ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

24.09.08р.

Справа № 12/82-08

За позовом Військового прокурора Дніпропетровського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м. Київ

до Державного підприємства "Виробниче Об'єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова", м. Дніпропетровськ

Третя особа: Квартирно-експлуатаційний відділ міста Дніпропетровська,

м. Дніпропетровськ

про визнання недійсним договору № 270/3/134-07Р від 21.12.2007р.

Суддя Жукова Л.В.

при секретарі Леда І.С.

Представники сторін :

Від прокуратури Рогуля О.В. довіреність № 1350 вих. від 12.05.2008р. Від позивача Бенда Н.М. довіреність № 220/20/д від 11.01.2008р.

Від відповідача Ганненко О.І. довіреність № 157/203 від 13.03.2008р.

Від відповідача Петушков І.С. довіреність № 296 від 23.06.2008р.

Від третьої особи Бенда Н.М. довіреність № 138 від 04.02.2008р.

СУТЬ СПОРУ:

Військовий прокурор Дніпропетровського гарнізону звернувся з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до відповідача, та, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог № 2319вих. від 13.08.2008р., просить визнати недійсним ( з моменту укладення) договір № 270/3/134-07Р від 21 грудня 2007 року „Про спільну діяльність у будівництві житла” укладений директором Державного департаменту надлишкового майна та земель Кирилловим В.Д., від імені Міністерства оборони України з Державним підприємством „Виробниче об’єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова”.

