СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВВВ, 3а. Тел. 55-17-32
____________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.08
Справа № 16/77

За позовом
Товариства з
обмеженою відповідальністю виробничо-комерційного підприємства  “Теплотехнік”, м. Запоріжжя

до Суб'єкта підприємницької
діяльності -фізичної особи підприємця ОСОБА_1, м. Луганськ

про стягнення 9408 грн. 55 коп.

Суддя Шеліхіна Р.М.

секретар судового засідання Маценко О.В.

за участю представників сторін:

від позивача -Каража Р.І., дов. від
10.06.08. №178;

від відповідача -ОСОБА_1.,
паспорт від 29.11.06. НОМЕР_1,  виданий Артемовським РВЛМУУМВС України в
Луганській обл. від 29.11.96.,

ОСОБА_2, дов. від 12.06.08. НОМЕР_1,

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: заявлена вимога про стягнення з
відповідача інфляційних нарахувань в сумі 8008грн. і три відсотки річних
в сумі 1400,55грн. за несвоєчасне виконання грошового обов'язку.

Відповідач проти позову заперечує у
зв'язку з тим, що наказ суду по справі № 16/32, за яким з відповідача стягнуто
основний борг у сумі 41120,00 грн., пеню у сумі 28372,80 грн., інфляційні
нарахування у сумі 370,08 грн., 3%-річних у сумі 81,11грн., знаходиться на
виконанні у державній виконавчий службі і, безпосередньо від відповідача,
своєчасність сплати боргу позивачу не залежить.

Відзивом від 12.06.08., зданим у
судовому засіданні, відповідач вказав про неприпустимість двічі відповідати
перед кредитором і судом за невиплату боргу за договором та невиконання рішення
суду. Також відповідач додатково зазначає про відповідальність за несвоєчасне
виконання рішення суду державної виконавчої служби.

Представник позивача підтримав позов
і заперечив доводи відповідача, вказавши про те, що підставою заявленого позову
є не рішення суду, а невиконання відповідачем грошового обов'язку на суму
40000грн. по договору від 25.09.06. №14/7, відповідальність за що передбачена
нормою ст.625 ЦК України у вигляді стягнення інфляційних нарахувань та трьох
відсотків річних.

Враховуючи вищевикладене, повно,
всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали та обставини справи,  вислухав представників сторін, оцінивши
надані ними докази своїх вимог і заперечень до суті спору, їх  належність, допустимість, достовірність
кожного  окремо і у сукупності, суд
дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Відповідно до норми ст.19 Основного
Закону держави -Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на
засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.35 ГПК України факти,
встановлені рішенням суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову
при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Рішенням господарського суду
Луганської області від 19.02.07. по справі №16/32 встановлено, що між сторонами
у справі укладено договір від 25.09.06. №14/7, на підставі якого продавець
(відповідач) зобов'язався продати покупцю (позивачу) товар -радіатори
опалювальні чугунні МС 140 МЧ(500) в заводських пакунках - по ціні, у кількості
відповідно до умов вказаного договору - і поставити продукцію покупцю протягом
10 календарних днів з дня пред'явлення рахунку на оплату і внесення покупцем
(позивачем) авансу у розмірі 40% вартості, а покупець (позивач) зобов'язався
прийняти та оплатити поставлений товар на підставі пред'явленого відповідачем
рахунку на умовах 40% передоплати (авансу) і повністю розрахуватися з продавцем
(відповідачем) в день отримання продукції.

Рішенням суду також встановлено, що
відповідачем порушено умови договору від 25.09.06. №14/7 та закон -вимоги
ст.265 ГК України, ст.ст.526,629,693 ЦК України - невиконанням грошового
обов'язку на користь позивача у вигляді повернення передоплати, у зв'язку з чим
присуджено до стягнення з відповідача борг в сумі 41120грн. Рішення в частині
стягнення боргу залишено без змін апеляційною та касаційною судовими
інстанціями.

Даним позовом позивач звернувся до
відповідача про стягнення інфляційних нарахувань в сумі 8008грн. і трьох
відсотків річних в сумі 1400,55грн. за несвоєчасне виконання грошового
обов'язку по договору від 25.09.06. №14/7 за період з 01.01.07. по 01.02.08.,
тобто, за той період, за який не було заявлено у справі №16/32 даних вимог.

Відповідно
до правил ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень до суті спору. Згідно
з вимогами ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами доказами.

Матеріалами справи підтверджено
належним чином факт існування у відповідача грошового обов'язку перед позивачем
по договору від 25.09.06. №14/7 в сумі 40000грн. і даний факт підтверджено
відповідачем у судовому засіданні.

