету м. Суми витрат на інформаційно-технічне забезпечення 118,00 грн.; в доход державного бюджету України держмита 85,00 грн.

Мотивуючи судове рішення господарський суд з посиланням на статті 21, 30 Закону України "Про оренду землі", статті 6 Закону України "Про плату за землю" дійшов висновку, що запропонований позивачем розмір орендної плати –1,5 % від грошової оцінки орендованої земельної ділянки не суперечить вимогам чинного законодавства і є обґрунтованим. Зокрема, судом зазначено, що згода відповідача на встановлення орендної плати у розмірі 1,0 % від грошової оцінки орендованої земельної ділянки свідчить про те, що він не заперечує проти підвищення орендної плати.

Господарський суд вважає, позовні вимоги щодо зобов’язання відповідача укласти додаткову угоду до договору оренди землі від 02.06.2005 року з позивачем в частині встановлення орендної плати в розмірі 1,5% від грошової оцінки орендованої земельної ділянки площею 21,78 га на території Рябушківської сільської ради Лебединського району обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17.06.2008 року (судді: Токар М.В. - головуючий, Фоміна В.О., Шепітько І.І.) по справі №5/25-08 господарського суду Сумської області рішення господарського суду Сумської області від 10.04.2008 року скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постанова суду мотивована тим, що в порушення вимог статті 22 Господарського процесуального кодексу України, нормами якої передбачено зміну підстав або предмету позову, прокурор та позивач взагалі змінили позовні вимоги та просили суд змінити умови договору оренди земельної ділянки шляхом укладення додаткової угоди до договору в частині встановлення орендної плати в розмірі 1,5% від грошової оцінки орендованої земельної ділянки, не уточнюючи при цьому розмір орендної плати. Зокрема, апеляційним судом зазначено, що задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд вийшов за межі позовних вимог, а саме, визнав укладеною додаткову угоду від 29.10.2007 року, згідно з якою орендна плата вноситься у грошовій формі у розмірі 1,5 відсотка від грошової оцінки орендованої земельної ділянки площею 21,78 га, (в додатковій угоді такі дані не зазначені), а вказані вимоги в уточнених позовних вимогах ні прокурора, ні позивача не містились. Крім того, оскаржуваним рішенням так і не було визначено розмір та грошову форму орендної плати.

Звернуто увагу апеляційним судом і на те, що норми чинного законодавства наділяють правом ставити питання про зміни умов договору саме сторони за договором, а не прокурора, що вбачається зі статті 188 Господарського кодексу України та статті 651 Цивільного кодексу України. Врахувавши викладене апеляційний господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора Лебединського району про зміну умов договору, суперечать нормам чинного законодавства, не обґрунтовані, отже рішення господарського суду Сумської області від 10.04.2008 року по справі №5/25-08 прийняте при неповному з’ясуванні обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, в зв’язку з чим підлягає скасуванню.

Не погоджуючись з постановою суду, Заступник прокурора Сумської області звернувся до Вищого господарського суду України з касаційним поданням на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 17.06.2008 року у справі № 5/25-08 господарського суду Сумської області, в якій просить постанову у справі скасувати, а рішення господарського суду Сумської області від 10.04.2008 року залишити в силі, мотивуючи касаційне подання доводами про порушення та неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема, статті 22 Господарського процесуального кодексу України, частини 1 статті 23 Закону України "Про оренду землі". Зокрема, заявником зазначено, що позивач, будучи орендодавцем, є також органом державної влади, тому кожне його рішення повинно відповідати чинному законодавству, прийматися в межах повноважень та викладатися в певній письмовій формі, якою в даному випадку є розпорядження Лебединської райдержадміністрації.

Відповідач надав відзив на касаційне подання, в якому просить постанову у справі залишити без змін, а касаційне подання –без задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників відповідача та Генеральної Прокуратури України, присутніх у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові, та доводи, викладені у касаційному поданні, колегія суддів вважає, що касаційне подання підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно статті 108 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України переглядає за касаційною скаргою (поданням) рішення місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду.

Відповідно до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до роз’яснень, викладених у пунктах 1, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати.

Постанова та рішення цим вимогам не відповідають.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як вбачається з матеріалів справи предметом позову у даній справі була вимога розірвати договір оренди земельної ділянки від 02.06.2005 року, зареєстрований за № 06 від 17.06.2005 року, укладений між Лебединською районною державною адміністрацією та Селянським (фермерським) господарством "Перлина".

11.02.2008 року Лебединська районна державна адміністрація Сумської області звернулася в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України з заявою про уточнення позовних вимог, в яких просить зобов’язати відповідача укласти з нею додаткову угоду в частині встановлення орендної плати по Договору оренди землі від 02.06.2005 року зареєстрованого за № 06 від 17.06.2005 року в розмірі 1,5 відсотка від грошової оцінки орендованої земельної ділянки на території Рябушківської сільської ради Лебединського району.

Прокурор Лебединського району Сумської області звернувся з уточненням позовних вимог, в яких просив зобов’язати Селянське (фермерське) господарство "Перлина" змінити умови договору оренди шляхом укладання додаткової угоди з Лебединською районною державною адміністрацією в частині встановлення орендної плати в розмірі 1,5 відсотка від грошової оцінки орендованої земельної ділянки на території Рябушківської сільської ради Лебединського району.