Свої позовні вимоги військовий прокурор обгрунтовує тим, що оспорюваний договір був укладений особою, яка не має необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки спірний договір було підписано від імені Міністерства оборони України директором Державного департаменту надлишкового майна та земель Кирилловим В.Д. з перевищенням своїх повноважень в порушення ст. 14 Закону України „Про Збройні Сили України”, ст. 77 Земельного кодексу України, ст. 203 ЦК України. За умовами п.2.1 договору його предметом є спільна діяльність щодо будівництва комплексу житлових будинків з вбудовано-прибудованими приміщеннями багатофункціонального призначення орієнтовною загальною площею 54000 кв.м. згідно з проектно-кошторисною документацією, що підлягають будівництву на земельній ділянці військового містечка № 2, орієнтовною загальною площею 3,3 га, яка розташована по вулиці Чичеріна, 42 у м. Дніпропетровську. Часткою у спільній діяльності Міністерства оборони України є здійснення оцінки права забудови зазначеної вище земельної ділянки, технічного нагляду та прийняття будівель в експлуатацію, участь в узгоджених по переоформленню права користування земельною ділянкою, що в грошовому еквіваленті орієнтовно становить 54 124 200 грн. Однак, відповідно до ст.6 Закону України „Про управління об’єктами державної власності” та п. 4 Положення про Міністерство оборони України” затведрженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 року № 1080 будь-якими повноваженнями на здійснення спільної діяльності, як на основі об’єднання вкладів, так і без об’єднання вкладів, Міністерство оборони не наділено. Для забезпечення окремих видів діяльності Збройних Сил України, як орган військового управління під час здійснення адміністративного (повсякденного) управління Збройними Силами Міністерство оборони України утворює, реорганізовує та ліквідовує в установленому порядку підприємства, установи та організації, контролює їх діяльність. Згідно п.6.1 договору Міністерство оборони України зобов’язано передати відповідачеві в установленому порядку під будівництво земельну ділянку, згідно з планом землекористування „Об’єктів спільної діяльності”. Проте, передача Міністерством оборони України земельної ділянки виходить за межі обсягу його цивільної дієздатності та є порушенням вимог чинного земельного законодавства. Відповідно до ст. 77 Земельного кодексу України зазначена земельна ділянка належить до земель оборони, перебуває у комунальній власності Дніпропетровської міської ради і знаходиться у постійному користуванні у Міністерства оборони України. За ст. 96 Земельного кодексу України землекористувач повинен використовувати землі за цільовим призначенням, а отже передача Міністерством оборони України земельної ділянки під будівництво комплексу житлових будинків є ніщо інше ніж, зміна цільового призначення землі. Згідно до ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень та зміна цільового призначення земель проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. За викладеного, військовий прокурор вважає, що директором Державного департаменту надлишкового майна та земель Міністерства оборони України Кирилловим В.Д., всупереч вимогам наведеного законодавства прийнято рішення щодо передачі земельної ділянки, яке виходить за межі його повноважень та обсягу цивільної дієздатності, що відповідно до ст. 215 ЦК України є підставою недійсності цього правочину. Крім того, військовий прокурор зазначає, що оспорюваний договір суперечить Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, а саме: при укладенні договору 21.12.2007р. № 270/3/134-07Р були порушені вимоги Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Сил України”, оскільки земельна ділянка, яка розташована на вул. Чичеріна, 42 у м. Дніпропетровську є військовим містечком № 2 на якій розміщені по цей час об1єкти нерухомості, які перебувають в оперативному управлінні Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська та використовуються військовими частинами А-1314, А-3139, А-1314 „Е”, А-0355, А-1306, А-2129, А-4499, що на даний час виконують поставлені перед ними завдання про забезпечення бойової готовності та боєздатності 6 Армійського корпусу Сухопутних військ Збройних Сил України. Передача, відповідно до підпункту „г” пункту 6.1 договору земельної ділянки військового містечка № 2 є фактичним відчуженням розташованих на ній об’єктів військового нерухомого майна, передислокацію або розформування зазначених військових частин. Відповідно до ст. 3 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України” облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Статтею 6 цього Закону також визначено, що відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Кошти, одержані від реалізації військового майна, зараховуються до Державного бюджету України та використовуються виключно на потреби оборони. Рішення щодо відчуження нерухомого військового майна, розташованого у військовому містечку № 2 за адресою: вул. Чичеріна, 42 у м. Дніпропетровську Кабінетом Міністрів України не приймалось. З вищенаведеного, військовий прокурор дійшов висновку, що всупереч наведеним вимогам чинного законодавства Міністерством оборони України фактично було відчужено на користь відповідача військове майно за відсутності будь-яких рішень Кабінету Міністрів України. Також, військовий прокурор посилається і на те, що зобов’язання Міністерства оборони передати відповідачеві в установленому законодавством України порядку під будівництво земельну ділянку, що передбачено п.6.1 договору суперечить ст.ст. 77, 20 Земельного кодексу України за якими зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Будь-яких рішень Дніпропетровською міською радою щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки не приймалось. Відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними угод. При цьому, в ст. 4 Закону України „Про використання земель оборони” наведений вичерпний перелік використання земель оборони в господарських цілях, а саме: вирощування сільськогосподарських культур, випасання худоби та заготівля сіна на землях, наданих їм у постійне користування. Тобто, передача земель оборони як частку в житловій забудові чинним законодавством України не передбачена. Крім того, в обгрунтування позову військовий прокурор посилається на аналогічну правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 26.06.2007р. по справі № 336/10-05.

Представник позивача (Міністерства оборони України) в судовому засіданні та у письмових поясненнях позовні вимоги військового прокурора підтримав та просить їх задовольнити посилаючись на те, що зміст договору № 270/3/134-07Р від 21.12.2007р. прямо суперечить чинному законодавству України з питань відчуження та реалізації військового майна, оскільки Міністерство оборони України не має повноважень на реалізацію військового майна у відповідності зі ст. 19 Конституції України, Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил України” затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000р. №1919, Положенням про Міністерство оборони України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006р. № 1080.

