ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2008 р.

№ 19/286

Вищий господарський суд України в складі колегії

суддів:

Грейц К.В. –головуючого,

Бакуліної С.В.,

Глос О.І.,

розглянувши касаційну скаргу

Новояворівського державного гірничо-хімічного підприємства "Сірка"

на постанову

від 20.05.2008

Львівського апеляційного господарського суду

у справі господарського суду Львівської області № 19/286

за позовом

Державного комітету України з державного матеріального резерву

до

Новояворівського державного гірничо-хімічного підприємства "Сірка"

про

повернення матеріальних цінностей державного резерву та сплату штрафних санкцій в сумі 2944611,50 грн.

за участю представників:

- позивача

Михайлець О.В.

- відповідача

Чікеля А.І.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 05.12.2007 у справі № 19/286 (суддя Левицька Н.Г.) в задоволенні позовних вимог Державного комітету України з державного матеріального резерву до Новояворівського державного гірничо-хімічного підприємства "Сірка" про повернення матеріальних цінностей державного резерву та стягнення штрафних санкцій в розмірі 2944611,50 грн. відмовлено.

Львівський апеляційний господарський суд (колегія суддів у складі головуючого судді Бонк Т.Б., суддів Бойко С.М., Марко Р.І.), здійснюючи апеляційний перегляд в зв’язку зі скаргою позивача, постановою від 20.05.2008 рішення у справі скасував частково і прийняв нове рішення, яким позовні вимоги Державного комітету України з державного матеріального резерву задовольнив частково, зобов'язавши Новояворівське державне гірничо-хімічне підприємство "Сірка" повернути до державного резерву мазут паливний марки М-100 - 1632, 282 тон, мазут паливний марки М-40 - 329,106 тон та стягнувши з відповідача в доход державного бюджету України на реєстраційний рахунок позивача штрафні санкції в розмірі 1955210, 67 грн., в решті рішення залишив без змін.

Новояворівське державне гірничо-хімічне підприємство "Сірка", не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції в частині задоволення позову, просить її скасувати, заливши в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом п. п. 4, 10 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08.10.1997 № 1129, п. 3 ст. 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв", покладення в основу оскаржуваної постанови неналежних доказів, наданих позивачем, і неврахування тієї обставини, що позивач не набув в порядку правонаступництва будь-яких зобов’язань відповідального зберігача матеріальних цінностей державного резерву.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного та рішенні місцевого господарських судів, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до визначення термінів, наведених у ст. 2 Закону України "Про державний матеріальний резерв", закладення матеріальних цінностей до державного резерву це прийняття матеріальних цінностей для зберігання в державному резерві, а відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву це зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Згідно ч. 5 ст. 4 Закону України "Про державний матеріальний резерв" підприємства, установи і організації незалежно від форм власності, що виконують згідно з договором з центральним органом виконавчої влади, який здійснює управління державним резервом, відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, не входять до системи державного резерву.

Згідно частин 3, 5 статті 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв", перелік підприємств, установ і організацій усіх форм власності, що виконують відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, номенклатура та обсяги їх накопичення визначаються мобілізаційними та іншими спеціальними планами. Відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. п. 4, 5 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08.10.1997 № 1129, на підприємствах, в установах і організаціях, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, розміщення матеріальних цінностей забезпечується Держкомрезервом, виходячи з критеріїв економічної доцільності, наявності у цих зберігачів необхідних для зберігання продукції умов, доцільності територіального розташування зберігачів тощо. Поставка і закладення матеріальних цінностей до державного резерву здійснюється відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України номенклатури і норм їх накопичення у державному резерві та мобілізаційних завдань у порядку створення, поповнення, освіження, заміни запасів матеріальних цінностей державного резерву та повернення тимчасово позичених матеріальних цінностей.

За приписами пунктів 8, 9, 10 зазначеного Порядку поставка матеріальних цінностей до державного резерву підприємствами-постачальниками здійснюється за договорами, що укладаються з Держкомрезервом, підприємствами, установами і організаціями-зберігачами відповідно до типового договору на поставку матеріальних цінностей до державного резерву, який затверджується Держкомрезервом. Матеріальні цінності, що закладаються до державного резерву у відповідальних зберігачів, приймаються ними самостійно з дотриманням вимог, визначених Держкомрезервом, а також обумовлених договорами на їх поставку. Матеріальні цінності вважаються закладеними до державного резерву після підписання акта про їх приймання, розміщення на місці постійного зберігання та оформлення відповідних бухгалтерських документів складського обліку.

