ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 16/201

25.06.08

За позовом          Олександрівської клінічної лікарні м.Києва

До          Київської міської ради

Треті особи 1) Товариство з обмеженою відповідальністю «Житло - буд»

2) Інститут фізіології ім. О.О. Богомольця

3) Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації)

Про визнання недійсним рішення

Суддя Ярмак О.М.

Представники:

від позивача Педенюк О.К. за дов., Піддубна О.В. за дов.

від відповідача Білокінь С.П. за дов.

від третьої особи 1 Нижний С.В. за дов.

від третьої особи 2 Соловйова М.М. за дов.

від третьої особи 3 Сторожук А.В. за дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

24.06.08 в засіданні суду оголошувалась перерва на підставі ст. 77 ГПК України.

Пред‘явлені вимоги про визнання недійсним пункту 1 рішення Київради від 10.07.03. № 638-5/798 із змінами і доповненнями внесеними рішенням Київради від 21.10.2004р. № 498/2008.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вказане рішення є неправомірним та таким, що порушує права та інтереси Олександрівської клінічної лікарні міста Києва. Проект відведення земельної ділянки ТОВ «Житло –буд»не містив обов‘язкових погоджень передбачених Земельного кодексу України, зокрема, Головного управління культурної спадщини, висновків Спеціалізованого управління протизсувних підземних робіт, Інституту «Київ генплан»АТ «Київпроект»та ДКО «Київзеленбуд», будівництво розпочато в безпосередній близькості до корпусів лікарні, що не відповідає вимогам ДБН В.2.2.- 10-2001. Центральна міська клінічна лікарня , як попередній землекористувач не надавала згоду на вилучення з її користування спірної земельної ділянки. Відповідачем грубо порушено порядок вилучення особливо цінних земель, оскільки спірна ділянка знаходиться на території охоронної зони пам‘ятки історії національного значення –комплексу садиби Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України.

В судовому засіданні представник відповідача подав заяву про визнання позову.

Третя особа 1 –ТОВ «Житло –буд» проти позову заперечує, зазначає, що позовні вимоги не ґрунтуються на законі, тому не можуть бути задоволені, рішення Київської міської ради прийнято в порядку та відповідно до вимог, встановлених чинним законодавством України. У відповідності до ст. 123 ЗК України проект відведення погоджений Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища, Головним санітарним лікарем м. Києва, Державним управлінням екології та природних ресурсів в м. Києві , Головним управлінням культурної спадщини та реставраційно –відновлювальних робіт, Головним управлінням земельних ресурсів. Вилучення земельної ділянки відбувалось за згодою Інституту фізіології ім.. О.О.Богомольця та Центральної міської клінічної лікарні. При прийнятті рішення Київською міською радою не було порушено порядку вилучення особливо цінних земель.

Третя особа 2 - Інститут фізіології ім. О.О. Богомольця просить позов задовольнити, пояснює, що відсутні підстави для припинення права користування земельною ділянкою, передбачені статтею 141 ЗК України. Київрада порушила вимоги ст.. 20 ЗК України щодо зміни цільового призначення земель, порушені норми ДБН. Зазначена земельна ділянка знаходиться на території охоронної зони пам‘ятки історії національного значення –комплексу садиби Інституту фізіології ім.. О.О. Богомольця, який занесений, як пам‘ятка історії національного значення, до Державного реєстру нерухомих пам‘яток України.

Третя особа 3 - Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) у відзиві по справі пояснило, що враховуючи протести громадськості проти будівництва житлового будинку по вул.Шовковичній 39/1 –а , Головним управління земельних ресурсів підготовлено проект рішення «Про відміну п.1 рішення Київської міської ради від 10.07.03 № 638 –5/798 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею», просить задовольнити позов.

Третя особа 1 подала заяву про застосування строків позовної давності.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Олександрівська клінічна лікарня міста Києва є правонаступником Центральної міської клінічної лікарні, створена відповідно до рішення Київської міської ради від 25.10.07 № 1076/3909.

10 липня 2003 р. Київською міською радою прийнято рішення за № 638-5/798 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею», пунктом 1 якого було припинено Центральній клінічній лікарні право користування частиною земельної ділянки площею 0,45 га, відведеної відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської Ради депутатів трудящих від 22.03.65 № 1960 та зараховано зазначену земельну ділянку до земель запасу житлової та громадської забудови, а також затверджено проект відведення земельної ділянки ТОВ «ЖИТЛО- БУД»для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку по вул. Шовковичній, 39/1 –а у Печерському районі м. Києва.

Абзацом 4 пункту 1 вказаного рішення визначено передати ТОВ «ЖИТЛО -БУД», за умови виконання п.1.1. цього рішення , в довгострокову оренду на 15 років земельну ділянку площею 0,45 га для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку по вул. Шовковичній 39/1 –а у Печерському районі м. Києва за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови.

