ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.11.2008 Справа № 11/416-ПД-08

Господарський суд Херсонської області у складі судді Чернявського В.В. при секретарі за участю представників учасників процесу:

від позивача: Сендецького О.В.- ст. ю/к, дов. від 04.10.2007р.

від відповідача: Гандзюри С.І..- уповн. предст., дов. 759/70-170-"П" від 05.11.2008р.

від третьої особи: Стомаченко І.А.- гол. бухг., дов. № 07/01-757 від 21.10.2008р., Загорулька Є.А.- ю/к, дов. № 07/01-804 від 06.11.2008р.

розглянув справу

за позовом Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку (закритого акціонерного товариства) в особі філії "Відділення Промінвестбанку в м.Херсоні",

м. Херсон

до Відкритого акціонерного товариства "Херсонський суднобудівний завод",

м. Херсон

Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Державне підприємство "Херсонський завод суднового обладнання та суднової арматури", м. Херсон

про визнання недійсним кредитного договору

Обставини справи: провадження у справі порушено за позовом про визнання недійсним кредитного договору № 16 від 28.02.1996р. В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що оспорюваний договір не відповідає вимогам закону. Поряд з цим позивач вказує, що кредит за договором не видавався, договір укладено про людське око, без наміру створити юридичні наслідки, за договором не дотримано форми договору. Серед підстав вимоги про недійсність договору позивач посилається на ст.45, 48, 58, 153, 374 ЦК УРСР, чинних на час підписання оспорюваного договору.

Позивач вказує, що предметом оспорюваного кредитного договору було перезаключення інших кредитних договорів, цей предмет суперечить ст.374 ЦК УРСР, відповідно до якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості.

За цим кредитним договором кредит не видавався, видавався за іншими, що слідує з висновку прокуратури Херсонської області № 08/1-10-52-02 від 03.12.2002р.

Позивач зазначив, що оспорюваний договір не містить істотних умов, визнаних такими за законом та необхідних для договорів даного виду. За текстом позовної заяви, позивач, посилаючись на роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України № 02-5/111 від 12.03.1999 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними", стверджує, що недійсні угоди, як правило, не породжують для сторін прав та обов'язків, тому на позов з цим предметом і підставами не поширюються правила про перебіг строку позовної давності, відповідно строк позовної давності щодо вимоги не закінчився.

Щодо питання про незаявлення вимог про застосування наслідків недійсного договору позивач у письмовому зверненні до суду № 09-5/155 від 05.11.2008р. пояснив, що наслідки недійсності договору не заявлялися, оскільки оспорюваний договір не був спрямований на його виконання, не породжував заборгованості за ним, кредитні договори, які увійшли до договору № 16 від 28.02.1996р. не переукладалися та продовжують діяти як окремі кредитні договори, відповідно до яких і складається заборгованість відповідача по кожному кредитному договору окремо.

На вимогу суду щодо обґрунтувань причин тривалого незаявлення позову у контексті питання про позовну давність позивач навів наступні дані: "Відповідно до договору переводу боргу № 02-01/58-98 від 23.03.1998р. від Херсонського суднобудівного заводу була передана заборгованість до ДП "Херсонського державного заводу суднового обладнання та суднової арматури" за кредитним договором № 61 від 13.09.1993р., який увійшов в перелік договорів на переукладення в спірному договорі № 16 від 28.02.1996р., погашення боргу відбувалось за рішенням господарського суду Херсонської області від 11.08.2003р. (справа № 13/227) яке було скасовано за нововиявленими обставинами за рішенням господарського суду Херсонської області від 28.02.2008р. (по справі № 13/227 (2003 р.)).

Відповідно до ст. 267 ЦК України суд може визнати поважною причину пропуску строку позовної давності (тривалого незвернення з позовом до суду) та порушене право підлягаючим судовому захисту. Враховуючи, що до теперішнього часу позивач приймав всі міри щодо погашення боргу новим боржником - ДП "Херсонським державним заводом суднового обладнання та суднової арматури", заявляти позов до ВАТ "Херсонський суднобудівний завод" не було правових підстав, тому банк звертається до суду з проханням визнати поважними причини тривалого незвернення з позовом до суду".

