ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.09.2008 Справа № 13/474-ПД-08

Господарський суд Херсонської області у складі судді Закуріна М. К. при секретарі Фінаровій О.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юженергомаш",

до Закритого акціонерного товариства "Завод крупних електричних машин",

за участі представників:

позивача –Жарікова В.І. (директора),

відповідача –Чернишової С.В. (представника за дорученням),

за первісним позовом про: визнання недійсним укладеного між сторонами договору купівлі-продажу від 12 грудня 2007 року,

за зустрічним позовом про: визнання того ж договору від 12 грудня 2007 року укладеним та визнання за ЗАТ „Завод крупних електричних машин” права власності на частку в статутному фонді ТОВ „Новокаховський електромашинобудівний завод” в розмірі 41,72 %,

в с т а н о в и в:

5 вересня поточного року судом порушено провадження у даній справі за вказаними вище позовними вимогами та безпосередньо розгляд справи призначено на 18 вересня.

В подальшому 17 вересня відповідачем подано зустрічну позовну заяву з названими вище вимогами, яка прийнята судом до спільного розгляду з первісним позовом в межах даної справи.

Позовні вимоги за первісним позовом ґрунтуються на недійсності спірного договору за частиною 1 статті 232, частиною 1 статті 233 та статтею 235 Цивільного кодексу України, оскільки, на думку позивача договір укладено під впливом тяжких обставин і на вкрай не вигідних умовах, його було укладено внаслідок зловмисної домовленості представників обох сторін, а також договір є удаваним правочином, оскільки його вчинено сторонами з метою приховання іншого правочину –правочину купівлі-продажу нерухомого майна.

В якості підстави для визнання договору недійсним у зв’язку з його укладенням під впливом тяжких обставин, на вкрай невигідних умовах та внаслідок зловмисної домовленості представників обох сторін позивач посилається на те, що у відповідності з мировою угодою, затвердженою господарським судом Херсонської області 17 січня 2006 року у справі № 6/34 про банкрутство ВАТ „Южелектромаш” інвесторам –ТОВ „Юженергомаш” та ЗАТ „Завод крупних електричних машин” передано майно боржника у вигляді виробничих цехів, обладнання, матеріалів тощо на суму внесених ними інвестицій для відновлення платоспроможності боржника. Після отримання майна інвестори розпорядилися ним за власним бажанням шляхом створення товариства з обмеженою відповідальністю „Новокаховський електромашинобудівний завод” та передачі до його статутного фонду в розмірах: доля позивача –41,78%, доля відповідача –58,22 %. Згодом між названими засновниками укладено договір купівлі-продажу від 12 грудня 2007 року про продаж частки, належної позивачу, в розмірі 41,72% відповідачу за 700000 грн. Вартість цієї частки, за твердженнями позивача, не відповідає реальній вартості самої частки та майна підприємства, яка фактично коштує 23402634,70 грн. Невідповідність названих сум є, за позицією позивача, доказом зловмисної домовленості представників, які підписали договір, з метою спричинення майнової шкоди підприємству.

Що стосується удаваності спірного правочину у зв’язку з його вчиненням сторонами з метою приховання іншого правочину –правочину купівлі-продажу нерухомого майна, позивач вказує на той факт, що реалізувавши частку статутного фонду, позивач позбавився самого майна, яке було внесено ним до статутного фонду іншого підприємства. Тим самим сторони при укладені договору, фактично, приховали купівлю-продаж майна підприємства, яка повинна відбуватися за іншими правовими нормами і правилами, в тому числі шляхом укладення нотаріально-посвідченого договору та подальшій державній реєстрації.

Відповідачем відзив на позов не надано, проте його представником в судовому засіданні надані пояснення про викладення власної правової позиції щодо заявлених вимог за первісним позовом у зустрічній позовній заяві. Зокрема, відповідач вказує на досягнення між сторонами усіх істотних умов спірного договору, що відповідає положенням статей 202 та 626 ЦК України. Оскільки сторонами укладався договір купівлі-продажу, то його умови повністю відповідають положенням статті 655 того ж Кодексу щодо зобов’язання сторін угоди на оплатній основі передати предмет договору. Водночас спірний договір не є предметом купівлі-продажу нерухомого майна, а тому не потребував нотаріального посвідчення, а його характер не вказує на приховання іншого договору.

Крім викладеного з матеріалів справи слідує, що 12 грудня 2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю „Юженергомаш” та закритим акціонерним товариством „Завод крупних електричних машин” за підписами директорів укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі, за умовами якого позивач, діючи в якості продавця, продав відповідачу, як покупцю, частку у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю „Новокаховський електромашинобудівний завод” розміром 41,72% від загального розміру статутного капіталу товариства за 700000 грн.

Виконуючи взяті на себе зобов’язання позивач за актом приймання-передачі від 25 червня 2008 року передав відповідачу у власність частку у статутному фонді названого вище товариства в розмірі 41,72%.

В свою чергу на виконання умов договору відповідач платіжним дорученням № 3883 від 11 вересня 2008 року перерахував позивачу обумовлену вартість частки в розмірі 700000 грн, чим фактично виконав власні зобов’язання.

Законність укладення цього договору і є предметом даного спору. Вирішуючи спір по суті суд констатує, що характер правовідносин за договором свідчить, що він за своєю юридичною природою є правочином купівлі-продажу, а тому такі правовідносини регулюються главою 54 ЦК України.

Зокрема, статтею 655 названого Кодексу встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов’язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов’язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 656 Кодексу визначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому, а за статтею 657 договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Характеризуючи право продажу товару необхідно зазначити, що згідно до приписів статті 658 того ж Кодексу право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

З урахуванням положень статті 190 ЦК України товар є тотожним майну, під яким розуміється окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов’язки.

