ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2008 р.

№
29-27/184-07-7124

Вищий господарський
суд України у складі колегії суддів:

головуючого
судді

Добролюбової
Т.В.,

суддів

Дроботова
Т.Б.,

Швеця
В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на постанову

Одеського апеляційного господарського суду
від 18 березня 2008 року

у
справі

№ 29-27/184-07-7124

господарського
суду

Одеської
області

за
позовом

Болградської
міської ради Одеської області

до

Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1

про

визнання
недійсним договору оренди

Згідно
з Розпорядженням Вищого господарського суду України                          № 02-12.2/227 від 02
липня 2008 року у зв'язку з відпусткою судді Гоголь Т.Г. для розгляду
справи  № 29-27/184-07-7124 сформовано
колегію суддів у складі: Добролюбової Т.В. (головуючого), Дроботової Т.Б.,
Швеця В.О.

Представники
сторін в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлені про час
та  місце розгляду касаційної скарги.

ВСТАНОВИВ:

У
серпні 2007 року Болградська міська рада (далі - позивач) звернулася до
Господарського суду Одеської області з позовом до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (далі - відповідач) про визнання недійсним договору оренди земельної
ділянки № 4 від 23.01.04 та додаткової угоди до нього від 02.02.05.

Рішенням
Господарського суду Одеської області від 25 січня 2008 року (суддя Аленін О.Ю)
позовні вимоги задоволено. Рішення вмотивоване посиланнями на статті 124, 125
ЗК України, статті 6, 15 Закону України "Про оренду землі", в силу
яких право власності та право постійного користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує
право власності чи право користування
земельною ділянкою, та його державної реєстрації. При цьому, приймаючи
рішення у даній справі, господарський суд вказав, що спірний договір оренди
земельної ділянки № 4 від 23.01.04 та додаткова угода до нього від 02.02.05 не
зареєстровані в установленому законом порядку, оскільки рішення про передачу в
2004 році земельної ділянки в орендне користування ФОП ОСОБА_1 Болградською
міською радою не приймалося. Крім того, задовольняючи позовні вимоги, суд
зазначив й про відсутність у договорі оренди № 4 істотних умов договору, що є
підставою для визнання такого договору недійсним.

Постановою
Одеського апеляційного господарського суду від 18 березня 2008 року (колегією
суддів у складі: Бойка Л.І. - головуючого, Величко Т.А., Жукової А.М.) рішення
Господарського суду Одеської області від 25 січня 2008 року залишено без змін з
тих же мотивів.

Не
погоджуючись з прийнятими у справі судовими актами, фізична особа-підприємець
ОСОБА_1 звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в
якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 25.01.08 та
постанову Одеського апеляційного господарського суду від 18.03.08 скасувати та
прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи
касаційну скаргу доводами щодо неповного з'ясування судами всіх обставин
справи, зокрема, не надання належної правової оцінки рішенню 25 сесії
Болградської міської ради від 03.08.01, на підставі якого було укладено договір
оренди земельної ділянки № 4 від 23.01.04 та додаткової угоди до нього, що є
порушенням вимог статті 4 ГПК України. Крім того, скаржник вказав на не
дослідження судами факту сплати ФОП ОСОБА_1 орендних платежів за користування
земельною ділянкою.

Заслухавши
суддю -доповідача Швеця В.О., перевіривши правильність застосування
господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія
суддів касаційної інстанції вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню
з таких підстав.

Як
вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій,
рішенням Болградської міської Ради № 533-ХХІІІ від 03.08.01 затверджено акт
міської комісії від 17.07.01 про виділення земельної ділянки фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_1 під розміщення торгового кіоску для реалізації
хлібобулочних виробів по вул. Варненській вздовж огорожі ринку РПС у м.
Болграді в орендне користування строком на 5 років із обов'язковим укладенням
договору оренди.

Рішенням Болградської міської Ради №
643-ХХІІІ від 05.02.02 було визнано такими, що втратили чинність, усі раніше
прийняті рішення про передачу та закріплення земельних ділянок у користування,
у зв'язку із набранням чинності Земельного Кодексу України від 01.01.02.