Відповідач та третя особа позов не визнали, надали письмові заперечення проти позовних вимог.

Відповідач стверджує, що договір містить умови кредитування, права та обов'язки сторін, інші умови, його предметом є переукладення кредитних договорів та надання кредиту за рахунок кредитних ресурсів Національного банку в сумі 2500 млрд. крб. Учасники договору домовилися про припинення зобов'язань за попередніми кредитними договорами та виникнення нових зобов'язань. Умови договору викладені у простій письмовій формі і відповідають реальним намірам сторін. Законодавство не пов'язує виконання договору з його укладенням і не передбачає застосування такого правового наслідку як визнання угоди недійсною при невиконанні її умов.

Відповідач не визнав позов і за пропуском строку позовної давності, зазначивши, що ст.83 ЦК УРСР та ст.268 ЦК України встановлено вичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється, і до цього переліку не входять вимоги про визнання угод (правочинів) недійсними. Пропуск загального строку позовної давності в три роки унеможливлює для відповідача збирати та наводити докази про справі, які мали місце більше 10 років тому назад.

Третя особа також заперечує проти позову по суті та за пропуском строку позовної давності, зокрема, навівши такі обґрунтування заперечень.

Роз'яснення Вищого арбітражного суду України щодо перебігу, застосування строків позовної давності не є джерелом права, а за змістом таких джерел до позову про визнання недійсним договору, укладеного в 1996р. має застосовуватися 3-річний строк позовної давності, передбачений ст.71 ЦК УРСР.

Жодна правова норма, на котрі посилається позивач, не містить такого правового наслідку як визнання угоди недійсною, ці норми є загальними. Чинне на час укладення угоди законодавство не передбачало заборони на перезаключення кредитних договорів на нових умовах. Намагання банку довести, що кредит за угодою не надавався, також не може слугувати правовою підставою для визнання угоди недійсною, адже мова йде про переукладення договорів, які вже діяли, і за якими виділялися кредити. Законодавець пов'язує укладеність договору не з його виконанням, а з досягненням його учасниками згоди по всіх істотних умовах. Закон не пов'язує з невиконанням договору такого правового наслідку як визнання цього договору недійсним.

19.02.2007р. рішенням господарського суду Херсонської області у справі № 11/47-ПД-06 визнано недійсним договір переводу боргу № 02-01/58-98 від 23.03.1998р., укладення якого безпосередньо пов'язане з існуванням оспорюваного кредитного договору № 16 від 28.02.1996р. При розгляді справи № 11/47-ПД-06 судами вже встановлено недійсність договору про перевід боргу № 02-01/58-98 у зв'язку з укладенням кредитного договору № 16, отже дійсність кредитного договору № 16, за точкою зору третьої особи, встановлена рішенням суду у справі № 11/47-ПД-06.

Судом відхилено клопотання третьої особи про витребовування від позивача "документів по всім грошовим надходженням на рахунки позивача від Національного банку України за 1996р.", оскільки документів, що є у справі достатньо для вирішення спору за позовом з предметом і підставами, що розглядається.

С у д в с т а н о в и в:

28.02.1996р. між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 16 (копія на а.с.9). За п.1.1 договору його предметом зазначено перезаключення кредитних договорів № 61 від 13.09.1995р., № 69 від 31.10.1995р., № 70 від 01.11.1995р., № 73, № 74 від 23.11.1995р., № 75, № 76 від 26.12.1995р., № 1, № 2 від 16.01.1996р. на загальну суму 700 крб.

В п.1.2 договору зазначено, що позичальнику надається кредит за рахунок кредитних ресурсів Національного банку в сумі 2500млрд. крб. За умовами кредитування, викладеними у розділі 2 договору, позичальник зобов'язався використати кредит згідно цільового призначення і погасити заборгованість перед банком у відповідності зі строковим зобов'язанням до 13.08.1996р. За користування позичкою позичальник зобов'язався сплачувати банку 120% річних, у випадку порушення строків повернення позички та процентів - сплачувати пеню в розмірі 1% за кожний день простроченого платежу. Забезпеченням повернення кредиту зазначено договір застави від 16.10.1995р., договори застави майнових прав від 04.04.1996р., від 16.04.1996р.

