ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 6/313

10.07.08

За позовом                     Прокуратури Солом’янського району міста Києва в інтересах держави в особі Головного управління Державного казначейства України у місті Києві

До                               Управління приватизації комунального майна району Солом’янської районної у місті Києві державної адміністрації

Третя особа                    на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, товариство з обмеженою відповідальністю «Даталюкс»

Про                               стягнення 4629919,12 грн.

Суддя Ковтун С.А.

Представники учасників процесу:

Від прокуратури Підлісна Г.Б. (за дов. № 82 від 14.04.2008)

Від позивача Субота О.В. (за дов. № 05-30/508 від 22.01.2008)

Від відповідача Краєвська І.В. (за дов. № 596 від 10.07.2008)

Від третьої особи Онучак Н.М. (за дов. б/н від 26.03.2008)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Прокурор Солом’янського району міста Києва звернувся до господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Державного казначейства України в місті Києві до Фонду приватизації комунального майна Солом’янського району міста Києва про стягнення 4629919,12 грн.

Позовні вимоги мотивовані посиланням на рішення господарського суду № 30/292 від 05.10.2007, яке набрало законної сили, відповідно до якого визнано недійсним договір купівлі-продажу частини майнового комплексу № 577 від 23.05.2007, укладений між відповідачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Даталюкс». При цьому позивач фактично просить застосувати реституційні наслідки визнання недійсним договору в порядку, передбаченому статтею 208 Господарського кодексу України, якою врегульовані питання здійснення реституції у разі визнання недійсним господарського договору як такого, що вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Головне управління Державного казначейства України у місті Києві надало свої пояснення № 05-04/98-1072 від 10.07.2008, в яких підтримало заявлений в його інтересах позов та просило його задовольнити.

Відповідач позов відхилив як безпідставний.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.06.2008 було порушено провадження справі, розгляд справи призначений на 10.07.2008.

У засіданні суду представник відповідача заявив усне клопотання про заміну Фонду приватизації комунального майна Солом’янського району міста Києва його правонаступником –Управлінням приватизації комунального майна Солом’янського району міста Києва. Судом було здійснено заміну на підставі ст. 25 ГПК України, оскільки правонаступництво підтверджується абзацом другим пункту 1 положення про Управління приватизації комунального майна району Солом’янської районної у місті Києві державної адміністрації, затвердженого рішенням № 240 ХІV сесії V скликання Солом’янської районної у місті Києві ради від 23.01.2008.

Крім того, у вказане засідання з’явився представник товариства з обмеженою відповідальністю «Даталюкс», заявивши клопотання про залучення до участі у справі як третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, яке було судом задоволено на підставі ст. 27 ГПК України.

У засіданні суду представником відповідача заявлене клопотання про зупинення провадження у справі з тих підстав, що рішення господарського суду, на яке посилався позивач в обґрунтування свого позову, скасоване постановою Верховного Суду України від 03.06.2008, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Клопотання судом відхилено, оскільки відповідно до статті 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі лише в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов’язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Як вбачається зі змісту доданої відповідачем постанови Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 03.06.2008, предметом оцінки Верховного Суду України були судові рішення, на які позивач посилався як на підставу своїх позовних вимог, і дані рішення визнані судом протиправними та скасовані. Сама та обставина, що судове рішення, на яке послався позивач в обґрунтування своїх вимог, скасоване, не унеможливлює вирішення спору по суті, а отже, відсутні будь-які юридичні підстави для зупинення провадження у даній справі.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення їх повноважних представників, всебічно та повно з’ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення проти позову, об’єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

23 травня 2007 року між відповідачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Даталюкс»було укладено договір купівлі-продажу комплексу будівель шляхом викупу (далі –Договір).

Згідно з пунктом 1.1 зазначеного Договору відповідач зобов’язався передати у власність товариства з обмеженою відповідальністю «Даталюкс»комплекс будівель загальною 3196,6 кв. м. по вул. Василенка Миколи, 2, м. Київ, а вказане товариство - прийняти та оплатити вказане майно відповідно до умов, що визначені Договором.

14 червня 2007 року відповідач та товариство з обмеженою відповідальністю «Даталюкс» склали акт передачі № 455, згідно з яким відповідач передав, а позивач прийняв проданий 23.05.2007 шляхом викупу комплекс будівель (м. Київ, вул. Василенка Миколи, 2).

Крім того, 23 травня 2007 року між відповідачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Даталюкс»було укладено інший договір купівлі-продажу частини майнового комплексу, відповідно до пункту 1.1 якого відповідач зобов’язався передати у власність товариства з обмеженою відповідальністю «Даталюкс»прибудову (літера "Д") площею 58,2 кв. м., що складає 2/1000 частини від майнового комплексу площею 29984,9 кв. м. по вулиці Василенка Миколи, 2 у місті Києві, а третя особа - зобов’язалася прийняти майно та сплатити за нього ціну, відповідно до умов, визначених у договорі.

13 червня 2007 року між відповідачем та третьою особою було складено акт передачі № 456, відповідно до якого відповідач передав третій особі продану 23 травня 2007 року шляхом викупу будову (літ «Д») за адресою: м. Київ, вул. Василенка Миколи, 2.

Заявляючи на вирішення господарського суду вимоги щодо стягнення з відповідача заявленої до стягнення суми, позивач посилався на те, що вказані вище договори є такими, що укладені внаслідок введення однієї стороною іншу сторону в оману, а отже, є недійними. При цьому, в обґрунтування своїх вимог позивач посилався на рішення господарського суду міста Києва від 5 жовтня 2007 року у справі № 30/292, яким вказані вище договори купівлі-продажу визнані недійсними.

Разом з тим, судом встановлено, що рішення господарського суду міста Києва від 5 жовтня 2007 року у справі № 30/292, а також постанова Київського апеляційного господарського суду від 27 листопада 2007 року та постанова Вищого господарського суду України від 20 березня 2008 року, якими зазначене рішення залишене без змін, визнані такими, що не відповідають закону, та скасовані постановою Верховного Суду України від 3 червня 2008 року.

Враховуючи те, що рішення господарського суду міста Києва від 5 жовтня 2007 року, на яке послався позивач у своєму позові, скасоване Верховним Судом України, тобто воно визнано таким, що не відповідає законодавству, господарський суд відповідно до статті 4 ГПК України не має правових підстав для його врахування при вирішенні даного спору.

Інших доказів недійсності договорів купівлі-продажу від 23 травня 2007 року позивачем не надано, у той час як стаття 33 ГПК України зобов’язує учасників процесу довести кожну з тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази недійсності договорів від 23 травня 2007 року, суд не знаходить підстав для задоволення позову про застосування реституційних наслідків пов’язаних з їх недійсністю, оскільки даний захід знаходиться в прямому та безпосередньому зв’язку з фактом протиправності договору. Відсутність в матеріалах справи доказів, які б свідчили про невідповідність договору вимогам статті 203 Цивільного кодексу України, є юридичною перешкодою для застосування наслідків їх недійсності, а отже, суд не має підстав для задоволення заявленого позову з визначених позивачем підстав.

Крім того, чинне цивільне законодавство України не передбачає наслідком недійсності правочину, укладеного під впливом обману, стягнення всього одержаного в дохід держави, у зв’язку з чим спірними правовідносинами жодним чином не порушені права Головного управління Державного казначейства України у місті Києві

За таких обставин, підстави для задоволення позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Суддя                                                                                           С.А. Ковтун

Рішення підписано 26.08.2008