18 лютого 2002 року між  Болградською міською радою та ФОП ОСОБА_1
було укладено договір про право тимчасового користування землею на умовах
оренди для розміщення торгівельного кіоску строком до 31.12.02.

04 березня 2003 року між сторонами
даного спору було укладено новий договір на право тимчасового користування
землею на умовах оренди для розміщення торгівельного кіоску, строком до
31.12.03, за адресою: АДРЕСА_1 вказаного договору передбачено, що він набуває
чинності з 01.01.03 на підставі рішення 31 сесії Болградської міськради від
05.02.02 № 643-ХХІІІ.

23
січня 2004 року між Болградською міською радою та відповідачем було укладено
договір оренди земельної ділянки для розміщення торговельного кіоску на строк
до 31.12.04, проте останній в порушення вимог статті 124 ЗК України укладено
без відповідного рішення сесії міської ради та без відповідної державної
реєстрації. 02 лютого 2005 року між сторонами підписано також додаткову угоду
до вказаного договору, якою дію вказаного договору пролонговано до 31.12.05.
При цьому, як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується
матеріалами справи, в 2004 році рішення про передачу в оренду земельної ділянки
ФОП ОСОБА_1 чи рішення про продовження дії договору оренди земельної ділянки
від 04.03.03 Болградською міською радою не приймалось.

Згідно
з частиною 1 статті 6 Закону України „Про оренду землі” орендарі набувають
право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним
кодексом України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України,
цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Відповідно до частини 1 статті 124
Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають
у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення
відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування
шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Згідно
з частинами 1, 2 статті 125 Земельного кодексу України, право власності та
право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її
власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право
на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його
державної реєстрації. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку
визначені статтею 126 ЗК України, згідно якої право власності на земельну
ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується
державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів
України. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється
відповідно до закону.

Проте,
як встановлено господарськими судами та підтверджується матеріалами справи,
всупереч вимогам статті 125 ЗК України у відповідача відсутні документи, що
посвідчують його право на оспорювану земельну ділянку. Так, договір оренди 23
січня 2004 року та додаткова угода до нього у встановленому законом порядку не
зареєстровані. Крім того, спірний договір не містить відомостей щодо визначення
об'єкту оренди (місце розташування й розмір земельної ділянки), і як наслідок в
договорі відсутні невід'ємні частини договору оренди землі, зокрема, план, або
схема земельної ділянки, що передається в оренду; кадастровий плану земельної
ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у його використанні та встановлених
земельних сервітутах; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на
місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної
ділянки, що в силу статті 15 Закону України „Про оренду землі” є істотними
умовами договору оренди землі.

Відповідно
до частини 2 статті 15 Закону України „Про оренду землі”, відсутність у договорі
оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також
порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в
державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним
відповідно до закону.

У
зв'язку з чим, місцевий господарський суд, з яким погодився також апеляційний
суд, правомірно відхилив посилання відповідача щодо набуття ним права орендного
користування вказаною земельною ділянкою на підставі спірного договору та
обґрунтовано задовольнив вимоги Болградської міської ради Одеської області і
визнав недійсними на майбутнє договір оренди земельної ділянки № 3 від 23.01.04
та додаткової угоди до нього від 02.02.05.

Щодо
доводів касаційної скарги, то вони не спростовують вказаного висновку суду, та,
крім того, пов'язані з переоцінкою доказів, що виходить за межі повноважень
касаційної інстанції.

Відповідно
до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України
касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини,
що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені
ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх.

Враховуючи
вищенаведене, судова колегія Вищого господарського суду України вважає, що
оскаржувана постанова Одеського апеляційного господарського суду є законною та
обґрунтованою, а тому не вбачається підстав для її зміни чи скасування.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 1115, 1117, 1119  Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну
скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову
Одеського апеляційного господарського суду від 18 березня 2008 року - без змін.

Справу
№ 29-27/184-07-7124 скерувати до Господарського суду Одеської області.

Головуючий
суддя
Т. Добролюбова

Судді

Т.Дроботова

В.
Швець