ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2008 р.

№ 20/316

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Т.Б. Дроботової,

суддів :

Н.О. Волковицької,

Л. І. Рогач

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Бреттекс"

на постанову

Львівського апеляційного господарського суду від 28.05.2008р.

у справі

№ 20/316

господарського суду

Рівненської області

за позовом

Акціонерного товариства "Палм" (Palm S.p.a)

до

Товариства з обмеженою відповідальністю "Бреттекс"

про

стягнення 12000 євро або 86850грн.

за участю представників:

позивача

не з'явився (про час та місце судового засідання повідомлений належно)

відповідача

не з'явився (про час та місце судового засідання повідомлений належно)

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача про зобов'язання його повернути позивачу 12000 євро попередньої оплати за товар, шляхом перерахування вказаної суми на розрахунковий рахунок АТ "Палм".

Позовні вимоги вмотивовано порушенням відповідачем договірних зобов'язань, оскільки ним не було поставлено товар на всю суму одержаної попередньої оплати в межах строку дії договору, відтак вказана різниця підлягає поверненню позивачу.

При цьому позивач зазначав на те, що даний спір підлягає вирішенню в господарських судах України, зважаючи на природу заявлених до стягнення зобов'язань, що виникли після закінчення дії контракту № 04-04, який містив арбітражне застереження.

Відповідач до подання будь-якої заяви по суті спору звернувся до господарського суду з заявою про припинення провадження у справі та направлення сторін для вирішення спору до арбітражу, обумовленого арбітражним застереженням, що міститься у контракті.

Ухвалою господарського суду від 27.11.07р. (суддя Василишин А.Р.) припинено провадження у справі на підставі пункту 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, з тих мотивів, що спір у даній справі не підлягає розгляду господарськими судами України.

Ухвалу обґрунтовано тим, що відповідач заперечує проти розгляду даної справи господарським судом Рівненської області з мотивів чинної арбітражної угоди сторін щодо розгляду неврегульованих спорів між сторонами контракту № 04-04 від 29.09.2004р. Міжнародним комерційним арбітражним судом при Торгово-промисловій палаті України.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 28.05.2008р. (судді: Процик Т.С. - головуючий, Городечна М.І., Кузь В.Л.) ухвалу місцевого господарського суду скасовано; справу передано на розгляд Господарського суду Рівненської області.

В спростування висновків місцевого господарського суду, постановою апеляційної інстанції зазначено, що контракт № 04-04 від 31.12.2004р. припинив свою дію 31.12.2005р., відтак арбітражна угода (застереження) втратила чинність. При цьому апеляційний суд керувався приписами статті 631 Цивільного кодексу України, що визначає строк дії договору, як час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Водночас апеляційний господарський суд вказав, що, виходячи з положень Конвенції між СРСР та Італійською республікою про правову допомогу в цивільних справах № 4210 від 25.01.1979р., та з природи наявного між сторонами спору, господарський суд Рівненської області буде компетентним у даному спорі.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову апеляційної інстанції скасувати.

Скаржник зазначає про порушення та неправильне застосування апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття незаконного судового акта.

За доводами касаційної скарги висновки апеляційного господарського суду про втрату чинності арбітражною угодою суперечать статті 631 Цивільного кодексу України, адже положення контракту залишаються чинними та застосовуються для вирішення правовідносин, що виникли між сторонами під час дії контракту.

Також касаційна скарга ґрунтується на доводах про неврахування апеляційним господарським судом приписів статті 24 Конвенції між СРСР та Італійською Республікою щодо компетентності суду, статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статті 1 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж".

Відповідач не надав відзив на касаційну скаргу; сторони не скористалися правом на участь представників у судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді–доповідача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судовому рішенні, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підстав встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або перевіряти докази.

Відповідно до частини 3 статті 22 Закону України "Про судоустрій України" місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності.

Відповідно до частини 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (в тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду (арбітражу), крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні та виконанні господарських договорів, пов'язаних зі задоволенням державних потреб.

У частині першій статті 7 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" арбітражна угода визначається як угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними в зв'язку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер чи ні. Арбітражна угода може бути укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди.

Відповідно до частини першої статті 8 цього Закону суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін попросить про це не пізніше подання своєї першої заяви щодо суті спору, припинити провадження у справі і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

У зазначених нормах національного законодавства втілені зобов'язання України за міжнародними договорами як сторони Конвенції про визнання і виконання іноземних арбітражних рішень (Нью-Йорк, 10 червня 1958 року) та Європейської конвенції про зовнішньоторговельний арбітраж (Женева, 21 квітня 1961 року). За повідомленням Міністерства закордонних справ України (лист від 07.02.2000 року № 4.3/8-067-137) вказані Конвенції набули чинності для України, відповідно, 10 січня 1961 року та 7 січня 1964 року.

