ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2008 р.

№ 35/57

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Губенко Н.М.

суддів

Барицької Т.Л.

Подоляк О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Винодел Молдови компані"

на постанову

від

та на рішення

Київського апеляційного господарського суду

02.06.2008

господарського суду міста Києва

19.03.2008

у справі

№ 35/57

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Винфорт"

до

Товариства з обмеженою відповідальністю "Винодел Молдови компані"

про

стягнення 130 693,20 грн.

у судовому засіданні взяли участь представники:

- позивача

Фольгін О.Л. (дов. б/н від 22.05.2008);

- відповідача

не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Винфорт" (надалі –позивач) звернулося із позовом до господарського суду міста Києва про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Винодел Молдови компані" (надалі –відповідач) 111 595,15 грн. основного боргу, 8 658,56 грн. пені, 1 623,48 грн. 3% річних, 8 816,01 грн. інфляційних витрат, 1 306,93 грн. державного мита, 118,00 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 19.03.2008 у справі №35/57, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду позов позивача задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 111 595,15 грн. основного боргу, 7 900,93 грн. пені, 1 623,48 грн. 3% річних, 8 816,01 грн. інфляційних витрат, 1 306,93 грн. державного мита, 118,00 грн. за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Судові рішення мотивовані тим, що: відповідач, в порушення умов договору поставки №0511 від 05.11.2006, укладеного з позивачем, повністю не розрахувався за поставлений останнім товар; загалом позивачем було поставлено відповідачу в рамках вказаного договору товару на 205 670,88 грн., відповідачем було сплачено 18.05.2007 –85 875,73 грн., 25.06.2007 –7 200,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями виписок з банку, у зв'язку із чим позовні вимоги в частині стягнення заборгованості у розмірі 111 595,15 грн. відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України є обґрунтованими та підлягають задоволенню; господарські суди прийшли до висновку, що в силу ст. 625 ЦК України боржник повинен сплатити нараховані позивачем інфляційні витрати в розмірі 8 816,01 грн. та 3% річних у розмірі 1 623,48 грн.; пунктом 4.1. договору передбачено, що у випадку прострочення покупцем оплати товару у відповідності до п. 3 даного договору (покупець сплачує 30% передплати за товар, що поставляється; 70% вартості поставленого товару покупець оплачує протягом 90 днів з моменту отримання товару) господарський суд з посиланням на ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне невиконання грошових зобов'язань" прийшов до висновку, з яким погодився апеляційний господарський суд про те, що пеня, в заявленому до стягнення з відповідача розмірі стягненню не підлягає, а підлягає стягненню в розмірі 7 900,93 грн.

Не погоджуючись із судовими рішеннями попередніх судових інстанцій в частині стягнення з нього пені в розмірі 7 900,93 грн., інфляційних витрат в розмірі 8 816,01 грн., 3% річних в розмірі 1 623,48 грн., відповідач звернувся до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду першої інстанції та постанову господарського суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині скасувати з підстав порушення судами п. 6 ст. 232 ГК України, адже судами стягнуто пеню за період більший ніж 6 місяців, Постанови правління Національного банку України №184 від 17.05.2007 "Про регулювання грошово-кредитного ринку".

У судове засідання не з'явився представник відповідача, не повідомивши суд про причини неявки, незважаючи на те, що належним чином повідомлявся про час і місце розгляду даної справи, у зв'язку із чим, колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за його відсутності.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм господарськими судами першої та апеляційної інстанцій належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин справи, дотримання норм матеріального та процесуального права, згідно з вимогами ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Стаття 111-7 ГПК України передбачає, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що спірні правовідносини виникли з укладеного між сторонами у справі договору поставки №0511 від 05.11.2006, згідно з яким позивач (за договором постачальник) зобов'язується поставити у відповідності до замовлень відповідача (за договором –покупець), а покупець прийняти та оплатити товар –алкогольні напої;

- позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 205 670,88 грн.;

- пунктами 3.2., 3.3. договору сторони погодили умови розрахунків, а саме: покупець сплачує 30% передоплату за товар, що поставляється, 70% вартості поставленого товару протягом 90 банківських днів з моменту отримання товару у відповідності до базису поставки;

- відповідач розрахувався за поставлений товар частково: 18.05.2007 сплатив 85 875,73 грн., 25.06.2007 –7 200,00 грн.;

- пунктом 4.1. договору сторони погодили, що у випадку прострочення покупцем оплати товару у відповідності до п. 3 договору, покупець виплачує постачальнику пеню у розмірі 0,1% від суми неоплаченого в строк товару за кожен день прострочки.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання –відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Частиною 2 вказаної норми передбачено, що порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Види правових засобів відповідальності у сфері господарювання (господарські санкції) визначено у ст. 217 ГК України як заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/ або правові наслідки; такими засобами є відшкодування збитків, штрафні санкції, оперативно-господарські санкції.

