ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
м. Луганськ, вул. Коцюбинського, 2
___________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

10.07.2008  року
Справа № 3/47пн

Луганський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Єжової С.С.

суддів
Баннової Т.М.

Бойченка К.І.

секретар

судового засідання                     Наумов Б.Є.

та за участю

представників сторін:

від
позивача
представник за довіреністю ОСОБА_3

довіреність НОМЕР_2від 29.02.2008;

від
відповідача
представник за довіреністю ОСОБА_4,

довіреність
НОМЕР_3 від 27.03.2008;

суб”єкт підприємницької діяльності

ОСОБА_1, паспорт НОМЕР_1, виданий

Жовтневим РВ УМВС України в
Луганській

області від 11.06.1997;

розглянувши

апеляційну скаргу                    Суб”єкта підприємницької
діяльності -

фізичної особи ОСОБА_2, АДРЕСА_1

на рішення

господарського суду                    Луганської області

від
13.05.2008

по справі
№3/47пн(суддя -Доманська М.Л.)

за позовом
Суб'єкта підприємницької діяльності -

фізичної особи ОСОБА_2, АДРЕСА_2

до
відповідача
Суб”єкта підприємницької діяльності -

фізичної особи ОСОБА_1, м.Луганськ

про
зобов'язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И
В:

Суб'єкт підприємницької діяльності
-фізична особа ОСОБА_2, АДРЕСА_1 звернулася до господарського суду Луганської
області з позовом до суб”єкта підприємницької діяльності -фізичної особи
ОСОБА_1м.Луганськ про зобов'язання відповідача підписати акт повернення
орендованого майна від позивача.

Рішенням господарського суду
Луганської області від 13.05.2008 у позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням
господарського суду від 13.05.2008 суб'єкт підприємницької діяльності -фізична
особа ОСОБА_2, АДРЕСА_1 звернулася до Луганського апеляційного господарського
суду з апеляційною скаргою, якою просить скасувати оскаржуване рішення та
прийняти нове про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги
заявник посилається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Розпорядженням голови Луганського
апеляційного господарського суду від 05.06.2008 відповідно до ст. 28 Закону
України “Про судоустрій України” для розгляду апеляційної скарги Суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особиОСОБА_2, АДРЕСА_1 на рішення
господарського суду Луганської області від 13.05.2008 по справі №3/47пн призначена
судова колегія у складі: Єжова С.С.- суддя -головуючий,        Бойченко К.І.- суддя, Журавльова
Л.І.-суддя.

Розпорядженням голови Луганського
апеляційного господарського суду від 08.07.2008 відповідно до ст. 28 Закону
України “Про судоустрій України” для розгляду апеляційної скарги Суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_2, АДРЕСА_1 на рішення
господарського суду Луганської області від 13.05.2008 по справі №3/47пн у
зв”язку з відпусткою судді Журавльової Л.І. її виключено із складу колегії та
включено суддю Баннову Т.М.

Відповідач відзивом №б/н від
10.07.2008 вимоги апеляційної скарги відхилив, вважає оскаржуване рішення
законним та обгрунтованим.

Відповідно до ст.101 Господарського
процесуального кодексу України в процесі розгляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами повторно
розглядає справу.

Апеляційний суд не зв'язаний доводами
апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими
суду першої інстанції (ст.99 ч.2 Господарського процесуального кодексу
України).

Заслухавши представників сторін,
обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів даної
справи, Суб'єкт підприємницької діяльності -фізична особа ОСОБА_2, м. Луганськ,
відповідач у даній справі, як орендар, та суб”єкт підприємницької діяльності
ОСОБА_2,АДРЕСА_1, позивач у даній справі, як суборендар, 18.12.2006 уклали
договір суборенди частини нежилих приміщень №16, що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_2 загальною площею 972, 4 м2 (далі за текстом -договір
суборенди №16).

У розділі 1 договору  суборенди №16 сторони за ним визначили його
предмет.

