ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 14/35

29.09.08

Господарський суд міста Києва у складі судді Нарольського М.М.,

розглянувши справу

№ 14/35

за позовом

Відкритого акціонерного товариства «Луганськмлин»

(надалі –Товариство)

до

Товариства з обмеженою відповідальністю «Агродар»

(надалі –ТОВ «Агродар»);

Державного комітету України з державного матеріального резерву

(надалі –Комітет)

про

зобов’язання вчинити дії

за участю представників сторін:

від позивача

- Небатов А.Є.

від відповідача-1

- не з’явились

від відповідача-2

- Висотенко І.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В липні 2008 року Товариство звернулось в господарський суд міста Києва з позовом до ТОВ «Агродар»та Комітету про зобов’язання вчинити дії: зобов'язати ТОВ «Агродар»повернути Комітету за свій рахунок протягом десяти календарних днів після набрання рішенням суду законної сили за актом приймання-передачі зерно пшениці продовольчої 3-го класу у кількості 130,625 тонн за ціною 252 грн. за тонну на загальну суму 32917,5 грн.; зобов'язати Комітет прийняти протягом десяти календарних днів після набрання рішенням суду законної сили за актом приймання-передачі від ТОВ «Агродар»зерно пшениці продовольчої 3-го класу у кількості 130,625 тонн за ціною 252 грн. за тонну на загальну суму 32917,5 грн.

В обґрунтування пред’явлених вимог Товариство посилається на те, що відповідно до розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.04.1998 р. № 262-р та договору про позичання № юр-2/75-98 від 18.05.1998 р., укладеного між Комітетом та Товариством, Комітет відпустив Товариству із державного резерву матеріальні цінності в порядку позичання.

Позивач стверджує, що на підставі укладеного між ТОВ «Агродар»та Товариством договору № 363 від 25.06.1998 р. на відпуск позички зерна товаровиробникам під врожай 1998 р. по накладній № 1011 від 13.07.1998 р. та довіреності серії ДАО № 723173 від 13.07.1998 р. Товариством передано, а ТОВ «Агродар»прийнято пшеницю продовольчу 3-го класу в кількості 130,625 тонн за ціною 252 грн. на загальну суму 32917,5 грн. Відповідно до п. 3.1 договору № 363 від 25.06.1998 р. в термін до 1 жовтня 1998 р. ТОВ «Агродар»зобов’язалось погасити заборгованість шляхом здачі зерна (пшениці продовольчої 3-го класу) в Держкомрезерв. Проте, ТОВ «Агродар»своїх зобов’язань не виконало, зерно в Держкомрезерв не передало.

Поряд з цим, як вказує позивач, Комітет вчиняє дії по стягненню зерна та штрафних санкцій безпосередньо з Товариства, а тому слід зобов’язати Комітет прийняти від ТОВ «Агродар»зерно пшениці продовольчої 3-го класу у кількості 130,625 тонн за ціною 252 грн. на загальну суму 32917,5 грн.

Також, позивач посилається на те, що укладений між Товариством та Комітетом договір про позичання визнано недійним рішенням господарського суду міста Києва від 01.11.2006 р. у справі № 46/448.

Позовні вимоги вмотивовані положеннями ст. ст. 4, 161, 162 ЦК УРСР.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.07.2008 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено у судовому засіданні, зобов’язано сторони виконати певні дії.

Комітет в порядку ст. 59 ГПК України подав відзив на позовну заяву, в якому, заперечивши проти пред’явлених вимог, зазначив про те, що: постановою Донецького апеляційного господарського суду від 06.09.2004 р. у справі № 17/77 (18/305) задоволено позов Комітету в частині зобов'язання Товариства повернути позичене зерно до державного резерву, а саме 32000,464 тонн пшениці 3-го класу та 7010,722 тонн пшениці 4-го класу, які були передані йому на підставі розпорядження КМУ від 24.04.1998 р. № 262-р та договору про позичання від 18.05.1998 р. № юр-2/75-98. За наслідком набрання рішенням господарського суду міста Києва від 01.11.2006 р. у справі № 46/448 про визнання договору про позичання недійсним, Товариство звернулось до Донецького апеляційного господарського суду про перегляд постанови від 06.09.2004 р. у справі № 17/77 (18/305) за нововиявленими обставинами. Однак, постановою Вищого господарського суду України від 07.02.2008 р. постанову Донецького апеляційного господарського суду від 06.09.2004 р. залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду України від 17.04.2008 р. відмовлено у порушенні касаційного провадження з перегляду постанови Вищого господарського суду України від 07.02.2008 р. у справі №17/77(18/305).

Тому, за твердженням Комітету, саме Товариство є його боржником по поверненню пшениці 3-го класу в кількості 32000,464 тонн та пшениці 4-го класу в кількості 7010,722 тонн, який на підставі постанови Донецького апеляційного господарського суду України від 06.09.2004 р. у справі № 17/77 (18/305) повинен здійснювати повернення зерна на користь Держкомрезерву. При цьому, на думку Комітету, у будь-якому разі відповідно до ч. 2 ст. 208 ГК України у разі визнання недійсним зобов'язання кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням.