В даному випадку між сторонами укладено договір щодо купівлі-продажу саме майнових прав, які є товаром, а тому правочин щодо таких прав може мати місце.

В свою чергу порядок укладення договорів між суб’єктами господарювання встановлений положеннями статті 180 Господарського кодексу України, за якою господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов’язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Статтею 632 ЦК України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Таким чином, між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу, визначена ціна товару та порядок розрахунків, а тому договір є укладеним.

Безпосередньо недійсність правочинів встановлена положеннями статей 215 та 203 Цивільного кодексу України. Зокрема, статтею 215 визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В свою чергу, статтею 203 встановлено фактичні загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Спірний договір відповідає зазначеним правовим вимогам.

Водночас, статтями 232, 233 та 235 ЦК України визначені й інші правові підстави для визнання правочину недійсним. Це недійсність правочину внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, вчинення правочину під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а також якщо правочин є удаваним, тобто вчиненим сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а тому позивач, стверджуючи про недійсність спірного договору, зобов’язаний довести названі обставини його недійсності.

Проте, позивачем не наведено фактів, які б дійсно підтверджували зловмисність домовленості представників однієї сторони з другою стороною, вчинення правочину під впливом тяжкої для позивача обставини і на вкрай невигідних умовах.

Щодо удаваності спірного правочину судом зазначається, що статтею 167 Господарського кодексу України надано визначення корпоративних прав. Зокрема, такими є права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. В свою чергу за частиною 3 цієї ж статті під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Таким чином реалізація корпоративних прав, в тому числі і їх продаж (з точки зору продажу частки у статутному фонді, яка вказує на розмір корпоративних прав) не повинна ототожнюватись з продажем майна як такого, а тому твердження позивача про приховання договором купівлі-продажу частки в статутному фонді іншого договору –купівлі-продажу майна не є обґрунтованими. З цього приводу суд також зазначає, що вартість майна підприємства не в кожному випадку відповідає вартості частки в статутному фонді товариства, оскільки вартість частки залежить від різних економічних складових, в тому числі і домовленості сторін про визначення її ціни станом на час укладення договору про продаж такої частки.

Статтею 3 Господарського кодексу України встановлено, що господарською діяльністю є діяльність суб’єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом.

Вчинення суб’єктами господарювання правочинів є також такою діяльністю, яка в своїй цілі направлена на отримання прибутку.

В той же час, як зазначено вище, не лише отримання прибутку є ціллю господарської діяльності –це можуть бути також інші результати, а саме досягнення економічних і соціальних результатів, в тому числі і вивід підприємства зі скрутного матеріального становища шляхом реалізації товару за цінами, що нижчі від їх собівартості.

Аналізуючи вказані обставини та положення правових норм слід зазначити, що твердження позивача про недійсність договору є несправедливими та неадекватними, оскільки його дії по укладенню договору вчинені ним самим з власної волі та без будь-якого примусу, а відсутність необхідного вияву розумної турботи про власні інтереси не повинні впливати на права та охоронювані законом інтереси відповідача.

Вирішуючи даний спір судом також враховується принцип добросовісності, який хоча і не згаданий формально у законодавстві, але відіграє вирішальну роль у ситуації присутності явного дисбалансу в інтересах обох сторін, що виникли внаслідок відходу від властивих нормальному перебігу цивільних правовідносин засад еквівалентності. В даному випадку позивач, як юридична особа, схвалив дії свого керівника, котрим було підписано спірний договір, шляхом передачі обумовлених договором майнових прав, а також отримав обумовлену вартість цих прав, а зміна керівництва юридичної особи (тобто керівника позивача) не повинна впливати на минулі зобов’язання такої особи.

На підставі викладеного слідує висновок про відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсним, а тому позовні вимоги за первісним позовом є необґрунтованими.

За зустрічним позовом судом констатується, що статтями 20 Господарського кодексу України та 16 Цивільного кодексу України встановлені способи захисту порушених прав, серед яких відносно договорів (правочинів) зазначено, що таким способом є визнання господарських угод недійсними. Поряд з цим права можуть захищатися у інший спосіб, встановлений законом.

В даному випадку відповідач за зустрічним позовом заявив вимоги про визнання спірного договору від 12 грудня 2007 року укладеним, проте такий спосіб захисту порушених прав не відповідає діючого законодавству, а тому позовні вимоги не є обґрунтованими.

Що стосується визнання права власності відповідача на придбану за договором частку в статутному фонді необхідно зазначити, що за змістом статті 392 ЦК України власник майна може пред’явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Оспорюючи дійсність договору позивач, фактично, не визнає право власності відповідача на реалізовану частку в статутному фонді, а тому порушені права відповідача в цій частині підлягають задоволенню, оскільки за приписами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. В даному випадку відповідач, уклавши договір купівлі-продажу та отримавши майнові права, право власності, котре підлягає судовому захисту.

Враховуючи той факт, що позовні вимоги за первісним позовом задоволенню не підлягають, сплачене позивачем державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на цього. В частині тих же витрат за зустрічним позовом вони покладаються на позивача пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі зазначених правових норм та керуючись статтями 44, 49, 82-85 ГПК України,

в и р і ш и в :

1.В задоволенні позовних вимог за первісним позовом відмовити.

2.Позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити частково.

3.Визнати за закритим акціонерним товариством „Завод крупних електричних машин” право власності на частку в статутному фонді ТОВ „Новокаховський електромашинобудівний завод” в розмірі 41,72 %.

4.В іншій частині зустрічного позову в задоволенні позовних вимог відмовити.

Дата підпису рішення –19 вересня 2008 року

Суддя М.К. Закурін