Позов про визнання недійсним договору № 16 від 28.02.1996р. як такого, що суперечить закону у зв'язку з відсутністю істотних умов, що не відповідає вимогам до форми договору, що укладений про людське око, без наміру створити юридичні наслідки задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.153 ЦК УРСР, чинної на час укладення оспорюваного договору, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними умовами, при цьому, є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Зобов’язання позики станом на 28.02.1996р. врегульовано главою 32 ЦК УРСР. В ст.374 ЦК УРСР, зокрема, зазначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов’язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. За ст.375 ЦК УРСР договір позики на суму понад 50 карбованців повинен бути укладений у письмовій формі.

З процитованого в цьому рішенні змісту договору слідує, що сторони дійшли згоди щодо умов, необхідних для договору позики за названою ст.374 ЦК УРСР: зазначено, що позикодавець передає позичальнику 700крб., наведено умови, строки повернення позики позичальником, сплати відсотків за користування коштами.

В частині другій ст.374 ЦК УРСР містилась норма про те, що договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Оцінка змісту частини 1, частини другої статті 374 ЦК УРСР, статті 375 ЦК УРСР в контексті наведеної статті 153 “Укладення договору” ЦК УРСР свідчить, що для висновку про укладення договору позики сумою понад 50 карбованців, його учасники мали не лише дійти згоди щодо необхідних за ч.1 ст.374 ЦК УРСР умов та викласти й підписати письмовий договір, але позикодавець ще й мав передати гроші позичальнику. Поряд з цим, закон не містить припису про те, що ці два складових елемента укладеності договору позики (підписання узгоджених умов та передача позики) мають за хронологією відбуватися обов’язково в такій послідовності: спочатку підписання узгоджених умов, а потім передача позики. Ці дії можуть вчинятися і одночасно, і в послідовності: передача коштів та згодом підписання узгоджених умов позики. Такі варіанти послідовності дій щодо узгодження умов позики, підписання договору та передачі позики слідують з оцінки як окремого змісту ч.1 ст.374 ЦК УРСР, так і оцінки зазначених норм в сукупності.

Позивач своєю позицією у спорі не спростовує, а, навпаки, підтверджує надання ним же відповідачу 700 карбованців, про позику яких зазначено в предметі оспорюваного договору, але зазначає про їх надання раніше, ніж підписано цей договір, відповідно цю послідовність вважає свідченням недійсності договору за дефектом форми, за ознакою мнимості та невідповідності вимозі закону про укладеність договору. Позивач зауважує лишень, що кошти первинно передавались відповідачу протягом вересня 1995р. - січня 1996р. за кредитними договорами № 61 від 13.09.1995р., № 69 від 31.10.1995р., № 70 від 01.11.1995р., № 73, № 74 від 23.11.1995р., № 75, № 76 від 26.12.1995р., № 1, № 2 від 16.01.1996р., переукладення яких було предметом оспорюваного договору.

З огляду на принцип свободи договору, дозволення у цивільних відносинах всього, що не заборонено законом, який завжди був та є притаманним цивільному законодавству, учасники кредитних договорів № 61 від 13.09.1995р., № 69 від 31.10.1995р., № 70 від 01.11.1995р., № 73, № 74 від 23.11.1995р., № 75, № 76 від 26.12.1995р., № 1, № 2 від 16.01.1996р. були вправі реалізувати свої права на зміну відносин, оформлену новим договором про переукладення кредитних договорів за наведеним переліком, у згодом змінених відносинах, за якими первинно отримувалися кошти.

Таким чином, стосовно спірних відносин твердження позивача про вади оспорюваного ним договору є суб’єктивним, об’єктивно ж, договір відповідає письмовій формі, є укладеним та не є мнимим, є фіксацією умов фактично вчинюваних сторонами - і щодо передачі коштів, і щодо їх повернення.