Ухвалами господарського суду міста Києва від 08.08.2008 р. та від 22.08.2008 р. розгляд справи було відкладено.

Ухвалою від 12.09.2008 р. Головою господарського суду міста Києва продовжено строк вирішення спору на один місяць.

ТОВ «Агродар»у судові засідання не з’являлось, про час і місце судового розгляду було повідомлено належним чином.

В судовому засіданні 19.09.2008 р. Товариством заявлено клопотання про оголошення повного тексту рішення.

Розгляд справи в судовому засіданні 19.09.2008 р. було завершено та оголошено перерву до 29.09.2008 р. для підготовки повного тексту рішення.

Учасники судового процесу належним чином повідомлені про час і місце оголошення повного тексту рішення.

В порядку ст. 85 ГПК України у судовому засіданні 29.09.2008 р. судом оголошено повний текст рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи сторін, дослідивши подані докази, обговоривши обставини справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.04.1998 р. № 262-р передбачалось: для подання допомоги у забезпеченні сільськогосподарських товаровиробників матеріальними ресурсами дозволити Держкомрезерву видати з державного резерву у позичку господарствам Луганської області 40 тис. тонн продовольчого зерна; відпуск здійснити в порядку позичання під заставу майна позичальників з відшкодуванням щомісяця 2 відсотків вартості зерна за користування ним; Держкомрезерву забезпечити до 1 жовтня 1998 р. повернення до державного резерву продовольчого зерна у позиченій згідно з цим розпорядженням кількості.

18 травня 1998 року між Комітетом та ОП «Луганський комбінат хлібопродуктів»(правонаступник –Товариство) укладено договір про позичання № юр-2/75-98 від 18.05.1998 р. (надалі –Договір про позичання), на виконання умов якого Комітет відпустив із державного резерву матеріальні цінності в порядку позичання, а Товариство зобов’язалось повернути позичене та сплатити відсотки за користування продукцією.

В силу ст. ст. 4, 41, 151 ЦК УРСР між сторонами на підставі Договору про позичання виникли зобов’язальні відносини.

В свою чергу, 25.06.1998 р. між Товариством та ТОВ «Агродар»укладено договір № 363 на відпуск позички зерна товаровиробникам під врожай 1998 р., на виконання умов якого по накладній № 1011 від 13.07.1998 р. та довіреності серії ДАО № 723173 від 13.07.1998 р. Товариством передано, а ТОВ «Агродар»прийнято пшеницю продовольчу 3-го класу в кількості 130,625 тонн за ціною 252 грн. на загальну суму 32917,5 грн.

В силу ст. ст. 4, 41, 151 ЦК УРСР між Товариством та ТОВ «Агродар»на підставі договору від 25.06.1998 р. виникли зобов’язальні відносини.

Відповідно до ст. ст. 161, 162 ЦК УРСР зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У зв’язку із невиконанням Товариством зобов’язань по поверненню Комітету матеріальних цінностей за Договором про позичання, постановою Донецького апеляційного господарського суду від 06.09.2004 р. у справі № 17/77 (18/305) зобов’язано Товариство повернути на користь Комітету зерно в кількості 32000,464 тонн пшениці 3-го класу та 7010,722 тонн пшениці 4-го класу. Також, в частині визнання Договору про позичання недійсним вказаною постановою залишено без змін рішення господарського суду Луганської області від 23.04.2004 р. про відмову в задоволенні вказаних вимог Товариства.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.01.2005 р. у справі № 17/77 (18/305) постанову Донецького апеляційного господарського суду від 06.09.2004 р. в частині стягнення відсотків за користування позичкою в сумі 7166355,26 грн. та штрафних санкцій у розмірі 17994861,12 грн. скасовано та справу в цій частині направлено господарському суду Луганської області на новий розгляд в іншому складі суду. В решті постанову залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду України від 17.02.2005 р. відмовлено в порушенні касаційного провадження з перегляду постанови Вищого господарського суду України від 13.01.2005 р.

В подальшому, Товариство звернулось в господарський суд міста Києва з позовом до Комітету про визнання Договору про позичання недійсним.

Рішенням господарського суду міста Києва від 01.11.2006 р. у справі № 46/448 на підставі ст. 56 ЦК УРСР Договір про позичання визнано недійсним.

