ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2008 р.

№
14/160-08

Вищий
господарський  суд України у складі
колегії суддів:

Кочерової
Н.О., - головуючого,

Кузьменка
М.В., Черкащенка М.М.,

розглянувши
матеріали касаційної скарги

СПД
ОСОБА_1

на
постанову та
на рішення

Запорізького
апеляційного господарського суду від 31.07.2008 року  господарського суду Херсонської області від
08.05.2008 року

у
справі господарського суду

Херсонської
області

за
позовом

СПД
ОСОБА_2

до

СПД
ОСОБА_1

про

стягнення
101087,40 грн.,

в
судове засідання прибули  представники
сторін:

позивача:

ОСОБА_2.,
ОСОБА_3.,

відповідача:

ОСОБА_1.,
ОСОБА_4.,

ВСТАНОВИВ:

У
березні 2008 року СПД ОСОБА_2 звернулась до господарського суду з позовом до
СПД ОСОБА_1 про стягнення 101087,40 грн. заборгованості.

Рішенням
господарського суду Херсонської області від 08.05.2008 року позов задоволено.
Стягнуто на користь позивача 101087,40 грн. основного боргу, 1128,87 грн.
судових витрат.

Постановою
Запорізького апеляційного господарського суду від 31.07.2008 року апеляційну
скаргу залишено без задоволення та виправлено арифметичну описку у рішенні місцевого
господарського суду від 08.05.2008 року. Стягнуто на користь позивача 100293,40
основного боргу, 1120,93 грн. судових витрат.

Не
погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями СПД ОСОБА_1 подала касаційну
скаргу, в якій просить постанову Запорізького апеляційного господарського суду
від 31.07.2008 року та рішення господарського суду Херсонської області від
08.05.2008 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої
інстанції.

В
обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що судами не правильно
застосовані норми матеріального  та
процесуального права, що призвело до прийняття незаконних судових рішень.

Судова
колегія, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши юридичну оцінку обставин справи, дослідивши правильність
застосування норм матеріального та процесуального права вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно
до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 1 постанови
від 29.12.76 №11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності -на
підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад
і змісту законодавства України.

Згідно
з ч. 2 ст. 1131 ЦК України істотними умовами договору про спільну діяльність є,
зокрема, порядок координації спільних дій учасників або ведення їхніх спільних
справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття
витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови
визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про
окремі види спільної діяльності.

Як
встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, у
пункті 2.1 Договору про взаємоспівробітництво від 07.10.2005 р., який за своєю
правовою природою є договором простого товариства, сторони визначили, що СПД
ОСОБА_2. для будівництва комплексу об'єктів для обслуговування учасників
дорожнього руху (нежилої будівлі кафе з літніми майданчиками по вул.
Індустріальній, 1-г, у м. Нова Каховка Херсонської області) зобов'язується оформити
кредитний договір та отримати кредит в АТ „Індекс-Банк” м. Нова Каховка у
розмірі 100 000,00 грн. на строк до 5 років з виплатою 22 відсотків річних
під заставу нежилого приміщення (перукарні), розташованої за адресою: м. Нова
Каховка, вул. Жовтнева, 17, яка є власністю позивача (а.с. 15).

В
свою чергу відповідач зобов'язалась забезпечити виконання зобов'язання
учасників спільної діяльності по кредитному договору з АТ „Індекс-Банк” шляхом
передачі у заставу будівельних матеріалів та матеріалів, що будуть придбані за
кредитні кошти на загальну суму 40 200,00 грн (п. 2.2 Договору про взаємо
співробітництво від 07.10.2005 р.).

Судом
апеляційної інстанції, всупереч ст. 43 ГПК України, не дано належної юридичної
оцінки обставинам щодо виконання сторонами зобов'язань за Договором про
взаємоспівробітництво від 07.10.2005 р.. Зокрема, посиланням позивача СПД
ОСОБА_2 на те, що 27.10.2005 р. між АТ „Індустріальний-експортний банк”
(кредитор), СПД ОСОБА_1 (поручитель) та СПД ОСОБА_2 (позичальник) було укладено
Договір поруки №2694/003, згідно з пунктом 1.1 якого відповідач зобов'язалась
солідарно відповідати перед АТ „Індустріальний-експортний банк” за
зобов'язаннями позивача, що виникають у СПД ОСОБА_2 за Кредитним договором
№2694 від 27.10.2005 р. щодо повернення в повному обсязі наданого позичальнику
кредиту, сплати відсотків та інших платежів (у т.ч. пені, штрафів),
передбачених Кредитним договором (а.с. 80).

Зазначеному
Кредитному договору №2694 від 27.10.2005 р. та Договору іпотеки №2694/001 від
28.10.2005 р., що укладались позивачем відповідно до умов Договору про
взаємоспівробітництво від 07.10.2005 р. з АТ „Індустріальний-експортний
банк” не надано належної правової оцінки судом апеляційної інстанції (а.с.
81 -83, 85 -87).

Таким
чином, Договором про взаємоспівробітництво від 07.10.2005 р. було визначено, що
вкладами сторін, як учасників спільної діяльності, є грошові кошти СПД ОСОБА_2
та СПД ОСОБА_1, отримані ними шляхом укладення кредитного договору з АТ
„Індустріальний-експортний банк”.

Згідно
з ст. 1133 ЦК України вкладом учасника вважається все те, що він вносить у
спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше
майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація
та ділові зв'язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо
інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин.