Пунктом 1 статті II Конвенції про визнання і виконання іноземних арбітражних рішень передбачено, що кожна з держав - учасниць визнає письмову угоду, за якою сторони зобов'язуються передавати до арбітражу всі або будь-які спори, що виникли між ними у зв'язку з будь-яким конкретним договірним чи іншим правовідношенням, об'єкт якого може бути предметом арбітражного розгляду. Згідно з пунктом 3 цієї статті суд держави - учасниці, якщо до нього надійшов позов з питання, щодо якого сторони уклали арбітражну угоду, повинен, на прохання однієї з сторін, направити сторони до арбітражу, якщо не визначить, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Як зазначено в пункті 1 статті IV Європейської конвенції про зовнішньоторговельний арбітраж, сторони арбітражної угоди можуть на свій розсуд передбачити передачу спорів на вирішення постійного арбітражного органу або на вирішення арбітражу в даній справі (арбітраж ad hoc). Згідно з пунктом 1 статті VI цієї Конвенції відвід державного суду за непідсудністю, що ґрунтується на арбітражній угоді і заявлений в державному суді, в якому порушено справу однією зі сторін в арбітражній угоді, повинен бути заявлений під загрозою втрати права за пропуском строку до або в момент подання заперечень по суті позову в залежності від закону держави-учасниці.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Скасовуючи ухвалу місцевого господарського суду, апеляційний господарський суд дійшов висновку про компетентність Господарського суду Рівненської області, визначеного позивачем у позовній заяві для вирішення даного спору, та про втрату чинності арбітражною угодою сторонами зовнішньоекономічного контракту № 04-04 від 29.09.2004р. в зв'язку з припиненням дії цього контракту з 31.12.2005р.

Колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним господарським судом положень статті 631 Цивільного кодексу України та статті 8 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж", оскільки:

- закінчення строку дії договору не означає втрату ним чинності щодо регулювання правовідносин сторін, що виникли під час дії договору (наприклад, положення договору про відповідальність у вигляді пені за порушення зобов'язань застосовуються судами при розгляді відповідних спорів, виходячи з виникнення зобов'язань під час дії договору та незалежно від закінчення строку дії договору, що передбачав настання відповідальності);

- в силу статей 7 та 8 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" арбітражна угода є самостійною угодою, автономною від зовнішньоекономічного контракту, відтак її чинність та дійсність, можливість виконання аналізуються судом окремо, а не лише в зв'язку зі зовнішньоекономічним контрактом.

При цьому визначення Господарського суду Рівненської області, як суду, компетентного у даних правовідносинах, не перешкоджає застосуванню частини 1 статті 8 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" (за умови належного встановлення підстав її застосування), позаяк за відсутності відповідної компетенції місцевий господарський суд повинен був ґрунтувати припинення провадження у справі саме з цих підстав.

Водночас місцевий господарський суд відповідно до пункту 1 статті 8 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" як суд, до якого подано позов з питання, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка зі сторін просить про це не пізніше подання своєї першої заяви по суті спору, припинити провадження у справі та направити сторони до арбітражу, якщо дійде висновку, що сторонами визначено обраний ними орган вирішення спорів, а підстав вважати арбітражну угоду недійсною, такою, що втратила чинність чи не може бути виконана, не існує.

Вказані обставини повинні бути досліджені місцевим господарським судом на підставі відповідних положень арбітражної угоди та відображені в судовому акті, як обставини справи, що встановлені судом.

Всупереч приписам статті 86 Господарського процесуального кодексу України, вимогам, що ставляться до судових рішень (в широкому розумінні), ухвала місцевого господарського суду не містить вищевказаних обставин справи, як встановлених судом, а ґрунтується лише на описі відповідних доводів відповідача.

Відповідно до роз’яснень, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 "Про судове рішення" зі змінами та доповненнями, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Ухвала місцевого господарського суду вказаним вимогам не відповідає за вище вказаних підстав; з огляду на межі повноважень касаційної інстанції, визначені статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України, дані істотні обставини не можуть бути встановлені судом касаційної інстанції.

Відтак висновок апеляційного господарського суду у даній справі щодо необхідності направлення справи на новий розгляд до місцевого господарського суду є вірним, хоча й з інших підстав, викладених у даній постанові.

Під час нового розгляду справи господарському суду слід врахувати вищенаведене, та вирішити спір у відповідності до вимог чинного законодавства.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 1 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Бреттекс" залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 28.05.08р. у справі № 20/316 господарського суду Рівненської області залишити без змін.

Головуючий                     Т. Дроботова

Судді:                     Н. Волковицька

Л. Рогач