ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09.12.08
р.
Справа № 37/200

Господарський
суд Донецької області у складі судді Попкова Д.О.,

присекретарі
Паліводі Ю.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за
позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю „Мережа Сервісних
Станцій „ТіДіСі-ДАЛЬНОБОЙ”, м. Бровари, ідентифікаційний код 32212540

до
Відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Донецьк, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1

про:
стягнення заборгованості в розмірі 4 240,00 грн.,

за
участю:

представника
Позивача - не з'явився;

представника
Відповідача - не з'явився.

Відповідно
до вимог ст.4-4 ГПК України, п.7 ст. 129 Конституції України судовий розгляд
здійснювався  з фіксацією технічними
засобами аудиозапису.

Згідно
із ст.77 ГПК України  у судове засідання
відкладалось з 04.11.2008р. на 25.11.2008р., з 25.11.2008р. на 09.12.2008р.

СУТЬ
СПРАВИ:

Товариство
з обмеженою відповідальністю „Мережа Сервісних Станцій „ТіДіСі-ДАЛЬНОБОЙ”, м.
Бровари (далі - Позивач) звернулось до Господарського суду Донецької області з
позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Донецьк (далі -
Відповідач) стягнення заборгованості в розмірі 4 240,00 грн.

В
обґрунтування позовних вимог Позивач посилається на неналежне виконання
Відповідачем зобов'язань за договором відповідального зберігання №93/2006 від
07.06.2006р., внаслідок чого утворилась стягувана заборгованість.

На  підтвердження вказаних обставин Позивач надав
договір відповідального зберігання №93/2006 від 07.06.2006р., акт
прийому-передачі товару №1 від 07.07.2006р., копію вимоги №580 від 16.07.2008р.
з доказами відправлення її відповідачу.

Нормативно
свої вимоги Позивач обґрунтовує ст.ст. 526, 942-944, 953 Цивільного кодексу
України,  ст.ст. 12, 15, 49, 82
Господарського процесуального кодексу України.

25.11.2008р.  через канцелярію суду Позивач надав довідку №
82 від 20.11.2008р. про те, що зобов'язання з оплати стягуваних сум
Відповідачем не припинені,  та письмові
пояснення №81 від 20.11.2008р. У судовому засіданні 25.11.2008р. представник
Позивача визначив природу стягуваної суми як заборгованість Відповідача,
підтвердивши позицію щодо назви позовної заяви, яка опосередковує обраний
спосіб судового захисту.

Відповідач
процесуальними правами, передбаченими ст. 22 Господарського процесуального
кодексу України не скористався, хоча
належним чином повідомлявся про судові засідання шляхом своєчасного
надсилання ухвал за адресою місця проживання, визначеною за відомостями Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.а.с.23,
24).

При
цьому, з огляду на правову позицію Вищого господарського суду України,
сформульовану в п. 4 Інформаційного листа „Про деякі питання практики
застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у
доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році” від
02.06.2006р. № 01-8/1228 та в п. 11 Інформаційного листа „Про деякі питання
практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році” від
15.03.2007р. № 01-8/123, таке надсилання вважається належним виконанням
обов'язку щодо інформування Відповідача
про судовий розгляд справи.

Представник
Позивача у судовому засіданні 25.11.2008р. підтримав свою позицію щодо
наявності підстав для стягнення заборгованості. У судове засідання 09.12.2008р.
не з'явився,  надіславши телеграму
(а.с.37), що містила клопотання про розгляд справи без участі представника
Позивача.

Суд
вважає за можливе розглянути спір в порядку ст. 75 Господарського процесуального
кодексу України за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо
для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин, а окремі не надані
Відповідачем документи  та його неявка у
світлі приписів ст.ст. 4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України,
не вливають на таку кваліфікацію.

Вислухавши
у судовому засіданні 25.11.2008р. представника Позивача, дослідивши матеріали
справи та оцінивши надані суду докази в порядку ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВСТАНОВИВ:

07.06.2006р.
між Товариством з обмеженою відповідальністю „Мережа Сервісних Станцій
„ТіДіСі-ДАЛЬНОБОЙ” (Власник) та Відповідачем (Зберігач) укладено договір
відповідального зберігання №93/2006 (а.с.а.с.8-9), згідно п. 1.1., п. 7.1 якого  Власник передає пневматичні шини для
вантажного транспорту (далі - продукція) на відповідальне зберігання Зберігачу,
на період з 07.06.2006р. по 31.12.2006р. Договір вважається автоматично
пролонгованим на період в 3(три) місяці, якщо сторони за 14 банківських днів до
моменту припинення його дії не мають наміру розірвати цей договір.

Згідно
умов розділу 3 зазначеного договору на Відповідача покладені наступні
зобов'язання: забезпечити та гарантувати Власникові надалі необхідні умови по
доставці продукції на свій склад та її зберігання; в дводенний термін повернути
товар Власнику за першою його вимогою; 15-го та 30-го числа кожного місяця
направляти Власникові (по факсу) акт інвентаризації по категоріях продукції
Власника, що перебуває на його складі, з підтвердженням про отримання з боку
Власника; безперешкодно допускати уповноважених представників Власника на свій
склад для перевірки умов зберігання продукції та проведення її інвентаризації.