Представники відповідача в судовому засіданні, у відзиві на позов та в доповненнях до відзиву посилається на те, що оспорюваний договір укладений та підписаний уповноваженою особою Міністерства оборони України на підставі п..6 п. 4 Положення про Міністерство оборони України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006р. № 1080 за якими Міністерство оборони України серед функцій та завдань у питаннях організації фінансової, економічної та господарської діяльності серед інших, зокрема, бере участь у здійсненні управління військовим майном та проведенні його інвентаризації, організовує роботу, пов’язану з капітальним будівництвом, експлуатацією і ремонтом житлового, казарменого та інших фондів об’єктів військового призначення, забезпечує використання земельних ділянок, виділених для потреб Збройних сил. Посилання відповідача про те, що спірна земельна ділянка площею 3,3 га була передана Міністерством оборони України відповідачеві із зміною цільового призначення з земель оборони на землі житлової та громадської забудови є хибним, оскільки пп.”г”, п.6.1 договору визначено, що Міністерство оборони України передає під будівництво (а не у користування) земельну ділянку генпідряднику (а не відповідачеві) в установленому законодавством України порядку згідно з планом землекористування для будівництва об’єктів спільної діяльності. Передумовою виконання пп.”г” п.6.1 договору, є п.п”в” п.6.1 договору, за яким визначено, що п. „г” може бути виконано за умови, що Міністерство оборони України оформлює необхідні дозвільні документи, необхідні для виконання зобов’язань відповідачем. Забезпечує в установленому законодавством України порядку оформлення за рахунок та за участю відповідача землевпорядної документації, оформлення користування земельною ділянкою, цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування об’єктів спільної діяльності, а також оформлення необхідних дозволів, технічних умов та іншої необхідної у зв’язку з винесенням інженерних мереж з території забудови, приведенням земельної ділянки у стан, придатний до початку будівництва. Твердження прокурора про те, що оспорюваний договір суперечить ст.ст. 1, 3, 6 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України” та п.2, 6 Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000р. № 1919. не відповідає дійсності, оскільки п.п.”г” п.6.1 договору не передбачає передачу земельної ділянки відповідачу. Відповідно до умов договору Міністерство оборони України є замовником будівництва на земельній ділянці, наданій йому у постійне користування, а передача чи відчуження військового майна на користь відповідача договором не передбачена, тому посилання прокурора за зазначені вище норми чинного законодавства України є необгрунтованими. Є хибними посилання відповідача й на те, що при укладені спірного договору порушені норми ст.ст. 20, 21, 77 Земельного кодексу України про те, що пп „г” п.6.1 договору фактично призводить до зміни цільового призначення земельної ділянки, оскільки навпаки, п.п.”в” п.6.1 договору сторони передбачали, що Міністерство оборони України оформлює необхідні дозвільні документи, необхідні для виконання зобов’язань відповідачем. Забезпечує в установленому законодавством України порядку оформлення за рахунок та за участю відповідача землевпорядної документації, оформлення користування земельною ділянкою, цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування об’єктів спільної діяльності, а також оформлення необхідних дозволів, технічних умов та іншої необхідної у зв’язку з винесенням інженерних мереж з території забудови, приведенням земельної ділянки у стан, придатний до початку будівництва. Тобто, оспорюваним договором взагалі не передбачено вилучення земельної ділянки з постійного користування Міністерства оборони України, яке є офіційним замовником будівництва об’єкту спільної діяльності. Що є стосується посилання прокурора на постанову Веховного Суду України від 26.06.2007р. по справі № 336/10-05, то такі посилання не можуть прийняті за основу як відповідна правова позиція, оскільки зі змісту вищезгаданої постанови видно, що вкладом Міністерства оборони України у дольову участь у будівництві була земельна ділянка з земель оборони. У даному випадку за умовами оспорюваного прокурором договору Міністерство оборони України є замовником будівництва об’єкту спільної діяльності на своїй земельній ділянці, з попередньою зміною її цільового призначення у встановленому законодавством порядку та оспорюваним договором взагалі не передбачена передача земельної ділянки відповідачеві.

