ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04.11.08 р.                     Справа № 2/179пд

Господарський суд Донецької області у складі колегії суддів головуючий суддя Морщагіна Н.С, судді Джарти В.В., Плотніцький Б.Д.

при секретарі судового засідання Бахрамовій А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Кнауф Гіпс Донбас”, м. Соледар

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Арм-сервіс”, м.Северодонецьк,

про визнання недійсним договору № 10-07/01 від 10.07.2001 р. з усіма додатками (угодами, протоколами тощо) з моменту їх вчинення

За участю представників сторін:

від позивача: Яїцьков А.В. за довіреністю;

від відповідача: Цимбалюк О.В. за довіреністю Красний В.М. директор;

В С Т А Н О В И В:

Справа розглядається відповідно до постанови Вищого господарського суду України від 01.04.2008 р.

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю “Кнауф Гіпс Донбас”, м. Соледар, звернувся до господарського суду з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю “Арм-сервіс”, м.Северодонецьк, про визнання недійсним договору № 10-07/01 від 10.07.2001 р. з усіма додатками (угодами, протоколами тощо) з моменту їх вчинення на підставі ст.ст. 49, 59, 60 ЦК УРСР (в редакції від 18.07.1963р.).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на договір № 10-07/01 від 10.07.2001 р., протоколи угод про ціну №1 від 10.07.2001 р., № 2 від 11.07.2008 р., № 3 від 01.08.2001 р., № 5 від 01.11.2001 р., № 6 від 01.02.2002 р., № 7 від 01.03.2002 р., № 8 від 01.05.2002 р., додаткові угоди до договору № 10-07/01 від 10.07.2001 р., № 1 від 31.08.2001 р., № 2 від 31.10.2001 р., № 3 від 10.12.2001 р., № 4 від 10.12.2001 р., № 5 від 31.01.2002 р., № 6 від 01.02.2002 р., № 8 від 31.05.2002 р., № 9 від 31.05.2002 р., № 10 від 30.06.2002 р., № 12 від 31.07.2002 р., № 14 від 31.07.2002 р., позовну заяву № 112 від 07.03.2006 р., рішення господарського суду від 10.08.2006 р. № 32/78пд, постанову Донецького апеляційного господарського суду від 27.11.2006 р. по справі № 32/78пд, постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2007 р. по справі № 32/78пд, ухвалу Верховного суду України від 05.04.2007 р. по справі № 32/78пд, позовну заяву від 06.09.2005 р., мирову угоду від 28.08.2002 р., постанову Вищого господарського суду України від 31.07.2006 р. по справі № 16/30пд, акт звірки взаємних розрахунків від 02.02.2006 р., вексель № 8678.

Під час попереднього слухання справи, позивач заявою від 11.06.07р. № 181/07 змінив правові підстави позовних вимог, а саме, просив суд визнати недійсним спірний договір та додаткові угоди до нього на підставі ст. 48 Цивільного кодексу України (у редакції 1963 р.), як такі, що суперечать вимогам закону.

Заявою про уточнення позову № 136 від 23.05.2008 р. позивач змінив предмет позову, зменшив розмір позовних вимог та просив суд визнати недійсним договір № 10-07/01 від 10.07.2001 р., додаткову угоду від 10.07.2001 р., протоколи узгодження ціни № 1 від 10.07.2001 р., № 2 від 11.07.2001 р., № 3 від 01.08.2001 р., № 5 від 01.11.2001 р., № 6 від 01.02.2002 р., № 7 від 01.03.2002 р., № 8 від 01.05.2002 р., укладені між ТОВ “Кнауф Гіпс Донбас” та ТОВ “Арм-сервіс”, в частині надання послуг з перевезення вантажів.

Суд розглядає позовні вимоги з урахуванням уточнень.