Відповідно
до п. 5.3 договору, у випадку втрати, псування , приведення Продукції в стан не
придатний для подальшого цільового використання, що відбулося з вини Зберігача,
останній відшкодовує Власникові її повну вартість.

07.07.2006р.
між Позивачем та Відповідачем підписаний акт приймання-передачі №1, відповідно
до вимог п. 2.1 Договору відповідального зберігання №93/2006, за якими останнім
були отримано на зберігання продукція, визначена в акті.

23.07.2008р.
Відповідачу була направлена вимога  №580
від 16.07.2008р. (а.с.а.с.11-13) про повернення товару або, у разі неможливості,
сплатити його вартість в сумі 4240,00 грн.

У
зв'язку із незадоволення зазначеної вимоги, Позивач звернувся до суду з
розглядуваним позовом.

Виходячи
з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи,
суд вважає вимоги Позивача до Відповідача
такими, що не підлягають задоволенню у повному обсягу, враховуючи
наступне:

Як
вбачається із матеріалів справи, сутність розглядуваного позову полягає у
примусовому спонуканні Відповідача до виконання грошових зобов'язань за
договором відповідального зберігання №93/2006 від 07.06.2006р.

Враховуючи
статус сторін, характер правовідносин між учасниками договору, останні
(правовідносини) регулюються насамперед відповідними положеннями Господарського
і Цивільного кодексів України та умовами договору відповідального зберігання
№93/2006 від 07.06.2006р.

Згідно
ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають зокрема з
договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського
кодексу України.

Отже,
в контексті зазначених норм укладений між Позивачем та Відповідачем договір
відповідального зберігання №93/2006 від 07.06.2006р. є належною підставою для
виникнення у останнього зобов'язань, визначених його умовами та нормами
законодавства, що регламентують правовідносини зберігання.

Між
тим, ані положення договору відповідального зберігання №93/2006 від
07.06.2006р., ані приписи параграфу 1 глави 66 Цивільного кодексу України не
передбачають перебування зберігача у статусі боржника за грошовими
зобов'язаннями внаслідок укладеного договору зберігання - його зобов'язання
зведені до забезпечення схоронності поклажі та її повернення власнику, і не є
грошовими. Навпаки, і п. 4.1. договору відповідального зберігання №93/2006 від
07.06.2006р., і ст. 946 Цивільного кодексу України передбачають грошові
зобов'язання поклажодавця (власника) перед зберігачем.

В
контексті визначеного Позивачем предмету спору - стягнення заборгованості -
характер правовідносин сторін зумовлює висновок про безпідставність
застосування у розглядуваному випадку ст. 526 Цивільного кодексу України, якої,
серед іншого, обґрунтовані заявлені вимоги.

Суд
звертає увагу Позивача на те, що згідно ч. 1 ст. 19 Конституції України
правовий порядок  в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

В
свою чергу, виходячи із змісту ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20
Господарського кодексу України та ст. 1 Господарського процесуального кодексу
України, відсутність у Позивача суб'єктивного права вимагати у судовому порядку
примушення  свого контрагента за
укладеним договором зберігання до виконання відсутніх у нього грошових
зобов'язань за цим договором об'єктивно унеможливлює наявність порушення цього
відсутнього права і застосування будь-яких способів судового захисту та
зумовлює відмову у задоволені вимог.

Суд,
з огляду на встановлені обставини та сутність правовідносин між сторонами,
вважає за необхідне звернути увагу Позивача, що його права за договором
відповідального зберігання №93/2006 від 07.06.2006р. у разі неповернення
переданого на зберігання майна, можуть бути захищені шляхом спонукання до
примусового повернення майна або, у разі встановлення на підставі належних і
достовірних доказів, факту втрати майна - шляхом стягнення збитків, які, хоча і
вимірюються у грошовому еквіваленті, проте є мірою відповідальності, а не
заборгованістю.

Враховуючи,
що вказані способи захисту не можуть бути ототожнені із способом, визначеним
Позивачем, оскільки опосередковуються різними правовими категоріями, а згідно
ст. 22 Господарського процесуального кодексу України визначення предмету спору
віднесено виключно до повноважень позивача, певна невідповідність між
фактичними обставинами взаємовідносин сторін та (частково) наведеним Позивачем
нормативним обґрунтуванням заявлених вимог, не створює підстав для задоволення
заявлених вимог.

Судові
витрати у відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу
України покладаються на Позивача.

На
підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 4-2 - 4-6, 22, 33, 34, 43, 49, 75,
82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1.
Відмовити у задоволені позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю
„Мережа Сервісних Станцій „ТіДіСі-ДАЛЬНОБОЙ”, м. Бровари (ідентифікаційний код
32212540) до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Донецьк (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) про  стягнення
заборгованості в розмірі 4 240,00 грн. у повному обсягу.

2.
Рішення набирає законної сили після закінчення 10-ти денного строку з дня його
підписання, а у разі подання апеляційної скарги або внесення апеляційного
подання протягом зазначеного строку - після розгляду справи апеляційною
інстанцією, якщо рішення не буде скасовано.

У
зв'язку із відсутністю учасників справи
у судовому засіданні 09.12.2008р. оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Повний
текст рішення  підписано 09.12.2008р.

5.
Рішення може бути оскаржене через Господарський суд Донецької області в
апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його підписання  або в касаційному порядку протягом одного
місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя