ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2008 р.

№ 42/223

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя:

Першиков Є.В.

судді

Данилова Т.Б., Ходаківська І.П.

розглянувши матеріали касаційної скарги

Державного комітету України з державного матеріального резерву

на рішення

господарського суду міста Києва від 24.06.2008р.

у справі

господарського суду

№ 42/223

міста Києва

за позовом

державного підприємства "Придніпровська залізниця"

до

державного комітету України з державного матеріального резерву

про

за участю представників сторін:

позивача –

відповідача –

стягнення 102 600,00грн.

Яблонський Ю.А. дов. № 365 від 18.01.2008

Ігнатов А.О. дов. № 912 від 10.09.2008

Трембанчук А.А. дов. № 2/7914 від 07.12.2007

Розпорядженням № 02-12.2/495 від 29.10.2008. у зв'язку із виходом судді Ходаківської І.П. з відпустки змінено склад колегії суддів у справі №42/223 призначеної до розгляду у складі - головуючий суддя Першиков Є.В., судді Данилова Т.Б., Муравйов О.В., утворено колегію суддів у постійному складі: головуючий суддя Першиков Є.В., судді Данилова Т.Б., Ходаківська І.П.

В С Т А Н О В И В:

У травні 2008 року державне підприємство "Придніпровська залізниця" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державного комітету України з державного матеріального резерву про стягнення 102600,00грн. витрат по зберіганню матеріальних цінностей державного резерву за період з 01.07.2006р. по 31.12.2006р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.06.2008р. (суддя Паламар П.І.) позовні вимоги задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 102600,00грн. боргу, 1026,00грн. витрат по оплаті державного мита та 118,00грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішення місцевого суду мотивовано положенням ч.3 ст.947 Цивільного кодексу України, п.7 ст.11 Закону України "Про державний матеріальний резерв", п.2 постанови Кабінету Міністрів України № 532 від 12.04.2002р. та доведеністю позовних вимог матеріалами справи, які відповідач не спростував.

В апеляційному порядку справа не переглядалась.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Державний комітет України з державного матеріального резерву звернувся з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального права, просить рішення господарського суду міста Києва скасувати, та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга вмотивована посиланням на порушення ст.43 Господарського процесуального кодексу України, а саме недоведеності позовних вимог матеріалами справи, відсутності причинного зв’язку між наданими позивачем доказами та сумою заявлених залізницею витрат на зберігання матеріальних цінностей. Заявлену до відшкодування суму Держкомрезерв вважає визначеною позивачем без врахування формули, встановленої у Постанові Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532, а відшкодування додаткових витрат здійснюється лише за попереднім узгодженням з Держматрезервом.

В касаційній скарзі Держкомрезерв України посилається на те, що висновок експерта судово-бухгалтерської експертизи виконаний без урахування Постанови Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532.

Заслухавши пояснення присутніх представників сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що 07.05.2003р. між сторонами було укладено договір №ПР/НР-03-01/НЮ-1744д відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, предметом якого є зберігання залізницею на своїх майданчиках та складських приміщеннях матеріальних цінностей державного резерву.

За умовами зазначеного договору позивача зобов'язався зберігати матеріальні цінності державного резерву, а відповідач –відшкодувати витрати позивача по їх зберіганню в межах фактичних витрат не пізніше 30 числа місяця, наступного за звітним кварталом.

Відповідно до умов договору позивач з 01.07.2006р. по 31.12.2006р. зберігав у себе матеріальні цінності державного матеріального резерву та поніс витрати на їх зберігання в розмірі 102 600,00грн.

Судом встановлено, що вказані обставини підтверджуються поданими позивачем розрахунками, звітами на утримання мобілізаційного резерву за ІІІ та ІV квартали 2006 року, рахунками-фактурами, довідками, розшифровками, нарядами на виконані роботи, наказами, табелями обліку використаного робочого часу та розрахунками заробітної плати з нарахуваннями по утриманню працівників, які направлялись відповідачу.