Відповідач надав заперечення на позов від 23.10.2008 р., проти позовних вимог заперечив, посилаючись на вирішення питання про відповідність спірного договору вимогам чинного законодавства в межах справи № 32/78пд, вважав, що на момент підписання договору він не повинен мати ліцензію тому, що у відповідності до умов договору ТОВ “Арм-сервіс” не був беззаперечно обмежений в праві використання третіх осіб господарської діяльності, одночасно посилався на повне виконання зобов’язань за договором в частині надання послуг з перевезення, на підтвердження чого представив акти здавання-приймання робіт, товарно-транспортні, податкові накладні, договір від 10.07.2001 р., укладений з товариством з обмеженою відповідальністю “Куб-Інвест”, що в установленому порядку отримало ліцензію на надання послуг з внутрішніх перевезень вантажів автомобільним транспортом, на думку відповідача, умови п. 3.5 Договору встановлюють, що підписання актів виконаних робіт підтверджують погодження між сторонами усіх умов договору, у тому числі і щодо виконання робіт третьою особою.

Вважав, що позивачем у встановленому ст.ст. 4-3, 33, 34, 36 ГПК України порядку викладені ТОВ “Арм-сервіс” заперечення та представлені докази не спростовані.

Розпорядженням заступника голови господарського суду Донецької області від 04.09.2008 р. справу призначено до колегіального розгляду.

Провадження у справи згідно ч. 1 ст. 79 ГПК України зупинялося, у зв’язку з направленням матеріалів справи на запит касаційної інстанції до Вищого господарського суду України.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази, господарський суд встановив.

10.07.2001 р., між ЗАТ „Деконський гіпс” (правонаступником якого згідно п.1.2. Статуту є Товариство з обмеженою відповідальністю „Кнауф Гіпс Донбас” ) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Арм-Сервіс” був укладений договір №10-07/01.

Згідно даного Договору замовник (ЗАТ „Деконський гіпс”) доручає, а підрядник (ТОВ “Арм-сервіс”) приймає на себе зобов’язання виконати вскришні роботи, пов’язані з здобуттям та транспортуванням гіпсового каменю відповідно доданої проектно-кошторисної документації на умовах, які обговорені цим договором, а заказник (ЗАТ „Деконський гіпс”) зобов’язується прийняти цю роботу та провести її оплату (п1.1 договору).

Відповідно до додаткової угоди від 10.07.2001р. до договору №10-07/01 від 10.07.2001р., п.1.1. договору викладений у наступній редакції: замовник доручає, а підрядник приймає на себе зобов’язання по наданню послуг, провести вскришні роботи, роботи, пов’язані з здобуттям гіпсового каменю, транспортуванням вантажу на умовах, зазначених цим договором, а заказник зобов’язується прийняти цю роботу (послуги) та провести її оплату.

Крім того, відповідно до додаткових угод до спірного договору № 1 від 31.08.2001р., № 2 від 31.10.2001р., № 3 від 10.12.2001р, № 4 від 10.12.2001р., № 5 від 31.01.2002р., № 6 від 01.02.2002р., № 8 від 31.05.2002р. № 9 від 31.05.2002р., № 10 від 30.06.2002р., № 12 від 31.07.2002р., № 14 від 30.08.2002р., вартість робіт та послуг відповідача була зарахована в рахунок погашення заборгованості за поставлену позивачем продукцію.

Сторони за Договором шляхом підписання додаткових угод до договору №10-07/01 від 10.07.2001р. домовились про те, що цей договір є договором про надання послуг.

Вищевказані факти встановлені рішенням господарського суду Донецької області від 10.08.2006 р. по справі № 32/78пд, про визнання недійсним договору № 10-07/01 від 10.07.2001р.

Рішення у даній справі набуло законної сили та є чинним.

Згідно приписів ст. 35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи –є преюдиціальними та не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

На виконання умов спірного договору відповідачем виконувались роботи та надавались послуги з перевезення гіпсового каменя, перевезення ґрунтів, навантаження гіпсового каменя, роботи, пов’язані із вскриттям ґрунту, що підтверджується складеними та підписаними сторонами актами приймання-здавання робіт (надання послуг), а саме, № 183/у від 11.07.2001р., № 195/у від 31.07.2001р., № 223 від 31.08.2001р., № 249/у від 29.09.2001р., № 279/у від 31.10.2001р., № 292/у від 30.11.2001р., № 315 від 31.12.2001р., № 3/у від 01.01.2002р., № 12 від 28.02.2002р., № 23 від 30.03.2002р., № 40 від 30.04.2002р., № 52 від 31.05.2002р., № 73/у від 30.06.2002р., № 90/у від 31.07.2002р., № 116/у від 30.08.2002р. № 247у від 29.09.2001р., № 293/у від 30.11.2001р., № 13 від 28.02.2002р. Зазначені акти підтверджують виконання вказаних робіт та послуг за спірним договором.

