ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2008 р.

№ 10/291

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді                    М.В.Кузьменка,

судді                                        Б.М.Грека,

судді                                        В.М.Палій,

розглянувши касаційну скаргу Державного підприємства "Енергоринок"

на           рішення господарського суду Закарпатської області від 17.12.2007р. та

постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.04.2008р.

у справі №10/291

за позовом Державного підприємства "Енергоринок"

до            Відкритого акціонерного товариства "Енергопостачальна організація

"Закарпаттяобленерго"

про                    стягнення 167 816 100,23 грн.,

за участю представників сторін:

від позивача: Андишул А.М. (довіреність у справі),

від відповідача: Гобар О.М. (довіреність у справі),

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Енергоринок" звернулося до господарського суду Закарпатської області з позовом до Відкритого акціонерного товариства "Енергопостачальна організація "Закарпаттяобленерго" і просило суд стягнути з останнього 167 816 100,23 грн.

Заявою від 28.03.2005р., поданою в порядку ст.22 ГПК України, позивач змінив позовні вимоги та просить суд стягнути з відповідача 139 842 711,22 грн. основного боргу за відпущену електроенергію, 41 173 512,63 грн. пені, 38 129 666,16 грн. інфляційних втрат та 15 215 659,59 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором №53/01-ЕР від 03.08.1999р. щодо своєчасної та повної оплати вартості купленої на оптовому ринку електроенергії, внаслідок чого за період з вересня 2000р. по квітень 2002 р. за відповідачем утворилася заборгованість, яка станом на дату подачі заяви про зміну вимог від 28.03.2005р. складає 139 842 711,22 грн.

За порушення передбачених договором строків оплати відповідачу на підставі п.6.3.2 договору на змінену суму боргу нараховані пеня у розмірі 41 173 512,63 грн., на підставі ст.214 ЦК УРСР інфляційні втрати у розмірі 38 129 666,16 грн. та 3% річних у розмірі 15 215 659,59 грн.

Відповідач, визнаючи борг у сумі 59 068 580,05 грн., який виник за спірний період, заперечує проти позову в іншій частині основного боргу, посилаючись на невірні дані позивача про розмір та порядок зарахування платежів, що підлягають зарахуванню в оплату спірного періоду. Також заперечує проти нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних, і вважає їх нарахування такими, що не відповідають вимогам Цивільного і Господарського кодексів України, та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Під час розгляду даної справи по суті заявлених вимог, з огляду на існування розбіжностей щодо розміру і порядку нарахування платежів, які надходили протягом кожного місяця спірного періоду, а також враховуючи складність, об'ємність та особливості проведення спірних розрахунків, судом першої інстанції ухвалою від 01.07.2005р. призначено судово-бухгалтерську експертизу. На виконання цієї ухвали суду надіслано висновок №3939 судово-бухгалтерської експертизи від 09.11.2006р., складений експертом Львівського НДІ судових експертиз, який судом оцінювався за правилами ст.ст.42, 43 ГПК України.

Рішенням господарського суду Львівської області від 17.12.2007р. (суддя І.В.Івашкевич), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22.04.2008р. (головуючий, суддя Краєвська М.В., судді Галушко Н.А., Орищин Г.В.), позов задоволено частково: присуджено до стягнення з відповідача 59 768 262,76 грн. основного боргу, 13 766 422,55 грн. інфляційних втрат, 3 547 189,64 грн. 3% річних та 5 000 000,0 грн. пені.

Провадження у справі в частині стягнення 36 181 376,75 грн. основного боргу припинено. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними рішенням та постановою, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати як такі, що ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових актів, знаходить касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу ст.ст.42, 43, 47 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; судове рішення ухвалюється суддею за результатами обговорення усіх обставин справи.

Судами двох інстанцій використано у повному обсязі свої повноваження, передбачені процесуальним законом щодо повного та всебічного з’ясування обставин справи, пов’язаних з предметом доказування у даній справі.

Так, між ДП НАК "Укренерго" (яке реорганізоване у ДП "Енергоринок") та ВАТ ЕК "Закарпаттяобленерго" укладено договір №53/01-ЕР від 03.08.1999р., за умовами якого позивач зобов'язався продавати, а відповідач –купувати електроенергію на оптовому ринку електроенергії України та здійснювати оплату згідно з умовами договору.

Невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань щодо оплати купленої у період з вересня 2000р. по квітень 2002р. електроенергії стало підставою для звернення позивача з даним позовом про стягнення суми боргу з урахуванням інфляційних втрат, 3% річних та пені, донарахованих за новий період прострочки з 15 жовтня 2003р. по 29 березень 2005р.

Судами двох інстанцій встановлено, що за спірний період відповідачем куплено електроенергію на загальну суму 308 163 345,11 грн., а оплачено на суму 221 263 713,50 грн.

Між сторонами виникли розбіжності щодо зарахування в оплату нарахувань спірного періоду тих платежів, які надійшли після квітня 2002р. (останній місяць спірного періоду) до жовтня 2003р. (момент пред'явлення позову), а також платежів, що надійшли після пред'явлення позову до суду (з грудня 2003р. по грудень 2006р).