Позивач звернувся з вимогами про визнання недійсним пункту 1 рішення Київської міської ради № 638-5/798 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею».

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що пункт 1 вказаного рішення порушує його права та інтереси, проект відведення земельної ділянки ТОВ «Житло –буд»не містить обов‘язкових погоджень передбачених Земельним кодексом України, зокрема, Головного управління культурної спадщини, висновків Спеціалізованого управління протизсувних підземних робіт, Інституту «Київ генплан»АТ «Київпроект»та ДКО «Київзеленбуд», будівництво розпочато в безпосередній близькості до корпусів лікарні, що не відповідає вимогам ДБН В.2.2.- 10-2001. Крім того, Центральна міська клінічна лікарня, як попередній землекористувач не надавала згоду на вилучення з її користування спірної земельної ділянки.

Посилається на ст.ст. 53, 124, 118, 123, 142, 150 Земельного кодексу України, ст.. 5 Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Дослідивши наявні в матеріалах справи та надані в судових засіданнях докази в їх сукупності, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного:

Згідно зі статтею 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

У відповідності до статті 116 Земельного кодексу України юридичні особи набувають право користування земельними ділянками за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України.

Згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” вирішення відповідно до Закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад, а за пунктом 2 статті 22 Закону України „Про столицю України –місто-герой Київ” Київська міська рада має право визначати особливості землекористування.

Відповідно до статті 59 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” Київська міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до ст. 9 Земельного кодексу України до повноважень Київської міської ради у галузі земельних відносин на її території належить розпорядження землями територіальної громади міста, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до Земельного кодексу України.

Згідно з пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Тобто, до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах міста Києва, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), належать Київській міській раді.

Таким чином, саме Київська міська рада наділена повноваженнями приймати рішення про передачу у власність чи користування земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Як вбачається із матеріалів справи, ТОВ „Житло –буд” у відповідності до ст. 123 ЗК України звернулось до Київської міської ради з клопотанням про надання йому у користування земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку на вул. Шовковичній, 39/1-а у Печерському районі м. Києва (лист № 309 від 21.05.2003).

Київська міська рада, розглянувши зазначене клопотання, дала доручення на розробку проекту відведення земельної ділянки на вул. Шовковичній, 39/1-а.

Проект відведення земельної ділянки, в свою чергу у відповідності до ч. 6 ст. 123 Земельного кодексу України, погоджений Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища (висновок від 09.06.03 №19-338), Головним державним санітарним лікарем м. Києва (висновок від 23.06.03 № 4407), Державним управлінням екології та природних ресурсів в м. Києві (висновок від 26.06.03 №08-8-20/5087, Акт обстеження зелених насаджень від 19.06.03., лист від 20.06.03. № 10-10-12/4919), Головним управлінням охорони культурної спадщини та реставраційно-відновлювальних робіт (висновок від 17.06.03 №3136), Головним управлінням земельних ресурсів (висновок від 02.07.03 №03-21/1092-В).

Враховуючи те, що земельна ділянка на вул. Шовковичній, 39/1-а знаходилась у користуванні Центральної клінічної лікарні та Інституту фізіології ім. О.О.Богомольця НАН України, при підготовці проекту відведення вимагалась згода землекористувача на вилучення земельної ділянки.

Згода на вилучення земельних ділянок була надана Інститутом фізіології ім. О.О.Богомольця НАН України та Центральною міською клінічною лікарнею (лист –згода від 01.07.03 №104/1-478 та лист –згода від 05.06.02 №45/60, копії яких знаходяться в матеріалах справи).

На підставі зазначених листів, рішенням Київради від 10.07.03 було припинено право користування земельною ділянкою на вул. Шовковичній, 39/1-а, вилучену земельну ділянку на підставі рішення було зараховано до земель запасу житлової та громадської забудови.

Відповідно до абзацу 4 пункту 1 рішення Київради від 10.07.03 ТОВ „ЖИТЛО-БУД” передано земельну ділянку площею 0,45 га в довгострокову оренду на 15 років.

Таким чином, пункт 1 рішення Київської міської ради № 638-5/798 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею», прийнято в порядку та відповідно до вимог чинного законодавства.

Позивач свої позовні вимоги про визнання недійсним рішення Київради обґрунтовує тим, що відповідно до Постанов Кабінету Міністрів України від 12.08.92 № 466, від 27.12.01 №1761 та Наказу Міністерства культури і мистецтв України від 15.06.99 №393 комплекс садиби Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України внесено до Державного реєстру, як пам’ятка історії, монументального мистецтва та археології національного значення. Тому, на думку позивача, відповідно до норм Земельного кодексу України дана земельна ділянка має бути віднесена до земель історико-культурного призначення та визнана особливо цінною.