Згідно з ч. 1 ст. 229 ГК України учасники господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язання відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

За вимогами ст. ст. 598, 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до матеріалів справи і як встановлено судами попередніх інстанцій, причиною виникнення спору стало невиконання відповідачем грошових зобов'язань за договором поставки №0511; на момент звернення із позовом заборгованість відповідача перед позивачем у зв'язку із неналежним виконанням обов'язків по договору поставки №0511 складала 111 595,15 грн. (даний факт не заперечується відповідачем).

Відповідно до вимог ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, зроблених на підставі поданих позивачем документів та розрахунків, про стягнення з відповідача інфляційних, нарахованих на суму основного боргу та 3% річних, оскільки згідно ст. 625 ЦК України стягувач не позбавлений права отримувати 3 % річних, як плату за користування боржником його грошовими коштами за весь період прострочки виконання грошового зобов'язання, і інфляційні витрати, як збільшення суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, що є об'єктивним процесом збільшення грошових сум боргу у боржника перед стягувачем.

Проте, колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції про стягнення з відповідача 7 900,93 грн. пені.

Як встановлено судами, у п. 4.1. договору сторони погодили, що покупець виплачує постачальнику пеню у розмірі 0,1% від суми неоплаченого в строк товару за кожен день прострочки.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 8658,56 грн. за період з 04.07.2007-по 27.12.2007, за 177 днів прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання.

Згідно з ч.6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано.

Господарський суд першої інстанції, зменшуючи розмір заявленої до стягнення з відповідача пені до 7 900,93 грн., не вказав підстав, з яких він зменшив розмір пені, не застосував приписів ч. 6 ст. 232 ГК України, не зазначив період за який він стягує з відповідача пеню саме в цьому розмірі та з якого моменту починається перебіг строку для нарахування пені за несвоєчасно виконані відповідачем зобов'язання, а лише вказав: "…позивачем було нараховано пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня, яка складає 8 658,56 грн. Проте, судом було здійснено перерахунок вказаної суми пені, яка становить 7 900,93 грн.".

Переглядаючи рішення господарського суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний господарський суд погодився із висновком господарського суду першої інстанції про стягнення з відповідача пені у розмірі, перерахованому господарським судом першої інстанції. При цьому, апеляційний господарський суд не перевірив обґрунтованість стягнення господарським судом першої інстанції з відповідача пені саме у такому розмірі 7 900,93 грн.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 1, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати.

Виходячи із викладеного, Вищий господарський суд України прийшов до висновку, що судові рішення попередніх судових інстанцій в частині стягнення з відповідача 7 900,93 грн. пені вказаним вимогам не відповідають.

Колегія суддів не погоджується із доводами касаційної скарги про порушення судами процесуального права, оскільки судом досліджено та встановлено факт надсилання відповідачу копії позовної заяви.

Необґрунтованими є посилання скаржника на розподіл судами судових витрат з порушенням ст. 49 ГПК України (покладення на відповідача судових витрат), адже скаржник не вказує в чому саме полягає порушення судами розподілу судових витрат, а відповідно до абз. 2 ч. 1 вказаної норми, державне мито покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші доводи відповідача, викладені в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій, їм дана належна оцінка, тому відхиляються як необґрунтовані та такі, що не спростовують зроблених судами висновків.

Згідно із статтею 108 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України переглядає за касаційною скаргою (поданням) рішення місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду.

Відповідно до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене справа має бути передана на новий розгляд до суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача пені у сумі 7 900,93 грн.; в іншій частині оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 1117, 1119 –11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Винодел Молдови компані" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.06.2008 та рішення господарського суду міста Києва від 19.03.2008 у справі №35/57 скасувати в частині стягнення 7 900,93 грн. пені і справу в цій частині направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва. В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Головуючий суддя                                Н.М. ГУБЕНКО

Судді                                Т.Л. БАРИЦЬКА

О.А. ПОДОЛЯК