Перевіряючи правильність зарахування платежів, судом було враховано наведені у двосторонніх щомісячних (з вересня 2000р. по квітень 2002р.) актах звірки розрахунків дані про здійснення переплати, а також договірні умови щодо порядку розрахунків за куплену на оптовому ринку електроенергію, приписи Інструкції про порядок використання коштів Оптового ринку електроенергії Украйни у чинній для спірного періоду редакції від 14.08.1998р. та від 27.12.2001р., вимоги чинних для спірного періоду нормативно-правових актів, які регулюють порядок розрахунків за електроенергію, та встановлено, що борг відповідача станом на день вирішення спору по суті складає 59 768 265,76 грн.

При цьому позиція позивача щодо зарахування спірних платежів, які у розмірі 44 143 96,97 грн. віднесено в погашення найдавнішого боргу, починаючи з січня 2000р., та не враховано в оплату нарахувань спірного періоду, судом першої інстанції підставно відхилена з огляду на неможливість застосування умов п.4.6. договору, який передбачає порядок погашення найдавнішого боргу, оскільки, як встановлено судом, сторонами при укладанні договору №53/01-ЕР від 03.08.1999р. не було узгоджено графіка погашення заборгованості та додаток №6 не укладено.

За таких обставин є безпідставним посилання скаржника на правильне здійснення ним порядку зарахування коштів, які надійшли від відповідача в якості оплати за електричну енергію.

Судами визнано, що нарахування пені, проведене за період прострочки з 15.04.2003р. по 15.10.2003р., а також донарахування пені за період прострочки до 31.12.2003р., є правомірним, узгоджуються з умовами пункту 6.3.2 договору, вимогами чинного на той період ЦК УРСР, і з врахуванням реально існуючої протягом цього періоду простроченої заборгованості, складає 10 077 849,98 грн.

Нарахування ж позивачем пені за прострочку після 01.01.2004р. суди двох інстанцій підставно визнали неправомірним з огляду на п.6 ст.232 ГК України, де передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, а також враховуючи, що останнім розрахунковим місяцем спірного періоду є квітень 2002р, а відтак кінцевим терміном для остаточних розрахунків є 15.05.2002р.

Правомірним є також зменшення судом першої інстанції розміру пені до 5 000 000,0 грн., оскільки пунктом 1 ст. 233 ГК України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов’язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов’язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частина 3 ст. 551 ЦК України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Стаття 83 ГПК України надає господарському суду право, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Зменшуючи розмір пені, суд першої інстанцій врахував вимоги названих статей, а також ступінь виконання відповідачем зобов'язань за спірний період, співвідношення розміру пені до розміру витрат позивача в частині нарахувань інфляційних та 3% річних.

Обгрунтованим також є відмова про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період прострочки з жовтня 2002р. по грудень 2003р., оскільки Прикінцевими положеннями Закону України “Про внесення змін до статті 214 Цивільного кодексу Української РСР” від 08.10.1999р. передбачено, що цей Закон не поширюється на правовідносини, що виникають з прострочення виконання грошового зобов'язання, пов'язаного з оплатою населенням комунальних послуг.

Судами двох інстанцій встановлено, що заборгованість відповідача виникла внаслідок заборгованості перед ним населення та підприємств житлово-комунального господарства.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних нарахувань та трьох процентів річних, нарахованих у період дії ЦК УРСР, задоволенню не підлягають, враховуючи приписи Прикінцевих положень Закону України “Про внесення змін до статті 214 Цивільного кодексу Української РСР”.

Що ж до задоволення судом першої інстанції вимог в частини нарахування інфляційних втрат та 3% річних на підставі ст.625 ЦК України за період з 01.01.2004р. по 29.03.2005р. (кінцева дата згідно з розрахунком боргу, наведеним позивачем у заяві від 28.03.2005р.), то колегія суддів погоджується з доводами судів, що їх нарахування має бути здійснено з існуючого в межах вказаного періоду прострочення боргу, а відтак їх розмір складає 13 766 422,55 грн. інфляційні та 3 547 189,64 грн. 3% річних.

Отже, з урахуванням меж перегляду справи у касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини були встановлені судами на підставі всебічного, повного і об’єктивного дослідження поданих доказів, висновки судів відповідають цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для зміни або скасування оскаржуваних рішення та постанови немає.

Інші доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки їм була надана вичерпна правова оцінка судами першої та апеляційної інстанцій. Окрім того, вони фактично зводяться до оцінки доказів та переоцінки обставин справи, що не є компетенцією касаційної інстанції з огляду на вимоги ст.ст.1115, 1117 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу Державного підприємства "Енергоринок" залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.04.2008р. у справі №10/291 –без змін.

Головуючий, суддя                                                            М.В.Кузьменко

Суддя                                                                                Б.М.Грек

Суддя                                                                                В.М.Палій