СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И

18.07.2008
Справа №  10/164-ПД

Господарський суд Херсонської області у складі судді
Скобєлкіна С.В. при секретарі
Мальцевій О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом
Херсонської міської  Ради, м.Херсон

до
відповідача-1: ДП "Херсонський річковий порт" Акціонерної
судноплавної компанії "Укррічфлот", м.Херсон

до відповідача 2: Відкритого
акціонерного товариства "Херсонський "Торгрічтранс", м.Херсон

третя
особа 1: Приватний підприємець ОСОБА_1, м.Херсон

третя
особа 2: гр. ОСОБА_2

про  визнання угоди недійсною

за участю представників сторін:

від позивача: Трибушна Л.В.,
довіреність від 11.01.2008р.

від відповідача-1: Біланенко О.Ф.,
довіреність у справі

від відповідача-2: Протасова Л.І.,
довіреність у справі

третя особа-1:  ОСОБА_3, представник

третя особа-2: не прибув

В січні 2004 року Херсонська міська
Рада звернулася з позовом до Дочірнього підприємства "Херсонський річковий
порт" Акціонерної судноплавної компанії "Укррічфлот"
(Відповідач-І) та Відкритого акціонерного товариства "Херсонський
"Торгрічтранс" (Відповідач-2), про визнання недійсним договору
купівлі-продажу державного майна, який було укладено 27.12.1991 року між
державними підприємствами: Херсонський річковий порт та Херсонське торговельне
підприємство "Торгрічтранс", правонаступниками яких є Відповідач-1 та
Відповідач-2. В позовній заяві позивач посилається на те, що між сторонами
укладено усний договір купівлі-продажу об'єктів права загальнодержавної
власності, які представляють собою вбудовані на першому поверсі житлових
будинків нежитлові приміщення магазинів промислових товарів, складу, приміщення
валютного магазину, перукарні та ательє (всього сім об'єктів) за адресами:
вул.Комунарів, 1, вул.Комунарів, 7/33 та пр-т.Ушакова, 34), в м.Херсоні, та
частковим підтвердженням виконання якого є, на думку позивача, акт
приймання-передачі основних засобів від 27 грудня 1991 року. В подальшому
позивач зменшив позовні вимоги в частині визнання недійсним договору
купівлі-продажу ательє, розміщеного по пр-ту Ушакова, 34 в м.Херсоні. В решті
позивач підтримав позовні вимоги з мотивів невідповідності договору
купівлі-продажу державного майна, оформленого актом приймання передачі від 27
грудня 1991 року укладеного між відповідачами, вимогам закону, просив його
визнати недійсним з посиланням на ст.48 ЦК УРСР. В позовній заяві позивач
посилається на те, що договір став перешкодою у отриманні державного майна, яке
є предметом договору, у комунальну власність в порядку, передбаченому
Постановою Кабінету Міністрів України "Про розмежування державного майна
України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю
адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю" від 05.11.
1991 року № 311. Таким чином, позивач доводить в своїй позовній заяві, що
майно, яке є предметом договору від 27.12.1991 року до комунальної власності не
надійшло, територіальна громада міста Херсона не змогла реалізувати своє право
щодо набуття права власності, що привело до порушень статей 32-34, 37 Закону
України "Про власність".

Відповідач-1 позовні вимоги не
визнав з мотивів, викладених в письмовому відзиві на позов, зазначає, що
договір купівлі-продажу від 27.12.1991 року, оформлений актом приймання-передачі
між державними підприємствами Херсонським річковий порт та ХТП
"Торгрічтранс", які були у загальнодержавній формі власності, і
станом на 27.12.1991р. були підприємствами, що входили до Міжгалузевого
державного об'єднання "ГОЛОВРІЧФЛОТ' Міністерства транспорту УРСР, і
знаходились на повному госпрозрахунку. Законодавством, чинним на час укладення
спірного договору від 27.12.1991р., зокрема Постановою Ради Міністрів України
від 28.04.1980р. №285 "Про порядок передачі підприємств, об'єднань, організацій,
установ, будинків і споруд", яка втратила чинність згідно з постановою
Кабінету Міністрі України від 26 червня 1996р. №678, передбачалось в пункті 10,
що підприємства, переведені на повний госпрозрахунок і самофінансування, мають
право передавати (продавати) будинки і споруди самостійно. Тому посилання
позивача на порушення Указу Президії Верховної Ради Української РСР "Про
передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування,
розташованих на території України, у власність держави" від 30.08.1991р. є
безпідставним оскільки майно, що є предметом договору купівлі-продажу,
укладеного між відповідачами і оформленого актом прийому-передачі від
27.12.1991 року до власності підприємств союзного підпорядкування не
відносилось. В процесі передачі в 1995 році відомчого житлового фонду місцевим
радам спірні приміщення до комунальної власності не передавались і не повинні
були передаватися.