Позивач звернувся до суду та згідно змісту позовних вимог в редакції заяви про уточнення позову № 136 від 23.05.2008 р. просить суд визнати недійсним договір № 10-07/01 від 10.07.2001 р., додаткову угоду від 10.07.2001 р., протоколи узгодження ціни № 1 від 10.07.2001 р., № 2 від 11.07.2001 р., № 3 від 01.08.2001 р., № 5 від 01.11.2001 р., № 6 від 01.02.2002 р., № 7 від 01.03.2002 р., № 8 від 01.05.2002 р., укладені між ТОВ “Кнауф Гіпс Донбас” та ТОВ “Арм-сервіс”, в частині надання послуг з перевезення вантажів, з підстав здійснення відповідачем перевезень транспортом загального користування поза межами одного виробничого об’єкту без відповідної ліцензії у порушення норм пункту 33 ст. 9 Закону України “Про ліцензування певних видів господарської діяльності”, ст. 2 Закону України “Про автомобільний транспорт”.

Стаття 42 Конституції України встановлює: кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Згідно ст. 21 Закону України “Про підприємства в Україні”, що діяв на час укладання та виконання спірного договору, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов’язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Відповідно до ст. 1 Закону України “Про підприємства в Україні”, підприємницька діяльність здійснюється за умов, визначених законодавством.

У законодавчому порядку встановлюються обмеження у здійсненні підприємницької діяльності шляхом встановлення обов’язків діяти суб’єкту підприємницької діяльності певним чином.

За змістом ст. 2 Закону України “Про автомобільний транспорт” (в редакції, що діяла на час укладання договору) автомобільні транспортні засоби перевізників, що використовуються ними для надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів, відносяться до автомобільного транспорту загального користування.

Автомобільні транспортні засоби перевізників, що використовуються ними для надання послуг з перевезень пасажирів і вантажів, відносяться до автомобільного транспорту загального користування.

Статтею 9 вказаного закону визначено, що надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом загального користування підлягає ліцензуванню відповідно до закону.

В силу статті 59 цього закону, вантажним перевізником є суб'єкт підприємницької діяльності, який відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу автомобільним транспортом, що використовується ним на законних підставах.

Вид господарської діяльності з надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом загального користування за правилами пункту 33 ст. 9 Закону України “Про ліцензування певних видів господарської діяльності” підлягає ліцензуванню.

Приписами частини 3 статті 3 вказаного закону встановлено, що ліцензія є єдиним документом дозвільного характеру, який дає право на зайняття певним видом господарської діяльності, що відповідно до законодавства підлягає обмеженню.

З наведеною нормою кореспондуються й приписи пункту 3 статті 14 Господарського кодексу України, відповідно до яких ліцензія –документ державного зразка, який засвідчує право суб’єкта господарювання –ліцензіата на провадження зазначеного в ньому виду господарської діяльності протягом визначеного строку за умови виконання ліцензійних умов.

"Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом загального користування (крім надання послуг з перевезення пасажирів та їх багажу на таксі) затверджені спільним Наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва та Міністерства транспорту України від 18 грудня 2003 року № 136/985.

Відповідно до пункту 1.6 названих Ліцензійних умов (в редакції, що діяла на момент укладання та виконання спірного договору) ліцензія видається на господарську діяльність з надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом загального користування (крім надання послуг з перевезення пасажирів та їх багажу на таксі).

У межах цього виду діяльності здійснюються такі види робіт: надання послуг з внутрішніх перевезень пасажирів автомобільним транспортом загального користування (крім надання послуг з перевезення пасажирів та їх багажу на таксі); надання послуг з внутрішніх перевезень вантажів автомобільним транспортом загального користування (крім надання послуг з перевезення пасажирів та їх багажу на таксі); надання послуг з міжнародних перевезень пасажирів автомобільним транспортом загального користування (крім надання послуг з перевезення пасажирів та їх багажу на таксі); надання послуг з міжнародних перевезень вантажів автомобільним транспортом загального користування (крім надання послуг з перевезення пасажирів та їх багажу на таксі).