Суд констатує, що з названими суб’єктивними твердженнями позивача законодавець не пов’язує вад договору, відповідно з цими твердженнями про фактичні обставини законодавством не пов’язуються бажані позивачу наслідки.

Поряд з викладеним, суд погоджується з наведеною позивачем тезою про те, що у цьому разі по суті можливий розгляд вимог в обсязі: про визнання недійсним договору - без поєднання з вимогами про застосування наслідків недійсності договору № 16 від 28.02.1996р., оскільки наслідком недійсності цього договору було б поновлення перезаключених за договором № 16 перелічених кредитних договорів № № 61, 69, 70, 73, 74, 75, 76, 1,2.

Поряд з викладеною необґрунтованістю вимог по суті суд констатує і про заявлення позову після закінчення строку позовної давності, що є іншою окремою підставою для відмови у позові за ст.80 ЦК УРСР.

Позов заявлено 18.07.2008р., за ним оспорюється договір від 28.02.1996р. Право на позов у позивача виникло в день підписання оспорюваного ним договору. Згідно зі ст.71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється в три роки.

І хоча суд прийшов до висновку, що права заявника не порушено і підстав для їх захисту нема, наводить обґрунтування тези про заявлення позову поза межами строку позовної давності та про відсутність підстав для поновлення цього строку.

З 01.03.1999р. позивач є таким, що пропустив строк позовної давності. Спочатку за ініціативою суду після заперечень відповідача та третьої особи проти позову з підстав закінчення строку позовної давності, а потім - за клопотанням позивача вивчалось питання про причини пропуску строку позовної давності. В обґрунтування поважності цих причин позивач навів такі дані:" "Відповідно до договору переводу боргу № 02-01/58-98 від 23.03.1998р. від Херсонського суднобудівного заводу була передана заборгованість до ДП "Херсонського державного заводу суднового обладнання та суднової арматури" за кредитним договором № 61 від 13.09.1993р., який увійшов в перелік договорів на переукладення в спірному договорі № 16 від 28.02.1996р., погашення боргу відбувалось за рішенням господарського суду Херсонської області від 11.08.2003р. (справа № 13/227) яке було скасовано за нововиявленими обставинами за рішенням господарського суду Херсонської області від 28.02.2008р. (по справі № 13/227 (2003 р.)).

Відповідно до ст. 267 ЦК України суд може визнати поважною причину пропуску строку позовної давності (тривалого незвернення з позовом до суду) та порушене право підлягаючим судовому захисту. Враховуючи, що до теперішнього часу позивач приймав всі міри щодо погашення боргу новим боржником - ДП "Херсонським державним заводом суднового обладнання та суднової арматури", заявляти позов до ВАТ "Херсонський суднобудівний завод" не було правових підстав, тому банк звертається до суду з проханням визнати поважними причини тривалого незвернення з позовом до суду".

Точку зору позивача про поважність цих причин пропуску строку позовної давності на період з 01.03.1999р. по 18.07.2008р. є суб'єктивною. За оцінкою суду, об'єктивно ці причини не є поважними причинами пропуску строку позовної давності, обставини наведені позивачем при обґрунтуванні причин свідчать про те, що позивач протягом вказаного періоду не вбачав доцільності в такому позові, і саме це є причиною тривалості періоду незаявлення позову.

Суд приймає до уваги, що стосовно вимог про недійсність договору на підставах, передбачених ЦК УРСР відповідно до ст.83 ЦК УРСР не передбачалось непоширення позовної давності (виключень із загального правила про поширення позовної давності на вимоги з цивільно-правовими підставами).

Судом також взято до уваги норму за п.7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про застосування до позову про визнання правочину недійсним, право на пред'явлення якого виникло до 01.01.2004р., позовної давності, встановленої для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Відмовляючи у позові, суд відносить судові витрати у справі - з державного мита та інформаційно-технічного забезпечення судового процесу - на позивача.

Керуючись ст.ст.82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

У позові відмовити.

Суддя В.В. Чернявський

Дата підписання рішення

відповідно до вимог ст. 84 ГПК України

10.11.2008р.