ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06.10.08

Справа № 2/325-07.

За позовом           Відкритого акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об’єднання ім.М.В.Фрунзе»

до відповідача: Служби автомобільних доріг у Сумській області Державної служби

автомобільних доріг України «Укравтодор»

про визнання векселя недійсним.

СУДДЯ ЛУЩИК М.С.

За участю представників сторін:

від позивача : Гоч В.М., Довіреність №18-49/4 від 02.06.2008р.

від відповідача : Петрова О.В., Довіреність №1-2/999 від 06.10.2008р.

Суть спору: Позивач просить суд визнати простий вексель №81, номінальною вартістю 200 000 грн. 00 коп. від 11.12.2000р. зі строком платежу – 2004 рік недійсним .

В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та просить задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі та підтримує позицію Державної служби автомобільних доріг України «Укравтодор» викладену у відзиві від 19.07.2007р.

Розглянувши матеріали справи , заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

11 грудня 2000 року позивачем –ВАТ “СМНВО ім. М.В.Фрунзе” був емітований простий вексель №81 номінальною вартістю 200 000 грн. 00 коп. зі строком платежу - 2004 рік на користь адміністрації автомобільних доріг у Сумській області, правонаступником якої згідно наказу Державної служби автомобільних доріг України № 113 від 15.03.2002 року є Служба автомобільних доріг у Сумській області.

Зазначений вексель був переданий відповідачу по акту прийому –передачі від 11.12.2000 року в рахунок погашення основного борг по податку.

Позивач вважає, що вищезазначений Вексель є недійсним посилаючись на наступні підстави:

11.12.2000р. позивач передав, а відповідач прийняв 18 простих векселів (в т.ч. і оспорюваний вексель) на загальну суму 5 787 450 грн. в рахунок погашення зобов?язань по відрахуванням на дорожні роботи, що підтверджується відповідним Актом прийому-передачі від 11.12.2000р. (копія в справі).

При цьому позивач просить суд врахувати, що постановою господарського суду Сумської області від 11.07.2006р. по справі №АС13/315-06 та ухвалою. Харківського апеляційного господарського суду від 16.01.2007р. по справі №17/576-05 були встановлені факти, які відповідно до ст.35 Господарського процесуального кодексу України не підлягають доказуванню, а саме – факт відсутності у платників податку обов’язку сплачувати після набуття чинності 20.03.1997р. Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про систему оподаткування» від 18.02.1997р. №77-97 ВР відрахувань на дорожні роботи (в частині відрахувань 1,2% від обсягу виробництва продукції, виконуваних робіт (послуг) та в частині відрахувань 0,06% від річного обороту).

Як вже зазначалося, позивач передав відповідачу по акту від 11.12.2000р. 18 простих векселів (в т.ч. оспорюваний вексель) в рахунок погашення заборгованості по відрахуванням на дорожні роботи без наявності обов’язку сплачувати такі відрахування.

З урахуванням викладеного, позивач вважає, що вищезазначений вексель (номінальною вартістю 200 000 грн) був виданий ним без наявності будь-якої заборгованості Позивача перед відповідачем , а тому даний вексель є безтоварним.

Дослідивши докази які мають значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступного:

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання є недопустимою і зобовязання повинно виконуватися належним чином та відповідно до визначених строків ( термінів) його виконання.

Відповідно до ст. 606 ЦК України зобовязання припиняється збігом боржника і кредитора в одній особі.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Сумської області від 17.10.2005р. по справі №3/162-05 в задоволенні позову щодо визнання зазначеного простого векселя таким, що не має сили простого векселя та визнання зобов?язань за цим векселем недійсними, судом було відмовлено. При цьому, рішенням по справі №3/162-07 було встановлено, що спірний вексель на даний час виведено з обігу за угодою від 25.01.2001 року №17-2/58, укладеної між ВАТ “СМНВО ім. М.В.Фрунзе” та ТОВ “Інтер –Віст” і на даний час спірний вексель знаходиться у позивача. В задоволенні позову щодо визнання зазначеного простого векселя таким, що не має сили простого векселя та визнання зобов?язань за цим векселем недійсними, судом було відмовлено.

Таким чином, дане вексельне зобов’язання припинено на підставі ст.606 ЦК України шляхом поєднання боржника та кредитора в одній особі, тому визнання недійсним векселя, зобов’язання за яким вже припинено в судовому порядку неможливо.

Крім цього, слід зазначити, що норми Цивільного законодавство України не містить такого захисту права , як визнання векселя недійсним, що унеможливлює розгляд справи по суті. І позивач , звертаючись до суду з позовом про визнання простого векселя №81 номінальною вартістю 200 000 грн. 00 коп. зі строком платежу - 2004 рік недійсним, не посилається на жодну норму матеріального права.

Згідно ст.21 Закону України «Про цінні папери та фондову біржу», вексель – цінний папір, який засвідчує безумовне грошове зобов?язання векселедавця сплатити після настання строку визначену суму грошей власнику векселя (векселедержатулю).

Дана ознака безумовності вексельного зобов’язання закріплена також і в ч.2 ст. 198 ЦК України, відповідно до якої , відмова від виконання зобов’язання посвідченого цінним папером, з посилання на відсутність підстави зобов’язання або на його недійсність не допускається.

Таким чином ч. 2 ст. 198 ЦК України гарантує права володільця цінного паперу шляхом вказівки на необхідність дотримання принципу абстрактності зобовязання за цінними паперами, забезпечує дотримання цього принципу встановленням правила, згідно з яким відмова від виконання зобовязання, посвідченого цінним папером, з посиланням на відсутність підстави зобовязання або його недійсність не допускається. Ознака абстрактності вимог ( відсутність вказівки на правові підстави видачі цінних паперів) відрізняє правовідносини, що пов’язані з видачею цінних паперів від більшості інших цивільно – правових зобов’язань, які за своєю юридичною природою є казуальними (тобто такими, що мають певну, конкретно визначену правову підставу).

Отже, суд вважає, що не може бути визнаним недійсним вже припинене зобов’язання, а тим більше добровільно виведений з обігу вексель.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, але позивач, з урахуванням всіх обставин справи, не подав суду обґрунтованих доказів в підтвердження позовних вимог.

На підставі викладеного, суд вважає вимоги позивача необґрунтованими, в зв’язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 24. 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог – ВІДМОВИТИ.

Суддя                                                            ЛУЩИК М.С.