Згідно з пунктом 1.7 Ліцензійних умов ліцензія на провадження господарської діяльності з надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом загального користування (крім надання послуг з перевезення пасажирів та їх багажу на таксі) є документом, що дає право суб'єкту господарювання на здійснення зазначеного виду діяльності або окремих видів послуг, визначених у пункті 1.6 Ліцензійних умов.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа, заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Загальні підстави і наслідки недійсності угод встановлені ст. 48 ЦК УРСР за якою недійсною визнається угода, що не відповідає вимогам закону.

Як було встановлено судовими інстанціями за справою № 32/78пд, між сторонами виникли правовідносини на підставі спірного договору у зв’язку з наданням послуг, а саме, з проведенню вскришних робіт, робіт, пов’язаних із добуванням гіпсового каменю, транспортуванням вантажу. Тобто, за умовами спірного договору відповідачем надавались та виконувались послуги, у тому числі, й послуга з транспортування вантажів автотранспортом відповідача на умовах, визначених спірним договором.

З аналізу наданих сторонами документів на виконання спірного договору та додаткових угод до нього, а саме, протоколів узгодження цін, актів приймання-здавання робіт (надання послуг), податкових накладних, вбачається, що обумовлені сторонами роботи та послуги виконувались на трьох кар’єрах: Східно-Покровському, Східно-Михайлівському та Західно-Михайлівському. Вартість послуг з перевезення вантажів по кожному кар’єру розрахована та узгоджена сторонами у відповідних протоколах, та складає вартість цієї послуги із рахунку перевезення однієї тони ґрунту, гіпсу та гіпсового каменю та складає різні ціни. Зокрема, протоколом узгодження ціни № 2 до спірного договору від 11.07.2001р., сторони встановили в Східно-Покровському кар’єрі ціну за перевезення 1 м3 ґрунту –6 грн. з ПДВ, 1 тони гіпсу –14 грн. з ПДВ, в Східно-Михайлівському кар’єрі, відповідно, ціну –9 грн. з ПДВ. Протоколом узгодження ціни № 3 від 01.08.2001р. до спірного договору, сторони визначили також ціну за перевезення ґрунту у Західно-Михайлівському кар’єрі –6,72 грн. з ПДВ, щебеня –1,76 грн. з ПДВ, гіпсового каменя –1,15 грн. з ПДВ. В наступних протоколах, що наявні в матеріалах справи, вказані ціни на перевезення змінювались за домовленістю сторін.

Фактичне здійснення саме відповідачем зазначених господарських операцій з перевезення вантажів підтверджується первинними документами, дослідженими судом актами приймання-здавання робіт (надання послуг), податковими накладними. Із змісту вказаних документів видно, що надання послуг з перевезення різних видів вантажів (ґрунту, гіпсового каменю, щебеню, шлаку, цегли), виконання яких фіксують дані документи, відрізняються по складу ціни, загальної вартості, визначення відстані перевезення по кожному із кар’єрів. Тобто, вартість послуги з перевезення залежить від місця знаходження кар’єрів та кількості перевезеного вантажу. Також, зазначені документи підтверджують виконання й інших видів робіт та послуг, а саме, вскришні роботи, роботи по навантаженню вантажів та інші, які вказуються окремо від послуг перевезення та мають окремі ціни на них.

Згідно ст. 55 Закону України “Про автомобільний транспорт” (в редакції, що діяла на час укладання договору), автомобільний транспорт загального користування надає послуги з перевезення вантажів у внутрішньому сполученні між пунктами відправлення та призначення, розташованими в Україні, а також комплекс допоміжних операцій, пов'язаних з цими перевезеннями.

Абзацом третім цієї ж статті встановлено, що до внутрішніх перевезень вантажів автомобільним транспортом належать технологічні автомобільні перевезення вантажів, що здійснюються в межах одного виробничого об'єкта без виїзду на автомобільні дороги загального користування.