Крім того, ДП "Херсонський
річковий порт" вказує на те, що як вбачається з позовної заяви, вимоги
Херсонської міської ради про визнання недійсним договору, укладеного  між відповідачами 27.12.1991 року,
ґрунтуються на приписах  ст.48 ЦК УРСР
про те, що недійсною є така угода, яка не відповідає  вимогам закону. Відповідно до цієї  правової норми наслідки недійсності угоди
можуть стосуватися лише  сторін цієї
угоди, якою позивач не був. Права ж сторін угодою не порушені, а до того ж,
відповідач-1 не уповноважував Херсонську міську раду діяти в його інтересах.

Відповідач-2 позовні вимоги не
визнав з посиланням на те, що договір купівлі-продажу, оформлений актом
приймання-передачі від 27.12.1997 р. укладений в належній формі, що відповідає
ст.154 Цивільного Кодексу УРСР. Майно було зареєстроване за ХТП
"Торгрічтранс" в БТІ, про що були видані відповідні реєстраційні
посвідчення. Правомірність набуття права
власності  на  предмет договору  купівлі-продажу перевірялась  Фондом Державного майна України і
підтверджена Переліком майна, яке увійшло до статутного фонду АКВТ
"Торгрічтранс" згідно з Наказом від 15.01.1993 р. № 21, до
складу якого входило Херсонське підприємство, в процесі приватизації державного
майна в 1993 році. З посиланням на ст.4 Житлового Кодексу УРСР відповідач-2
наполягав на тому, що спірне майно не могло передаватися у комунальну власність
в процесі передачі відомчого житлового фонду, оскільки в житловий фонд не
входять нежилі приміщення у житлових будинкам призначені для торгівельних,
побутових та інших потреб непромислового характеру. Це питання з'ясовувалося
при розгляді Суворовським районним судом справи про оскарження видачі Свідоцтва
про право власності Херсонської територіальної громади на нежитлові приміщення
по вул.Комунарів,7/33, які увійшли до предмету спірного договору купівлі
продажу від 27.12.1991р. Рішенням від 02.02.2005 року Суворовського районного
суду м.Херсона встановлено факт, який відповідно до частини 4 ст.35 ГПК України
не повинен доводитись при розгляді спору господарським судом. Це рішення
переглядалось в апеляційному та касаційному порядку і було залишене без
змін.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши представників сторін та третьої особи, суд

в с т а н о в
и в:

Актом приймання-передачі основних
засобів від 27 грудня 1991 року Херсонський річковим портом було передано на
баланс ХТП "Торгрічтранс" нежитлові, торгові, підсобні приміщення, що
знаходилися під магазинами № 2, 4, 5, ательє, перукарні, валютного магазину
за адресами: вул.Комунарів,1, вул.Комунарів, 7, та по проспекту Ушакова, 34 в
м.Херсоні, з зазначенням дати їх введення в експлуатацію, площі та залишкової
вартості кожного, а всього площею 1346,6 кв.м. загальною вартістю 210
000 карбованців. Як зазначено в акті, джерело фінансування придбаних основних
засобі - фонд розвитку підприємства, остаточна (продажна) вартість
вищезазначених об'єктів - 210 тисяч карбованців. В акті зазначено, що передачу
здійснили з однієї сторони - представники річкового порту в особі начальника,
головного бухгалтера та начальника постачання річкового порту, а з другої
сторони -директора, головного бухгалтера та інших посадових осіб ХТП "Торгрічтранс".
Акт підписаний
сторонами та підписи скріплені печатками підприємств. Як вбачається з наявних в
матеріалах справи листів Херсонського річкового порту за №01-8/13 від
02.01.2002р. та № 01-08/1503 від 25.12.2003р., листа Директора ХТП
"Торгрічтранс" на адресу Херсонського річкового порту за № 1477/08
від 05.12.91р., рахунку № 801 від 12.12.91р. про оплату вартості нежитлових
приміщень, вони були продані Херсонським річковим портом ХТП
"Торгрічтранс". Відповідно до Реєстраційних посвідчень від 19.05.1994р.
та 18.07.1994р., виданих Херсонським обласним бюро технічної інвентаризації,
зазначені в акті приймання передачі від 27.12.1991р. об'єкти були зареєстровані
за ХТП "Торгрічтранс". Наказом № 271 від 31.12.1991р. по ХТП
"Торгрічтранс" підтверджено прийняття на баланс зазначених семи
об'єктів. Таким чином, між відповідачами було укладено та виконано договір
купівлі-продажу майна, зазначеного в акті приймання-передачі від 27.12.1991
року.

Відповідно до частини другої ст.154
ЦК УРСР, чинного на день укладення договору, якщо згідно з законом або угодою
сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути
укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами,
так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін.., підписаними
стороною, яка її надає. Договір купівлі продажу, який оформлено актом
приймання-передачі основних засобів від 27.12.1991 року (т.2 а.с.31-32)
представляє собою не що інше, як письмовий договір купівлі-продажу, який
містить в собі всі істотні умови, підписаний представниками сторін та
відповідає вимогам ст.44 ЦК УРСР.

Відповідно до вимог ст.48 ЦК УРСР,
недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє
особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Пункт 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 28 квітня 1978р., "Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними" передбачає, що угода може бути
визнана недійсною лише з підстав і наслідками, передбаченими в законі.
За правилами ст.48 ЦК УРСР угода визнається недійсною при невідповідності її не
тільки законові, а й актам, виданим органами державної влади і управління в
межах наданої їм компетенції. Оскаржувана позивачем угода укладена між
державними підприємствами, що вбачається з їх статутів. Так, Херсонське торгове
підприємство "Торгрічтранс", відповідно до статуту, затвердженого 20
грудня 1990 р., було віднесено до об'єктів державної власності. Тому набуття
ним у власність зазначеного в акті від 27.12.1991р. майна не змінило його форму
власності або підпорядкування, оскільки цим же статутом передбачено, що ХТП
"Торгрічтранс" знаходилось в віданні ТПО "Торгрічтранс"
Українського міжгалузевого державного об'єднання річкового флоту
"Укррічфлот", до складу якого входив і Херсонський річковий
порт. За таких обставин є безпідставними посилання позивача па порушення
договором Указу Президії Верховної ради УРСР від 30.08.1991 року та Постанови
Верховної Ради УРСР від 15.10.1990 року.