Представник третьої особи у судовому засіданні та у письмових поясненнях зазначає, що військове містечко № 2 розташоване за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Чичеріна, 42 використовується за цільовим призначенням, на ньому розташовані військові частини Міністерства оборони України –А1314 (6АК), А3139, А1314-Е, А0355, А1306, А2129. Розпоряджень стосовно ліквідації та передислокації військових частин, які розташовані на території військового містечка № 2 КЕВ м. Дніпропетровська не надходило. Будівлі та споруди даного військового містечка знаходяться на балансі КЕВ м. Дніпропетровська. Земельна ділянка військового містечка № 2 перебуває на обліку КЕВ м. Дніпропетровська і знаходиться у складі земель Міністерства оборони України. Стосовно спірного договору третя особа ніяких пояснень надати не може, оскільки ніякої інформації щодо укладення спірного договору на адресу КЕВ не надходило.

У ході судового розгляду справи військовий прокурор заявив клопотання про витребування у Управління земельних ресурсів у м. Дніпропетровську копію державного акту від 26.12.1969р. № 85 виданого Міністерству оборони України на право постійного користування земельною ділянкою військового містечка № 2 (м. Дніпропетровськ, вул. Чичеріна, 42) та залучити в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача по справі № 12/82-08 –Південне управління капітального будівництва Міністерства оборони, яка є самостійною юридичною особою, оскільки останнє отримало архітектурне завдання на розробку містобудівельного обгрунтування щодо розміщення житлової забудови на земельній ділянці військового містечка № 2 (м. Дніпропетровськ, вул. Чичеріна, 42) та прийняте у цій справі рішення може вплинути на права обов’язки останнього.

Розглянувши зазначені клопотання суд не находить підстав для їх задоволення, оскільки копію державного акту на право користування землею № 85 від 26.12.1969р. надано військовим прокурором, та з позову і наданих документів не вбачається, що даний спір зачіпає права та інтереси Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони, а тому підстави для залучення останнього в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача у господарського суду відсутні.

У судовому засіданні оголошувалася перерва до 24.09.2008р.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд –

ВСТАНОВИВ :

21 грудня 2007р. між Міністерством оборони України, в особі директора Державного департаменту майна та земель Кириллова Віктора Дмитровича, що діяв на підставі довіреності Міністра оборони України від 14.12.07 № 220/934/д (Сторона-1) та Державним підприємством «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім.. О.М. Макарова»був укладений договір №270/3/134-07Р про спільну діяльність у будівництві житла (без об`єднання вкладів учасників) (Сторона-2).

Згідно п. 2.1 цього договору, предметом договору є проведення спільної діяльності Сторін щодо будівництва комплексу житлових будинків з вбудовано-прибудованими приміщеннями багатофункціонального призначення орієнтовною загальною площею 54 000 кв.м. згідно з проектно-кошторисною документацією, що підлягають будівництву на земельній ділянці орієнтовною загальною площею 3,3 га, яка розташована по вул.. Чичеріна, 42, м. Дніпропетровськ (військове містечко № 2).

За умовами договору спільна діяльність здійснюється без об`єднання вкладів учасників(п.2.2, п.3.1договору).

Відповідно до п.3.2 Сторони спільної діяльності забезпечують внесення (виконання) своїх часток у наступний спосіб:

3.2.1 Сторона-1 (Міністерство оборони України) забезпечує свою частку шляхом здійснення оцінки права забудови вищезазначеної земельної ділянки. До складу частки Сторони-1 (Міністерства оборони України) на цілі спільної діяльності також включається прийняття будівель в експлуатацію, участь в узгодженнях по переоформленню права користування земельною ділянкою на Сторону -2. Сторони домовились, що частку Сторони-1 у спільній діяльності в грошовому еквіваленті орієнтовно становить 54 124 200 гривень, у процентному співвідношенні становить 30% від загальної площі Об`єктів спільної діяльності.