Рівність
вкладів сторін у спільній діяльності також підтверджується пунктами 2.7, 2.8
Договору про взаємоспівробітництво від 07.10.2005 р. (а.с. 15).

Відповідно
до ч. 2 ст. 1138 ЦК України якщо договір простого товариства пов'язаний із
здійсненням його учасниками підприємницької діяльності, учасники відповідають
солідарно за всіма спільними зобов'язаннями незалежно від підстав їх
виникнення.

Отже,
виходячи зі змісту ч. 2 ст. 1138 ЦК України, п. 2.4 Договору про
взаємоспівробітництво від 07.10.2005 р. сторони несуть солідарну
відповідальність за зобов'язання, що виникли згідно з Кредитним договором №2694
від 27.10.2005 р., укладеного позивачем з АТ „Індустріальний-експортний
банк”.

Водночас,
судами попередніх інстанцій не надано оцінки змісту розписки, виданої
відповідачем 10.03.2007 р., та Іпотечному договору №02-23-Ф060571П-1178 від
07.06.2006 р. в розрізі приписів ст. 1135 ЦК України.

Зокрема,
судами попередніх інстанцій не витребувано та не досліджено Договір кредиту
№Ф060571П від 07.06.2006 р., укладеного позивачем з Акціонерним банком
соціального розвитку „Укрсоцбанк”, зобов'язання позивача за яким були
забезпечені Іпотечним договором №02-23-Ф060571П-1178 від 07.06.2006 р., про
який йдеться у розписці відповідача.

Судами
попередніх інстанцій не враховано, що згідно з ч. 2 ст. 1135 ЦК України, п. 3.1
Договору про взаємоспівробітництво від 07.10.2005 р.  у відносинах із третіми особами повноваження
учасника вчиняти правочини від імені всіх учасників посвідчується
довіреністю, виданою йому іншими учасниками, або договором простого товариства.

З
договору про взаємоспівробітництво від 07.10.2005 р. не вбачається, що позивач
була уповноважена на укладення кредитного договору від імені усіх учасників
спільної діяльності з Акціонерним банком соціального розвитку „Укрсоцбанк”.

Також
судами попередніх інстанцій не досліджено, а в матеріалах справи відсутня
довіреність, якою б відповідач повноважувала позивача укласти вищезазначений
кредитний договір з Акціонерним банком соціального розвитку „Укрсоцбанк”.

Згідно
з ч. 4 ст. 1135 ЦК України учасник, який вчинив від імені всіх учасників
правочин, щодо якого його право на ведення спільних справ учасників було
обмежене, або вчинив в інтересах усіх учасників правочин від свого імені,
може вимагати відшкодування здійснених ним за свій рахунок витрат, якщо
вчинення цього правочину було необхідним в інтересах усіх учасників.
Учасники, яким внаслідок таких правочинів було завдано збитків, мають право
вимагати їх відшкодування.

Виходячи
з зазначеного, витребуванню та оцінці судами підлягає Договір кредиту №Ф060571П
від 07.06.2006 р., укладений позивачем з Акціонерним банком соціального
розвитку „Укрсоцбанк”, докази уповноваження відповідачем позивача на укладення
вказаного кредитного договору від імені усіх учасників спільної діяльності, а у
випадку відсутності у позивача повноважень на його укладення від імені усіх
учасників спільної діяльності -докази необхідності укладення такого кредитного
договору в інтересах усіх учасників спільної діяльності, використання вказаних
коштів для цілей спільної діяльності.

Вказана
розписка є доказом схвалення відповідачем отримання позивачем кредиту, але не
підтверджує факту необхідності укладення такого кредитного договору в інтересах
усіх учасників спільної діяльності, а внаслідок цього -і зобов'язання
відповідача нести обов'язок по його погашенню.

Відповідно
ст. 35 ГПК, України преюдиційними фактами є тільки ті, які встановлені рішенням
або вироком суду судів загальної юрисдикції чи господарського суду, які набрали
законної сили.

Відповідно
до ст. 130 КПК України, постанова -це процесуальний документ про прийняття
відповідного рішення при провадженні досудового слідства. Таким чином,
постанова про відмову в порушенні кримінальної справи не є доказом по справі,
який має преюдиціальне значення в розумінні ст. 35 ГПК, а тому апеляційний суд
безпідставно ухилився від оцінки доводів відповідача про підроблення її підпису
на розписці.

Враховуючи
вище наведене, судова колегія вважає, що суди порушили вимоги ст.43 ГПК України
і постановили незаконні судові рішення.

Відповідно
до частини 2 статті 1117 Господарського процесуального кодексу
України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду
чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково
перевіряти докази.

Правова
оцінка обставин та достовірності доказів по справі є виключна прерогатива
першої та апеляційної інстанції.

За
таких обставин, прийняті судові рішення підлягають скасуванню, а справа
направленню на новий розгляд.

При
новому розгляді суду необхідно врахувати вищевикладене, витребувати докази у
відповідності з вимогами ст.36 ГПК України, перевірити доводи позивача та
відповідача, дати їм належну юридичну оцінку і прийняти законне та обґрунтоване
рішення.

На
підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1115, 1117,
1119-11112 Господарського процесуального кодексу України,
Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну
скаргу задовольнити.

Постанову
Запорізького апеляційного господарського суду від 31.07.2008 року та рішення
господарського суду Херсонської області від 08.05.2008 року у справі №
14/160-08 скасувати.

Справу
направити на новий розгляд до господарського суду Херсонської області.

Головуючий,
суддя
Н. Кочерова

Судді
М. Кузьменко

М. Черкащенко