За своєю правовою природою вказаний договір є договором зберігання, на який поширюються загальні положення про зберігання, а також положення Закону України "Про державний матеріальний резерв".

Виходячи із ст.947 Цивільного Кодексу України при безоплатному зберіганні поклажодавець зобов'язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 5 статті 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" передбачено відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплату тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву які провадяться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву затверджено постановою Кабінету Міністрів України №532 від 12.04.2002р.( далі –Порядок), який запроваджує механізм відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, у тому числі мобілізаційного, і визначення суми цих витрат.

Пункт 5 зазначеного Порядку в редакції, чинній на момент виконання зобов’язання, встановлював, що Держкомрезерв на підставі аналізу статей витрат відповідальних зберігачів щороку визначає середній розмір суми витрат із зберігання матеріальних цінностей виходячи з розрахунку на 1 кв. метр складського приміщення ( відкритого огородженого майданчика), 1 куб. метр холодильної камери, резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземних газосховищ.

Пункт 7 зазначеного Порядку передбачав, що відшкодування витрат, пов’язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву здійснюється виключно на підставі Договору, укладеного між Держкомрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Судом встановлено, що підставою для здійснення відшкодування витрат, пов'язаних зі зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, відповідно до п. 7 Порядку, є Договір від 07.05.2003 №ПР/НР-03-01/НЮ-1744д.

В касаційній скарзі Держкомрезерв України не погоджується із сумою нарахування та посилається на те, що висновок експерта судово-бухгалтерської експертизи виконаний без урахування Постанови Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532.

Однак, в матеріалах справи нема Висновку судово-бухгалтерської експертизи по нарахуванням за період з 01.07.2006р. по 31.12.2006р.

Державний комітет України з державного матеріального резерву звертався до суду першої інстанції з клопотання про проведення фінансово-бухгалтерської експертизи листом №194/юр від 23.06.2008р., у задоволенні вказаного клопотання судом першої інстанції було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про проведення фінансово-бухгалтерської експертизи, суд першої інстанції зазначив, що питання, про роз’яснення яких заявив відповідач, носять правовий характер, їх вирішення відноситься до виключної компетенції суду.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що у відповідності із ст.41, 43 Господарського процесуального кодексу України для роз’яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд має право призначити експертизу, однак, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Ані Закон України "Про державний матеріальний резерв", ані Порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 532 від 12.04.2002, не передбачають обов’язкове проведення судово-бухгалтерської експертизи на підтвердження суми витрат відповідального зберігача за зберігання матеріальних цінностей Держматрезерву.

Судом встановлено, що позовні вимоги підтверджуються поданими позивачем розрахунками, звітами на утримання мобілізаційного резерву за ІІІ та ІV квартали 2006 року, рахунками-фактурами, довідками, розшифровками, нарядами на виконані роботи, наказами, табелями обліку використаного робочого часу та розрахунками заробітної плати з нарахуваннями по утриманню працівників.

Суд першої інстанції визнав надані позивачем докази належними, дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позивачем позовних вимог та необхідність їх задоволення в повному обсязі. Суд зазначив, що доказів, які б спростовували розмір понесених позивачем витрат на зберігання матеріальних цінностей, відповідачем суду не надано.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, тому судове рішення по справі підлягає скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до господарського суду.

Відповідач Державний комітет України з державного матеріального резерву не скористався своїм правом на повторний розгляд обставин справи та доказів у порядку апеляційного провадження у відповідності із ст.101 Господарського процесуального кодексу України, а звернувся із скаргою безпосередньо до касаційної інстанції. Доводи касаційної скарги Держматрезерву зводяться до перевірки та оцінки доказів по справі, а касаційний суд не має права додатково перевіряти та переоцінювати докази.

За таких обставин та враховуючи, що господарським судом досліджені всі наявні у справі матеріали, їм дана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, судова колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119, 11111, Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 24.06.2008р. у справі №42/223 залишити без змін.

Головуючий           Є. Першиков

Судді           Т. Данилова

І. Ходаківська