Таким чином, при розгляді справи суд
встановив, що відповідач не виконав на даний час свої обов'язки перед позивачем
по поверненню передоплати позивачеві на суму 40000грн. у зв'язку з не поставкою
товару по договору від 25.09.06. №14/7, чим продовжує порушувати умови
укладеного з позивачем договору.

Стягнення інфляційних нарахувань та 3
% річних цілком обґрунтовані та відповідають чинному законодавству, у т.ч. ст.
625 ЦК України, згідно яких боржник (відповідач), який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу кредитора (позивача) зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням інфляційних нарахувань та 3% річних з простроченої
суми за весь час прострочення.

Зобов'язанням
є  правовідношення,  в
якому  одна  сторона (боржник) зобов'язана   вчинити
на   користь   другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно,  виконати  роботу,  надати послугу,  сплатити
гроші  тощо) або утриматися від
певної дії,  а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Підставами   виникнення
цивільних  прав  та
обов'язків, зокрема, є  договори
та інші правочини. Договір від 25.09.06. №14/7, укладений між сторонами по
справі, є підставою виникнення грошового обов'язку у відповідача.

Згідно
статті 598 ЦК України  зобов'язання
припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором
або законом. Припинення
зобов'язання   на  вимогу
однієї  із  сторін допускається лише у випадках,
встановлених договором або законом.

Стаття
599. встановлює, що зобов'язання припиняється виконанням,  проведеним належним чином.

З
огляду на вказані норми права і встановлені судом факти при розгляді даної
справи і справи господарського суду Луганської області між цими ж сторонами
№16/32 (з постановленим рішенням від 19.02.07.) підтверджують те, що грошовий
обов'язок у відповідача на користь позивача в сумі 40000грн. по договору від
25.09.06. №14/7 існує і дане зобов'язання не виконано відповідачем на даний
час. При цьому слід вказати, що глава 50 ЦК України не містить такої підстави
для ствердження про виконання грошового зобов'язання як постановлене судом
рішення. Стадія судопровадження, на якій можна стверджувати про виконання
зобов'язання шляхом повного погашення вимог кредитора (позивача) у
відповідності до ст.599 ЦК України, це стадія виконання судового рішення та
закриття виконавчого провадження у зв'язку з погашенням заборгованості.

Доводи
відповідача про відсутність відповідальності за несвоєчасне виконання судового
рішення не стосуються суті даного спору, оскільки позивач не вимагає
притягнення відповідача до будь-якої відповідальності за несвоєчасне виконання
судового рішення, а просить суд стягнути інфляційні нарахування та 3 % річних у
зв'язку з невиконанням грошового обов'язку по договору від 25.09.06. №14/7.

З
урахуванням доводів відповідача, викладених у відзиві, необхідно вказати, що
виконати грошовий обов'язок за вказаним договором зобов'язаний
саме відповідач, а не виконавча служба, яка має обов'язок по виконанню
судового рішення.

До
того ж, постановлене судом рішення по справі 16/32  не є підставою для виникнення у відповідача
грошового обов'язку в сумі 40000грн. по договору від 25.09.06. №14/7 (а
підставою є сам договір)  і не припиняє
грошового обов'язку відповідача по договору від 25.09.06. №14/7, тому що гроші
позивачеві не виплачені відповідачем. Також необхідно вказати, що права на
виконання цього обов'язку відповідача ніхто не позбавляв.

За
таких підстав позов є повністю обґрунтований, підтверджений належними доказами
і фактами, встановленими у справі господарського суду Луганської області №16/32
по спору між цими ж сторонами, та таким, що підлягає задоволенню частково у
зв'язку з припущеною позивачем помилкою при розрахуванні інфляційних
нарахувань. Вимогу про стягнення індексу інфляції слід задовольнити у розмірі
7988,24грн., а вимогу про стягнення трьох відсотків річних повністю - на суму
1400,55грн.

У відповідності до правил ст.49 ГПК
України судові витрати покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених
вимог.

На підставі викладеного, ст.19
Конституції України, ст.ст.173,193 ГК України, ст.ст.11,509,599 ЦК України,
керуючись ст.ст.33,34,35,44-49,82,84,85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи підприємця ОСОБА_1,АДРЕСА_1
на користь Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційного підприємства  “Теплотехнік”, м. Запоріжжя, вул.
«Виробнича», 2 «г», ід. код 23855773 інфляційні нарахування в сумі
7988,24грн., три відсотки річних в сумі 1400,55грн., державне мито в сумі
101,79грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в
сумі 117,75грн. Видати наказ.

3. В решті вимог
відмовити.

Рішення підписане 17.06.08.

Суддя
Р. Шеліхіна