Посилаючись на ту обставину, що на відповідальному зберіганні Яворівського ДГХП "Сірка", правонаступником якого є Новояворівське ДГХП "Сірка" (наказ Міністерства промислової політики від 27.06.2006 № 230, ухвала господарського суду Львівської області від 30.10.2006 у справі № 4/1030-9/234), з 1991 року знаходились матеріальні цінності державного резерву, що підтверджується актом перевірки від 04.03.1997, картками бухгалтерського обліку ф.Р-93, ф-6, позивач вимагає повернення матеріальних цінностей та сплати штрафних санкцій, оскільки актом перевірки від 04.03.2003, складеного провідним спеціалістом Львівського контрольно-ревізійного відділу Державного комітету України з державного матеріального резерву, виявлено самовільне відчуження мазуту марки М-100 в кількості 1632,282 тон і мазуту марки М-40 в кількості 329,106 тон.

Вирішуючи спір у справі, суди попередніх інстанцій дійшли прямо протилежних висновків щодо підставності і ґрунтовності позовних вимог.

Так, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, адже, позивач не надав жодних доказів, які б підтвердили факт закладення матеріальних цінностей державного резерву на відповідальне зберігання відповідачеві, доказів укладення з ним відповідного договору, оплати послуг відповідача за зберігання матеріальних цінностей державного резерву, тощо.

При цьому, в обґрунтування відсутності таких документів і доказів позивач послався на акт від 28.12.1994, згідно якого первинні документи по бухгалтерському обліку матеріалів державного резерву, в т.ч. нафтопродуктів, а також банківські документи по їх оплаті включно по 01.11.1991 були знищені, втім, суд першої інстанції відхилив цей акт в якості доказу знищення саме тих документів, які пов’язані з даною справою.

Натомість, суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що наявність мазуту у Новояворівського ВО "Сірка" (правопопередника відповідача) підтверджується карточками бухгалтерського обліку за формою Р-93 і ф-6, копії яких наявні у матеріалах справи, однак, не спростував висновки суду першої інстанції про складення цих карток позивачем в односторонньому порядку і не зважив на те, що згідно чинного законодавства, документом, який підтверджує факт закладення матеріальних цінностей на відповідальне зберігання, є відповідний акт їх приймання, втім, такий акт відсутній.

Крім того, залишились без уваги суду апеляційної інстанції і будь-якого спростування висновки суду першої інстанції, що в порушення вимог вище переліченого законодавства, між сторонами за справою не укладався письмовий договір відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву, відсутні докази внесення відповідача до переліку підприємств, установ і організацій, що виконують відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, номенклатура та обсяги їх накопичення, визначені мобілізаційними та іншими спеціальними планами, які б доводились підприємству відповідача або його правопопередника, а також будь-які докази оплати послуг відповідача зі зберігання матеріальних цінностей державного резерву.

Як встановлено місцевим господарським судом, єдиний документ, яким позивач підтверджує наявність мазуту на відповідальному зберіганні Яворівського ДГХП "Сірка", є акт перевірки від 04.03.1997, втім, цей акт не дає змогу встановити, що фактичний обсяг мазуту, засвідчений цим актом, є матеріальними цінностями державного резерву, які мали зберігатись і накопичуватись відповідачем, адже, як вказано в акті, інвентаризація, облік, звітність і окреме зберігання таких цінностей на підприємстві не ведеться.

Разом з тим, як вбачається з довідок контрольно-ревізійного відділу в Яворівському районі Львівської області від 18.10.2000 та від 02.12.2005, на підприємстві відповідача документи, які свідчать про закладення, облік на позабалансових рахунках і фактичне збереження матеріальних цінностей - 1962 тон мазуту –державного резерву, відсутні, договір на зберігання мазуту не укладався, чого не заперечив позивач.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов хибного висновку щодо наявності підстав для задоволення позову.

Враховуючи, що позивачем, в порушення вимог ст. ст. 33, 34 ГПК України, не доведено належними засобами доказування факт закладення у встановленій кількості матеріальних цінностей на відповідальне зберігання відповідачеві (його правопопереднику) та їх самовільне відчуження, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи господарським судом Львівської області фактичні обставини справи встановлені на основі повного і об’єктивного дослідження матеріалів справи, висновки суду про відмову в позові відповідають цим обставинам і їм надана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а, отже, підстави для його зміни або скасування відсутні, відтак, постанова апеляційної підлягає скасуванню як незаконна.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 20.05.2008 у справі господарського суду Львівської області № 19/286 скасувати.

Рішення господарського суду Львівської області від 05.12.2007 у цій справі залишити в силі.

Касаційну скаргу Новояворівського державного гірничо-хімічного підприємства "Сірка" задовольнити.

Головуючий суддя К.В.Грейц

Судді           С.В.Бакуліна

О.І.Глос