Законодавством, чинним на час
укладення спірного договору від 27.12.1991р., зокрема Постановою Ради Міністрів
України від 28.04.1980р. № 285 "Про порядок передачі підприємств,
об'єднань, організацій, установ, будинків і споруд", яка втратила чинність
згідно з постановою Кабінету Міністрі України від 26 червня 1996р. №678, передбачалось
в пункті 10, що підприємства, переведені на повний госпрозрахунок і
самофінансування, мають право передавати (продавати) будинки і споруди
самостійно. Законом України "Про власність" від 07.02.1991р., чинним
на момент укладення оскаржуваного договору, в статті 37 визначено правовий
режим майна державною підприємства, зокрема майно, що є державною власністю і
закріплене за державним підприємством, належить йому на праві повного
господарського відання. Здійснюючи це право, підприємство володіє, користується
та розпоряджається зазначеним майном, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не
суперечать закону та цілям діяльності підприємства. До права повного
господарського відання застосовуються правила про право власності, якщо інше не
встановлено законодавчими актами України. Відповідно до Наказу Фонду Державного
Майна України № 477 від 10.11.1992р. на базі державного майна було
створено Державну акціонерну судноплавну компанію «Укррічфлот», а на базі інших
підприємств МДО «Укррічфлот», що не ввійшли до її складу, за пунктом 3
цього ж наказу було створено окремі акціонерні товариства, в тому числі
відповідно до Наказу Фонду Державного майна України за № 21 від 15.01.1993р.,
зокрема Акціонерне комерційно-виробниче товариство "Торгрічтранс"
(АКВТ "Торгрічтранс") як правонаступника прав та обов'язків
державного підприємства, на базі якого воно створене, та до складу якого
входило Херсонське підприємство "Торгрічтранс". З Переліку майна,
переданого до статутного фонду АКВТ "Торгрічтранс" згідно з наказом
Фонду Державного майна України за № 21 від 15.01.1993р., виданим відповідно до
Положення про впорядкування передачі об'єктів нерухомого майна, приватизованих
у складі цілісного майнового комплексу або переданих до статутного фонду
господарського товариства, яке затверджене наказом Фонду державного майна
України від 25.11.2003р. № 2097 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України
23.12.2003р. за № 1201/8522, враховуючи протокольне рішення від 11.03.2004р. №
17 комісії, створеної з метою розгляду питань про підтвердження прав власності
на нерухоме майно, передане до статутних фондів відкритих акціонерних
товариств, створених відповідно до пункту 3 наказу ФДМУ від 10.11.1992р. № 477,
вбачається що об'єкти нерухомого майна магазинів № 2, 5, 4, 7, перукарні,
розташованих по вул.Комунарів, 1, вул.Комунарів,7/33 були передані до
статутного фонду АКВТ "Торгрічтранс". Таким чином, державне майно в
1993 році було приватизоване за рішенням повноважних органів в передбаченому
законом порядку.

Посилання позивача на те, що
укладеним договором від  27.12.1991р. між
Відповідачем-1 та Відповідачем-2 порушено право на отримання вбудованих в
житлові будинки нежитлових приміщень в комунальну власність разом з відомчим
житловим фондом, який мав передаватися відповідно до Постанови Кабінету Міністрів
України "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною
(республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць
(комунальною) власністю" від 05.11.1991 року № 311 не відповідають змісту
цього нормативного акту, оскільки відповідно до переліку  державного майна, що передається до власності
адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), затвердженого
цією Постановою, у власність областей передавався житловий та нежитловий фонд
Рад народних депутатів, житлово-експлуатаційні, житлово-комунальні,
ремонтно-будівельні та інші організації, пов'язані з обслуговуванням та
експлуатацією цього житлового фонду. Відповідно, при розмежуванні комунального
майна, переданого у власність області, між обласною власністю і власністю міст
обласного підпорядкування та районів області за рішенням Виконкому Херсонської
обласної Ради народних депутатів від 20.03.1992р. № 32 до комунальної власності
міста Херсона передано лише житловий фонд місцевих Рад народних депутатів. Що
стосується передачі у комунальну власність загальнодержавного житлового фонду,
що перебував у повному господарському віданні або оперативному
управлінні підприємств, установ та організацій (відомчий житловий фонд, то
Положення про порядок такої передачі було затверджено Постановою Кабінету
Міністрів України від 06.11.1995р. № 891, і лише 29.10.1997р. було
прийняте рішення Херсонського міськвиконкому за № 464,на виконання якого
передавався житловий фонд від АТ "Херсонський річковий порт" у
комунальну власність міста Херсона.

Поняття житлового фонду закріплено
в ст.4 Житлового Кодексу УРСР, відповідно до якої в житловий фонд не входять
нежитлові приміщення в жилих будинках, які призначені для торгових, побутових
та інших потреб непромислового характеру. Оскільки спірні вбудовані на першому
поверсі житлових будинків нежитлові приміщення магазинів промислових товарів,
складу, приміщення валютного магазину, перукарні за адресами: вул.Комунарів, 1,
вул.Комунарів, 7/33 в м.Херсоні, не охоплюються поняттям житлового фонду та не
призначені для обслуговування і експлуатації житлового фонду, за рішенням
органів приватизації в 1993 році були передані до статутного фонду відкритого
акціонерного товариства в процесі корпоратизації, то у позивача - Херсонської
міської ради, відсутнє суб'єктивне право, за захистом якого позивач звернувся
до суду, а отже права міської територіальної громади в особі Херсонської
міської ради договором купівлі-продажу від 27.12.1991 року порушені не були.