Статтею 2 Закону України “Про транспорт” визначено, що технологічними перевезеннями є використання транспорту тільки на території підприємств.

Як вбачається з матеріалів справи, фактичним місцезнаходженням позивача та місцем розташування цехів гіпсового виробництва, є Донецька область, м. Артемівськ, м. Соледар, вул. Володарського, 1.

Позивачем долучені до матеріалів справи викопіювання Артемівського районного відділу земельних ресурсів, з яких вбачається, що зазначені викопіювання зроблені з планів землекористувань Покровської, Володимирської, Яковлівської сільських рад та Соледарської міської ради. Отже, виробничий об’єкт позивача знаходиться на території Соледарської міської ради, а кар’єри, які розроблювались, та на яких здійснювались відповідачем роботи та послуги за спірним договором, знаходяться на території різних адміністративних одиниць, на територіях різних сільських рад.

Таким чином, перевезення вантажів здійснювалося відповідачем за різними маршрутами, між окремими адміністративними пунктами відправлення та призначення, автомобільний транспорт використовувався на різних територіях, які не належать лише до території одного підприємства, оскільки, перевезення відповідачем здійснювались від Східно-Покровського, Східно-Михайлівського та Західно-Михайлівського кар’єрів (відповідно за місцезнаходженням на територіях Покровської, Володимирської, Яковлівської сільських рад) до цехів гіпсового виробництва позивача (Соледарської міської ради).

Здійснення перевезень вантажів в межах вище встановлених маршрутів та на вищевказані відстані неможливо без виїзду транспортних засобів на автомобільні дороги загального користування.

Знаходження Східно-Покровського, Східно-Михайлівського та Західно-Михайлівського кар’єрів в різних адміністративних пунктах, віддалених на різні відстані від місць призначення для доставки вантажів, підтверджується також й наданими позивачами Спеціальними дозволами на користування надрами вказаних кар’єрів із прив’язкою на місцевості, актами про надання гірничих відводів, договорами оренди земельних ділянок.

За таких умов, операції відповідача з перевезення вантажів на підставі спірного договору, не належать до технологічних автомобільних перевезень вантажів, визначення яких регулюється нормами Законів України “Про автомобільний транспорт”, “Про транспорт”.

На час укладання та виконання спірного договору за період з 10.07.2001р. до 30.08.2002р. відповідач здійснював перевезення вантажів без відповідної ліцензії.

Наразі, долучена відповідачем ліцензія від 05.08.2002р. серії АА за № 284250, надає йому право здійснювати надання послуг з внутрішніх перевезень вантажів автомобільним транспортом тільки з 30.08.2002р.

Представлений відповідачем договір від 10.07.2001 р. укладений останнім з ТОВ “Арм-сервіс” на виконання договору № 10-07/01 від 10.07.2001 р., також не може бути прийнятий судом до уваги як доказ надання послуг з перевезення третьою особою, оскільки відповідачем не представлено суду жодних доказів на виконання зазначеного договору, долучений відповідачем лист ТОВ “Куб-Інвест” щодо виконання умов договору від 10.07.2001 р. за відсутності первинних документів, що підтверджують факт надання/прийняття сторонами послуг з перевезення вантажів, фактів оплати таких послуг, не може розглядатися судом як доказ виконання договору від 10.07.2001 р. Разом з тим, з наявних в матеріалах справи доказів, вбачається, що акти здавання-приймання робіт (надання послуг) в частині перевезення вантажів підписані безпосередньо ТОВ “Арм-сервіс”, як виконавцем та ЗАТ “Деконський гіпс” в якості замовника.

З огляду на вимоги частини третьої статті 3 Закону України “Про ліцензування певних видів господарської діяльності”, зайняття певним видом господарської діяльності, що відповідно до законодавства підлягає обмеженню, без виданої у встановленому порядку ліцензії є незаконним, а укладені суб'єктами господарювання договори, спрямовані на здійснення такої діяльності, повинні визнаватись недійсними згідно з чинним законодавством (лист Вищого господарського суду України від 13.09.2000 р. N 01-8/493 “Про Закон України “Про ліцензування певних видів господарської діяльності”).