Згідно з п. 1.1 договору суборенди
№16 „Орендар” передає, а „Суборендар” приймає у тимчасове платне користування
частину нежитлового приміщення, загальною площею 972,4 м2, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2

В пункті 1.2 договору суборенди
сторони зазначили, що приміщення знаходиться в користуванні у Орендаря згідно з
договором оренди між позивачем у справі та АБ "Український комунальний
банк".

Відповідно до п.3.1.7 договору
суборенди в разі закінчення строку дії договору, або при його розірванні,
суборендар зобов'язаний повернути орендареві суборендовані приміщення на
підставі акту прийому-передачі, який підписується сторонами в день звільнення
приміщень суборендарем.

Однією з умов розірвання договору
суборенди (п.6.1.5 в редакції договору до 05.03.2007) сторони передбачили
проведення орендарем реконструкції чи капітального ремонту приміщень, наданих в
суборенду, за умови письмового повідомлення суборендаря за 40 календарних днів.

Згідно з п.7.5 договору суборенди
даний договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 18.11.2007.

Відповідне приміщення було передане
відповідачем та прийняте позивачем відповідно до умов договору суборенди за
актом від 20.01.2006

05.03.2007 між сторонами підписана
додаткова угода до договору суборенди №16 від 18.12.2006, якою сторони змінили
редакцію підпункту 6.1.5 договору суборенди, виклавши його наступним чином:
"Договір підлягає розірванню у випадку проведення орендарем реконструкції
чи капітального ремонту приміщень, наданих в суборенду, за умови письмового
повідомлення суборендаря за 20 календарних днів." В решті умови договору
суборенди залишені без змін.

Вказана додаткова угода до договору
суборенди підписана сторонами після направлення відповідачем позивачу листа від
29.01.2007 № 384 про розірвання договору суборенди з 12.03.2007.

Позивач у своїх запереченнях на
відзив відповідача посилається на те, що підписання даної додаткової угоди від
05.03.2007 є безглуздим, що вона була підписана через неувагу (а.с.80). Але ж
після підписання цієї угоди та після 12.03.2007, коли на думку позивача договір
суборенди слід вважати розірваним, позивач не звільнив орендованого приміщення,
продовжував ним користуватись, сторонами підписані акти від 31.03.2007, від
31.07.2007 щодо здавання у суборенду нежитлових приміщень за договором від
18.12.2006 № 16, де зазначалось про відсутність претензій однієї сторони до
другої (а.с.39-40),  позивачем
проводились оплати за оренду приміщення, у тому числі за серпень та вересень
2007 року саме за договором суборенди
від 18.12.2006 № 16, про що зазначалось у відповідних платіжних
документах позивача (а.с.43-44). Вказаними діями позивач підтвердив свій намір
продовжувати суборендні правовідношення за договором від 18.12.2006 № 16 після
12.03.2007.  Відповідач у своєму відзиві
на позов наполягає на тому, що підписавши вищевказані додаткову угоду від 05.03.2007
та акти від 31.03.2007, від 31.07.2007 щодо здавання у суборенду нежитлових
приміщень за договором від 18.12.2006 № 16, також підтвердив свій намір
продовжувати суборендні правовідносини за договором від 18.12.2006           № 16 після 12.03.2007.   Крім того, відповідач наполягає на  тому, що відповідно до ст.764 Цивільного
кодексу України договір суборенди вважається продовженим на строк, який був
раніше встановлений договором ( п.7.5 договору суборенди), оскільки відсутні
заперечення з боку відповідача з цього приводу протягом одного місяця з
18.11.2007, що позивачем не спростовано ні в суді першої інстанції, ні в
апеляційній інстанції.

Належних доказів звільнення позивачем
відповідного орендованого приміщення до матеріалів справи не надано. Надсилання
позивачем відповідачу акту повернення орендованого майна із супровідним листом
від 04.10.2007         № 214-в не
свідчить про звільнення позивачем відповідного орендованого приміщення, інших
доказів позивач не представив.

За позовними вимогами позивач
наполягає на спонуканні відповідача підписати акт повернення орендованого майна
до договору суборенди №16 від 18.12.2006.

Судова колегія погоджується з
висновком місцевого господарського суду про те, що предмет позову не відповідає
встановленим законом або договором способам захисту прав, враховуючи
нижчевикладене.