У зв’язку із визнанням Договору про позичання недійсним, Товариство 05.10.2007 р. звернулось до Донецького апеляційного господарського суду з заявою про перегляд постанови Донецького апеляційного господарського суду від 06.09.2004 р. у справі № 17/77 (18/305) за нововиявленими обставинами. В обґрунтування вимог заяви Товариство посилалось на те, що: позичка у розмірі 40 тис. тонн продовольчого зерна надавалась сільським господарствам Луганської області, а не Товариству; прийняті на себе зобов’язання з повернення позиченого зерна набули сільгосптоваровиробники, яким безпосередньо і було передано зерно, а Товариству у цих відносинах відводились лише агентські (транзитні) функції розподілу продукції серед отримувачів.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 05.11.2007 р. у справі № 17/77 (18/305) заяву Товариства про перегляд постанови Донецького апеляційного господарського суду від 06.09.2004 р. за нововиявленими обставинами задоволено, постанову від 06.09.2004 р. в частині задоволення позовних вимог Комітету до Товариства про зобов’язання повернути до державного резерву 32000,464 тонни пшениці 3-го класу та 7010782 тонни пшениці 4-го класу скасовано та прийнято нове рішення, яким в цій частині в позові відмовлено.

Разом з тим, постановою Вищого господарського суду України від 07.02.2008 р. у справі № 17/77 (18/305) постанову Донецького апеляційного господарського суду від 05.11.2007 р. скасовано, а постанову Донецького апеляційного господарського суду від 06.09.2004 р. залишено без змін.

Таким чином, постанова Донецького апеляційного господарського суду від 06.09.2004 р. у справі № 17/77 (18/305) в частині зобов’язання саме Товариства повернути на користь Комітету зерно в кількості 32000,464 тонн пшениці 3-го класу та 7010,722 тонн пшениці 4-го класу є чинною.

Відповідно до ч. 5 ст. 124, п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 115 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

В обґрунтування пред’явлених вимог позивач посилається на положення пункту 3.1 договору № 363 від 25.06.1998 р., яким передбачалось, що ТОВ «Агродар»погасить заборгованість шляхом здачі зерна (пшениці продовольчої 3-го класу) в Держкомрезерв.

Слід зазначити, що відповідно до укладеного Товариством та ТОВ «Агродар»договору № 363 від 25.06.1998 р. права та обов’язки (зобов’язання) виникли саме між сторонами цього договору.

В свою чергу, Комітет не є стороною цього договору і у нього не виникли обов’язки за ним.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Згідно ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Відповідно до ст. 164 ЦК УРСР виконання зобов'язання, що виникло з договору, може бути покладене в цілому або в частині на третю особу, якщо це передбачено встановленими правилами, а так само якщо третя особа зв'язана з однією з сторін адміністративною підлеглістю або відповідним договором. У цьому разі відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язання несе сторона за договором, з якого воно виникло, якщо законодавством не передбачено, що відповідальність несе безпосередній виконавець.

Згідно ч. 1 ст. 160 ЦК УРСР якщо особа, яка уклала договір, обумовила виконання зобов'язання, що виникло з договору, третій особі, то, якщо інше не передбачено в договорі і не випливає з його змісту, виконання може вимагати як особа, що уклала договір, так і третя особа, на користь якої виговорено виконання.

В силу ч. 2 ст. 160 ЦК УРСР якщо третя особа відмовилась від права, наданого їй за договором, то особа, що уклала договір, може скористатися цим правом, коли це не суперечить змістові договору.

Відповідно до ст. 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно ст. 528 ЦК України виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов'язку боржника іншою особою цей обов'язок боржник повинен виконати сам.

Відповідно до ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Виконання договору на користь третьої особи може вимагати як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору. З моменту вираження третьою особою наміру скористатися своїм правом сторони не можуть розірвати або змінити договір без згоди третьої особи, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

Матеріали справи свідчать про те, що Комітет не звертався із вимогою щодо виконання зобов’язання по поверненню матеріальних цінностей в Держрезерв до іншої, ніж Товариство, особи. При цьому, не будучи стороною відповідного договору та не маючи наміру вимагати виконання від іншої особи, Комітет звернувся з позовом про повернення матеріальних цінностей безпосередньо до Товариства.

В свою чергу, звернувшись з позовом у даній справі Товариство намагається примусити ТОВ «Агродар»виконати обов’язок в натурі та вчинити певні дії не на свою користь, а на користь Комітету, який цього виконання та вчинення таких дій не бажає.

При цьому, Комітет не має відповідних обов’язків перед Товариством та ТОВ «Агродар», а також вже отримує задоволення своїх вимог безпосередньо від Товариства відповідно до постанови Донецького апеляційного господарського суду від 06.09.2004 р. у справі № 17/77 (18/305).

За таких обставин, відсутні правові підстави зобов’язувати ТОВ «Агродар»вчинити дії на користь Комітету по поверненню матеріальних цінностей, як і відсутні правові підстави зобов’язувати Комітет, який до того ж не є стороною договору від 25.06.1998 р., прийняти виконання від ТОВ «Агродар».

Позивачем в порядку ст. ст. 33, 34 ГПК України не доведено обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Також, позивачем не наведено та не обґрунтовано правових підстав для зобов’язання відповідачів вчинити певні дії на користь один одного.

Приймаючи до уваги викладене та враховуючи положення чинного законодавства, господарський суд відмовляє в позові за необґрунтованістю та неправомірністю пред’явлених вимог.

Керуючись ст. ст. 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Суддя

М.М. Нарольський