Посилання позивача на частину 2 статті 150 Земельного кодексу України, яка визначає порядок вилучення особливо цінних земель є безпідставними, оскільки ст. 53 ЗК України визначено склад земель історико –культурного призначення. Зокрема, до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані історичні або меморіальні садиби.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.01 №1761 „Про занесення пам’яток історії, монументального мистецтва та археології національного значення до Державного реєстру нерухомих пам’яток України” комплекс садиби Інституту фізіології імені О.О. Богомольця Національної академії наук за адресою: м. Київ, вул. О. Богомольця, 4 віднесено до пам’яток історії національного значення.

Згідно з висновком Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) та відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17.05.02 №979 земельна ділянка за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 39/1-а розташована в зоні регулювання забудови І категорії.

Частиною 2 статті 54 Земельного кодексу України встановлено, що навколо історико-культурних заповідників, меморіальних парків, давніх поховань, архітектурних ансамблів і комплексів встановлюються охоронні зони з забороною діяльності, яка шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання цих земель.

Відповідно до Закону України „Про охорону культурної спадщини” зона охорони пам’ятки –це встановлені навколо пам’ятки охоронна зона, зона врегулювання забудови, зона ландшафту, що охороняється, зона охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим.

Тобто, зона регулювання забудови є забудованою чи призначеною під забудову територією за межами охоронної зони, на яку поширюється композиційний вплив пам’ятки, і не відноситься ні до земель історико-культурного призначення, ні до особливо цінних земель.

Як вбачається із матеріалів справи, парк (на території якого розташовано будинок по вул. Богомольця, 2 та могила академіка) наказом Управління охорони пам’яток Київської міської державної адміністрації визначено як щойно виявлений об’єкт історії, але на сьогодні його межі не встановлені, а облікова документація управлінням не розроблена.

Відповідно до статті 1 Закону України „Про охорону культурної спадщини” об'єктом культурної спадщини визначається місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов'язані з ними території чи водні об'єкти, інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об'єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з антропологічного, археологічного, естетичного, етнографічного, історичного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність; пам'яткою - об'єкт культурної спадщини національного або місцевого значення, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

Крім того, відповідно до ч. 1 статті 34 вище вказаного Закону території пам'яток, охоронних зон, заповідників, музеїв-заповідників, охоронювані археологічні території належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації.

Доказів внесення охоронної зони до державного земельного кадастру, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації, суду не надано.

Отже, враховуючи те, що парк не внесено до реєстру як охоронну зону, земельна ділянка по вул. Шовковичній, 39/1-а не віднесена до земель історико культурно-призначення та не належить до категорії таких земель, що включає необхідність погодження даного питання з Верховною Радою України відповідно до ст.ст. 150, 151 Земельного кодексу України, тому стверджування, що Київською міською радою було порушено порядок вилучення особливо цінних земель є безпідставним.

Посилання позивача на порушення відповідачем вимог ДБН в.2.2.-10-2001 «Заклади охорони здоров‘я»не приймається судом до уваги, оскільки дані норми розповсюджуються на проектування нових та реконструкцію існуючих будівель та споруд закладів охорони здоров‘я і не регулюють відносин з приводу виділення земельних ділянок для будівництва жилих будинків.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, а також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Згідно зі статтями 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов”язок доказування та подання доказів, відповідно до ст.33 ГПК України, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. У даному випадку це стосувалося позивача, що мав довести факт невідповідності оспорюваного рішення Київради вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції відповідача, а також порушення у зв'язку з прийняттям оспорюваного рішення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, як підставу своїх вимог.

Суду не доведено та не надано належних доказів підтвердження факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач добровільно відмовився від права користування земельною ділянкою на користь третьої особи –ТОВ «Житло –буд», що підтверджується листом № 45/60 від 5.06.2002 р за підписом головного лікаря Центральної міської клінічної лікарні Л. Дубинської.

Таким чином, Київська міська рада, приймаючи оспорюване рішення, діяла у відповідності до вимог законодавства та не вийшла за межі наданих їй повноважень.

Отже, п.1 рішення Київської міської ради від 10.07.2003 р. № 638-5/798 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею», прийняте компетентним органом - Київською міською радою, в межах наданих їй повноважень та в порядку встановленому чинним законодавством, і не порушує прав та інтересів позивача.

Щодо заяви про визнання позову відповідачем, то суд зазначає наступне:

Згідно з ч. 6 ст. 22 ГПК України господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї - небудь права і охоронювані законом інтереси.

Оскільки оспорюване рішення стосується прав та інтересів третіх осіб, суд не зв‘язаний заявою про визнання позову, тому заява представника Київської міської ради про визнання позову оцінюється судом критично.

Крім того, позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки лист –відмова датований 2002 роком, рішення Київради - 2003 року, тому позивач не міг не знати про існування спірного рішення.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І ШИВ:

У позові Олександрівської клінічної лікарні міста Києва до Київської міської ради про визнання недійсним пункту 1 рішення Київської міської ради № 638-5/798 від 10.07.03 відмовити повністю.

Суддя О.М. Ярмак

Рішення підписано 02.07.2008р.