Статтею 12 Господарського
процесуального кодексу України визначена
підвідомчість спорів господарським судам України, відповідно до норм
якої господарським судам, зокрема відповідно до частини 1 статті 12
Господарського процесуального кодексу України, підвідомчі справи у спорах, що
виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів,
у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про
приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні
стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію
(товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи
відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін;
спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції
Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення
яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено
до відання інших органів.

Згідно зі статтею 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Згідно з приписами ст. 41
Господарського процесуального кодексу України господарські суди вирішують
господарські спори у порядку позовного провадження, передбаченому цим Кодексом.

Одним з елементів позову є предмет
позову.

Предмет позову -матеріально правова
вимога, заявлена позивачем у суд до відповідача відносно усунення допущеного
відповідачем порушення прав позивача.

Статтею 15 Цивільного кодексу  України передбачено, що кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або
оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Згідно частини 1 статті 16 Цивільного
кодексу  України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права
та інтересу.

Частиною 2 статті 16 Цивільного
кодексу  України передбачено, що
способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права;
визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення
становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі;
зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та
інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової)
шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування,
їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 795 Цивільного
кодексу України визначено, що повернення наймачем предмета договору найму
оформлюється відповідним документом (актом), який підписується сторонами
договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Позовна вимога позивача, що викладена
вище, є вимогою про спонукання підтвердити факт повернення орендованого майна,
який може встановлюватись господарським судом лише при існуванні і розгляді
спору, який виник між особами про право цивільне.

Спонукання за позовними вимогами до
підписання акту про повернення орендованого майна є елементом фактичних
обставин справи та обґрунтованості позовних вимог. Така вимога не призводить до
поновлення порушених прав, а тому вона не може бути предметом спору та
самостійно розглядатись в окремій справі.

Вказане відповідає статті 124
Конституції України.

Предмет позовних вимог по даній
справі не відповідає встановленим законом або договором засобам захисту прав.

Правова позиція Верховного Суду
України щодо необхідності відмови у позові із зазначених підстав (невідповідність
встановленим законом або договором способам захисту прав) викладена у постанові
Верховного Суду України від 13.07.2004 у справі №10/732.

Таким чином, судова колегія
Луганського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що відповідно
до статті 43 Господарського процесуального кодексу України рішення
господарського суду Луганської області від 13.05.2008 по справі №3/47пн
ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин та
відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.49 Господарського
процесуального кодексу України витрати по сплаті державного мита відносяться на
заявника - суб'єкта підприємницької діяльності -фізичну особу ОСОБА_2 АДРЕСА_1

Державне мито у сумі 08 грн. 50 коп.,
що було зайве сплачене позивачем при поданні апеляційної скарги, повертається
йому із державного бюджету на підставі п.1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів
України “Про державне мито”.

У судовому засіданні за згодою
представників сторін оголошені вступна та резолютивна частини постанови.

Керуючись ст.ст. 43, 49, 85, 99, 101,
п.1 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Луганський
апеляційний господарський суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И
В:

1. Апеляційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_2, АДРЕСА_1 на рішення
господарського суду Луганської області від 13.05.2008 по справі №3/47пн залишити
без задоволення.

2. Рішення господарського суду
Луганської області від 13.05.2008 по справі №3/47пн -без змін.

3. У відповідності з п.1 ст.8 Декрету
Кабінету Міністрів України „Про державне мито” повернути на р/р Суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичній особі ОСОБА_2 АДРЕСА_2 ідентифікаційний
код НОМЕР_1 державне мито в сумі 08 грн. 50 коп., що зайве сплачене по
платіжному дорученню №838 від 26.05.2008, яке знаходиться в матеріалах справи.

Повернення державного мита
здійснюється на підставі даної постанови, скріпленої гербовою печаткою суду.

Відповідно ч. 3, ч. 5 ст. 105
Господарського процесуального кодексу України постанова набирає законної сили з
дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя
С.С. Єжова

Суддя
Т.М. Баннова

Суддя
К.І. Бойченко