Суд також приймає до уваги, що
рішенням від 02.02.2005 року Суворовського районного суду м.Херсона встановлено
факт, який відповідно до частини 4 ст.35 ГПК України не повинен доводитись при
розгляді спору господарським судом, що передачі до комунальної власності
нежитлових приміщень, вбудованих на першому поверсі будинку №7/33 по
вул.Комунарів в м.Херсоні не відбулося, причому не з тих причин, що
відбулося їх відчуження за спірним договором, а тому, що вони не підлягали
передачі, оскільки не відносяться до житлового фонду відповідно до приписів
ст.4 ЖК УРСР. За скаргою Херсонського міськвиконкому рішення Суворовського
районного суду м.Херсона переглядалось в апеляційному та касаційному порядку і
залишено без змін.

Реєстраційні посвідчення на всі
об'єкти, зазначені в акті приймання-передачі від 27.12.1991р., ще в 1994 році
Херсонським БТТ на підставі акту приймання-передачі від 27.12.1991 року були
видані юридичній особі - ХТП "Торгрічтранс", правонаступником якого є
ВАТ "Херсонський "Торгрічтранс", про що свідчить Статут.

Наявні в матеріалах справи в томі 1
на аркушах 110-137 докази (Рішення Херсонського міськвиконкому № 464 від
29.10.1997р., Акти приймання-передачі відомчого житлового фонду та ін.) не
доводять підстав заявленого позову, оскільки свідчать про передачу в комунальну
власність лише житлового фонду. Вони складені набагато пізніше, ніж було
укладено договір купівлі-продажу від 27.12.1991р., і спростовують підстави
заявленого позову, оскільки позивач не довів не тільки факту порушення своїх
прав, але заявляючи про наявність права комунальної власності на спірні
об'єкти, заявив позов, який не відповідає способу захисту порушеного права
власності, зважаючи на те, що не будучи стороною в оскаржуваному договорі,
позов заявлено на підставі ст.48 ЦК УРСР, частиною другою якої передбачено повернення
кожною з сторін другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості
повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші
наслідки недійсності не передбачені законом.

Позивач вважає, що укладеним
договором купівлі-продажу від 27.12.1991р. порушено його права, які могли б у
нього з'явитися в майбутньому. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного
права не відповідає закону та Постанові Пленуму Верховного суду України
"Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" № 3 від
28.04.1978 р. (з відповідними змінами), відповідно до якої "в кожній
справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних
юридичних наслідків". В даному випадку відсутні посилання позивача
на ті підстави, з якими саме закон пов'язує можливість визнання угоди від
27.12.1991р. недійсною, а наслідки такого визнання не можуть і не будуть
стосуватися прав та законних інтересів позивача, і можуть вплинути лише на
права та обов'язки сторін цієї угоди, тобто відповідачів по справі, в той час
як до суду позивач може звернутися за захистом лише власних прав та законних
інтересів. В позовній заяві він наполягає, що договір укладено з порушенням
прав державної, а не комунальної власності,
посилаючись на неузгодженість договору з відповідним органом
управління загальнореспубліканською власністю. Позивач не уповноважений діяти
від імені і в інтересах будь-яких інших суб'єктів права, включаючи державу та
її повноважні органи.

За таких обставин суд не знаходить
правових підстав для задоволення позову Херсонської міської ради по даній
справі.

Керуючись
ст.ст.44, 49,  82-85 ГПК України, суд -

в и р і ш и
в:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Рішення надіслати сторонам по
справі.

3.
Рішення господарського суду набирає законної сили  після
закінчення десятиденного  строку з
дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише  вступну і резолютивну частини рішення, воно
набирає законної сили  після закінчення
десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті
84 Господарського процесуального кодексу України (вступна, описова,
мотивувальна  і резолютивна частини).

Суддя                                                                                      С.В.Скобєлкін

Дата підписання рішення

відповідно до вимог ст. 84 ГПК
України                      25.07.2008р.