Відповідно до частини 2 статті 29 Господарського процесуального кодексу України у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Ця норма кореспондує з нормою статті 21 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої позивачами є підприємства та організації, в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Такий державний орган наділено процесуальними правами, наданими позивачу статтею 22 Господарського процесуального кодексу України та іншими статтями Господарського процесуального кодексу України. Господарський процесуальний кодекс України не містить обмежень щодо процесуальних прав державного органу, який виступає позивачем у справі, порушеній за позовом прокурора. Процесуальні права такого позивача не можуть бути обмежені прокурором, який подав позов в інтересах держави.

Згідно частини 4 даної статті прокурор, який бере участь у справі, несе обов’язки і користується правами сторони. Якщо інтереси держави уособлюються позивачем, прокурор має права позивача, зокрема, право змінити підставу або предмет позову.

Однак, судами при розгляді справи не звернуто уваги на те, що позивач уточнив позовні вимоги та просив зобов’язати відповідача укласти з нею додаткову угоду в частині встановлення орендної плати по Договору оренди землі від 02.06.2005 року зареєстрованого за № 06 від 17.06.2005 року в розмірі 1,5 відсотка від грошової оцінки орендованої земельної ділянки на території Рябушківської сільської ради Лебединського району, а прокурор уточнив позовні вимоги і просив змінити умови договору оренди шляхом укладання додаткової угоди з Лебединською районною державною адміністрацією в частині встановлення орендної плати в розмірі 1,5 відсотка від грошової оцінки орендованої земельної ділянки на території Рябушківської сільської ради Лебединського району.

Апеляційним господарським судом відзначено, що в порушення вимог статті 22 Господарського процесуального кодексу України, нормами якої передбачено зміну підстав або предмету позову, прокурор та позивач взагалі змінили позовні вимоги та просили суд змінити умови договору оренди земельної ділянки шляхом укладення додаткової угоди до договору в частині встановлення орендної плати в розмірі 1,5 % від грошової оцінки орендованої земельної ділянки, не уточнюючи при цьому розмір орендної плати.

Відповідно до статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Предмет позову –це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача.

Підстава позову –це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача. Зміна підстав позову –це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

При цьому, судом апеляційної інстанції не звернуто уваги на те, що обґрунтовуючи позовні вимоги як прокурор так і позивач наголошували на тому, що відповідач відмовляється укладати додаткову угоду, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Статтею 84 Господарського процесуального кодексу України, якою, зокрема, передбачено, що рішення господарського суду ухвалюється іменем України і складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин, при цьому: у мотивувальній частині вказуються обставини справи, встановлені господарським судом; причини виникнення спору; докази, на підставі яких прийнято рішення; зміст письмової угоди сторін, якщо її досягнуто; доводи, за якими господарський суд відхилив клопотання і докази сторін, їх пропозиції щодо умов договору або угоди сторін; законодавство, яким господарський суд керувався, приймаючи рішення; обгрунтування відстрочки або розстрочки виконання рішення; резолютивна частина має містити висновок про задоволення позову або про відмову в позові повністю чи частково по кожній з заявлених вимог. Висновок не може залежати від настання або ненастання якихось обставин (умовне рішення).

У спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в резолютивній частині вказується рішення з кожної спірної умови договору, а у спорі про спонукання укласти договір-умови, на яких сторони зобов'язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору.

Отже, у спорі про спонукання укласти договір у резолютивній частині рішення повинні міститися умови, на яких сторони зобов'язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору.

На зазначені обставини не звернуто уваги ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 20 Господарського кодексу України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Крім того, частиною першою статті 36-1 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Слід зазначити, що згідно з частиною третьої цієї статті звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави, або про визнання незаконними правових актів, дій чи рішень органів і посадових осіб є лише однією з форм такого представництва. Саме на випадок реалізації прокуратурою даної форми представництва інтересів держави в суді частиною другою статті 2 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача (частина друга статті 29 цього Кодексу).

Оскільки, відповідно до частини 2 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не наділена повноваженнями щодо вирішення питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирання нових доказів або додаткової перевірки доказів, а також враховуючи, що господарськими судами порушено вимоги статті 43 Господарського процесуального кодексу України щодо оцінки доказів на підставі всебічного, повного і об’єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку про те, що рішення та постанова суду підлягають скасуванню, а справа підлягає передачі на новий розгляд до господарського суду Сумської області.

При новому розгляді справи суду слід взяти до уваги наведене, з’ясувати всі обставини справи, і, в залежності від встановленого та у відповідності до діючого законодавства, вирішити спір.

Керуючись статтями 1115, 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне подання Заступника прокурора Сумської області задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 17.06.2008 року по справі № 5/25-08 господарського суду Сумської області та рішення господарського суду Сумської області від 10.04.2008 року у справі № 5/25-08 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду Сумської області.

Головуючий О.Муравйов

Судді А. Полянський

Г. Фролова