Таким чином, з урахуванням наведених вище обставин, спірний договір, додаткова угода від 10.07.2001р., протоколи узгодження ціни № 1 від 10.07.2001 р., № 2 від 11.07.2001 р., № 3 від 01.08.2001 р., № 5 від 01.11.2001 р., № 6 від 01.02.2002 р., № 7 від 01.03.2002 р., № 8 від 01.05.2002 р., укладені між ТОВ “Кнауф Гіпс Донбас” та ТОВ “Арм-сервіс”, в частині надання відповідачем послуг з перевезення вантажів є такими, що прямо суперечать п. 33 ст. 9 Закону України “Про ліцензування певних видів господарської діяльності”, ст. 2 Закону України “Про автомобільний транспорт”, та з огляду на приписи ст. ст. 48, 60 ЦК УРСР в цій частині є недійсними.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача стосовно ідентичності підстав для визнання договору недійсним та вирішення у справі 32/78пд заявлених у даній справі підстав.

Підставою позову визнаються норми матеріального права та фактичні обставини, на яких позивач ґрунтує свою вимогу та докази, якими позивач стверджує позов, зокрема, факти матеріально-правового характеру, їх виникнення, зміну, припинення.

Предмет і підстава позову сприяють з’ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов’язку.

З позовної заяви та процесуальних документів по справі № 32/78пд видно, що позивач обґрунтовуючи як правову підставу порушення вимог ст. 48 ЦК УРСР, посилався на ст.ст. 153, 332, 334 ЦК УРСР. У даній справі, позивач ґрунтує свої вимоги на порушенні інших норм законодавства, що стосуються ліцензування операцій з перевезення вантажів за спірним договором.

Тобто, зміст підстав позовних вимог у даній справі є різним і не збігається з тим, що розглядався господарським судом у справі № 32/78пд.

Крім того, Вищий господарський суд України, скасовуючи постанову Донецького апеляційного господарського суду від 27.11.2006 р. по справі № 32/78пд щодо визнання недійсним договору від 10.07.2001 р. № 10-07/01 з підстав невідповідності положенням Закону України “Про ліцензування певних видів господарської діяльності”, прямо зазначив, що апеляційний господарський суд в порушення вимог ч. 3 ст. 101 ГПК України прийняв до розгляду вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

За змістом судових рішень у справі № 32/78пд (рішення господарського суду від 10.08.2006 р., постанова Вищого господарського суду України від 01.02.2007 р.), встановлено, що “спірний договір є договором про надання послуг для якого на час укладання діючим законодавством не були встановлені істотні умови, але ця угода є такою що не суперечить на той час діючому на той час законодавству.” Тобто, встановлено відповідність вказаного договору вимогам чинного на той час законодавства за формою та змістом, в межах заявлених позовних вимог, що були предметом розгляду в суді першої інстанції по справі № 32/78пд.

При винесені рішення судом враховані приписи Вищого господарського суду України, викладені в постанові від 01.04.2008 р.

Судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК України підлягають віднесенню на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.22, 33, 35, 36, 43, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Кнауф Гіпс Донбас” м. Соледар Товариства з обмеженою відповідальністю “Кнауф Гіпс Донбас” м. Соледар – задовольнити.

Визнати недійсним договір № 10-07/01 від 10.07.2001 р., додаткову угоду від 10.07.2001 р., протоколи узгодження ціни № 1 від 10.07.2001 р., № 2 від 11.07.2001 р., № 3 від 01.08.2001 р., № 5 від 01.11.2001 р., № 6 від 01.02.2002 р., № 7 від 01.03.2002 р., № 8 від 01.05.2002 р., укладені між ТОВ “Кнауф Гіпс Донбас” та ТОВ “Арм-сервіс”, в частині надання послуг з перевезення вантажів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Арм-сервіс”, м.Северодонецьк на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Кнауф Гіпс Донбас” м. Соледар витрати за державним митом в сумі 85 грн. 00 коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118 грн. 00 коп.

В судовому засіданні оголошено повний текст рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий суддя

Судді Джарти В.В.

Плотніцький Б.Д.