ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

27.10.2008

Справа №2-17/6253-2008А

За позовом Кримського республіканського відділення Фонду України соціального захисту інвалідів, м. Сімферополь

до відповідача ЗАТ «Охорона-Комплекс-Крим», м. Сімферополь

про стягнення 68 326,00 грн.

Суддя Господарського суду АР Крим Гайворонський В.І.

при секретарі Нозріной Т.Ю.

П Р Е Д С Т А В Н И К И:

Від позивача – Бахарєва Н.Ю., представник

Від відповідача - Цибульова Н.О., представник

Сутність спору: Згідно позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача 68 326,00 грн. адміністративно-господарських санкцій у зв’язку з несплатою їх у встановленому порядку за те, що у відповідача не працюють інваліди.

Відповідач у відзиві позов не визнав, та вказав, що обов’язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком підбирати, працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця, та чинне законодавство не зобов’язує підприємства самостійно займатися працевлаштуванням інвалідів та з’ясувати які саме інваліди потребують роботи, якої відповідної нозології.

Відповідач також вказує, що штрафні санкції за своєю правовою природою застосовуються за порушення законодавства діями чи бездіяльністю, тобто за неналежне виконання обов’язку, покладеного законом.

Згідно Звітів про наявність вакансій від 26.01.2007 року, від 27.02.2007, від 26.03.2007, від 18.04.2007, від 21.05.2007, від 18.06.2007, від 18.07.2007, від 20.08.2007, від 24.09.2007, від 23.10.2007, від 22.11.2007, від 18.12.2007 року у відповідача є вакансії для інвалідів.

По справі проголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Розглянувши матеріали справи, суд –

в с т а н о в и в:

Позивач обгрунтовує позовні вимоги тим, що відповідно до статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.19991 року № 875 зі змінами та доповненнями роботодавці, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж встановлено нормативом, передбаченим ст. 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати роботодавця за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для роботодавців, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати.

Суд вважає, що із сенсу діючого законодавства, а також із закріпленого ст. 3 ЦК Україні основних принципів права – добросовісності, розумності та справедливості, санкції можуть застосовуватися за порушення, а відповідальність за порушення по загальному правилу наступає при наявності вини.

Так, відповідно до статті 235 Господарського Кодексу України оперативно-господарські санкції застосовуються до суб’єктів господарювання за порушення господарського зобов’язання.

Згідно ч. 2 статті 614 ЦК України особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов’язання.

Відповідно Звітів відповідача, які були ним подані до Сімферопольського міського центру зайнятості «Про наявність вакансій» від 26.01.2007 року, від 27.02.2007, від 26.03.2007, від 18.04.2007, від 21.05.2007, від 18.06.2007, від 18.07.2007, від 20.08.2007, від 24.09.2007, від 23.10.2007, від 22.11.2007, від 18.12.2007 року відповідач повідомив орган, який займається працевлаштуванням про наявність вакансій для інвалідів.

Надання вказаних звітв передбачене Наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 420 від 19.12.2005 року, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 21.12.2005 року за № 1534/11814.

Діючим законодавством не передбачено, що відповідач повинен здійснювати будь-які дії по пошуку інвалідів. Відповідно, якщо законодавством такі дії для відповідача не передбачені, він не повинен шукати інвалідів.

Позивач не надав суду доказів того, що компетентні органи, які займаються направленням інвалідів для працевлаштування, направляли інвалідів до відповідача для працевлаштування, та не надав доказів безпосереднього звернення інвалідів на підприємство з метою працевлаштування, і відмови відповідача в такому працевлаштуванні.

В матеріалах справи відсутні докази того, що інваліди до відповідача направлялися, або що інваліди до відповідача зверталися, і їм було відмовлено в цьому.

Сам позивач в своїх поясненнях вказує, що відображене в звукозапису засідання суду, що таких доказів не існує.

Ст. 129 Конституції України передбачено, що сторона вільна в наданні суду доказів та доказуванні перед судом їх переконливості, а також закріплений принцип змагальності сторін, та їх рівності перед Законом та судом.

Згідно ст. 8 Конституції України вона має вищу юридичну силу та її норми являються нормами прямої дії.

Про необхідність дотримання принципу диспозитивності сторін також указується в постанові Верховного Суду України від 20.05.2002 року № 02/132 (справа № Д12/12), а в постанові Пленуму Верховного суду України від 01.11.1996 року “Про застосування норм Конституції України при здійсненні правосуддя” вказується, що суди вправі застосовувати безпосередньо норми Конституції як норми прямої дії.

Таким чином суд має право розглянути спір за тими матеріалами, які надані зацікавленими особами, та знаходяться в справі.

Більш того, згідно повідомлення Сімферопольського міського центру зайнятості, інваліди, які могли бути працевлаштовані у відповідача, не звертались.

Обов’язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком знаходити інвалідів. Більш того, згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби

зайнятості.

Таким чином законодавством передбачені конкретні шляхи працевлаштування інвалідів. У вказаній нормі закону не вказується про те, що працевлаштування інвалідів здійснюється шляхом знаходження їх підприємством.

Отже, чинне законодавство не зобов’язує підприємства самостійно знаходити інвалідів.

Таким чином, покладати на підприємство відповідальність у вигляді санкцій за неналежне виконання обов’язків у даному випадку суперечить діючому законодавству, що також відповідає практиці розгляду аналогічних справ Вищім Адміністративним судом України (ухвала від 19.02.2008 року по справі № К-354541/06).

Таким чином, по тих підставах як вони викладені у позові, та по тим доказам, які надані позивачем, позов задоволений бути не може.

Підстав для присудження (стягнення) судових витрат згідно ст. 94 КАС України в даному випадку не існує.

На підставі вищевикладеного, а також керуючись ст. ст. 162, 163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У позові відмовити повністю.

Ст. 254 КАС України передбачено, що постанова першої інстанції, якщо інше не встановлено КАСУ, набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений КАСУ, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена у порядку і строки, передбачені ст. 186 КАСУ країни у Севастопольський апеляційний господарський суд, якою встановлено, що: про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАСУ - з дня складення в повному обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Гайворонський В.І.