Пунктом 4.5 договору визначено, що за Стороною-1 (Міністерством оборони України) залишаються наступні функції замовника будівництва Об’єктів спільної діяльності, зокрема:

- оформлення спільно з Стороною-2 в установленому законодавством України порядку землевпорядної документації, оформлення користування земельною ділянкою, цільовим призначенням якої є будівництво Об`єктів спільної діяльності;

- приймання Об`єктів спільної діяльності в експлуатацію та участь у передачі Об`єктів спільної діяльності експлуатаційним організаціям;

- оформлення спільно з Стороною-2 в установленому законодавством України порядку дозвільних документів, необхідних для здійснення будівництва Об`єктів спільної діяльності.

Згідно п.5.1.1 договору Сторона-1 (Міністерство оборони України) отримує квартири, загальна площа яких дорівнює вкладу Сторони-1 (Міністерства оборони України).

Також, за п.6.1 договору Сторона –1 (Міністерство оборони України) приймає на себе наступні зобов`язання:

а) одержує у відповідних закладах необхідні вихідні дані і правовстановлюючі документи, отримує необхідні погодження та забезпечує здійснення державної експертизи у відповідних державних органах, візує протягом 10 днів з дати надання підготовлене Стороною-2 завдання на проектування;

б) у разі необхідності направляє свого представника для участі в роботі з узгодження проектно-кошторисної документації;

в) оформлює необхідні дозвільні документи (дозволи, технічні умови і т.п.), необхідні для виконання зобов`язань Стороною-2. Забезпечує в установленому законодавством України порядку оформлення за рахунок та за участю Сторони-2 : землевпорядної документації, оформлення користування земельною ділянкою, цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування Об’єктів спільної діяльності, а також оформлення (отримання) необхідних дозволів, технічних умов. (ТУ) та іншої необхідної у зв’язку з винесенням інженерних мереж з території забудови, приведенням земельної ділянки у стан, придатний до початку будівництва;

г) передає Генпідряднику в установленому законодавством України порядку під будівництво земельні ділянку згідно з планом землекористування для будівництва Об`єктів спільної діяльності;

д) передає Генпідряднику дозвіл на будівництво та іншу документацію, необхідну для здійснення будівництва;

е) вирішує та узгоджує з місцевими органами державної влади та місцевого самоврядування, іншими установами, організаціями та підприємствами питання, що пов`язані з будівництвом та своєчасним наданням всіх необхідних дозволів, необхідних погоджень та технічних умов (ТУ) згідно з встановленим законодавством України порядком та існуючими домовленостями, у разі необхідності може залучати представників Сторони-2 для виконання таких робіт.

Пунктом 7.7 договору сторони домовились, що Сторона-2 у 5-денний термін з моменту підписання договору перераховує Стороні-1 грошові кошти у розмірі 10% від частки Сторони-1 для виконання частини функцій замовника будівництва, які у випадку невиконання Стороною-2 своїх зобов`язань по договору не повертаються.

Земельна ділянка площею 20,95 га по вул.. Чичеріна, 42 у м. Дніпропетровську знаходиться у користуванні Міністерства оборони України на підставі акту на право користування землею № 85 від 2612.1969 року, який наявний в матеріалах справи.

Вивчивши наявні в матеріалах справи документи та аналізуючи їх з наданими поясненнями представників сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Військового прокурора не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Зі змісту оспорюваного договору видно, що його підписано директором Державного департаменту надлишкового майна та земель Кирилловим В.Д. від імені Міністерства оборони України на підставі довіреності виданої Міністром оборони України від 14.12.2007р. № 220/934/д.

Як вбачається із тексту зазначеної довіреності, Міністерство оборони України в особі Міністра оборони України Гриценка А.С. уповноважило директора Державного департаменту надлишкового майна та земель Кириллова В.Д. укласти у встановленому порядку договір про спільну діяльність у будівництві житла (без об`єднання вкладів учасників) з Державним підприємством «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім.. О.М. Макарова»на земельній ділянці площею 3,3 га, розташованій за адресою: вул. Чичеріна, 42 м. Дніпропетровськ (військове містечко № 2), а також здійснювати всі інші необхідні дії та правочини, пов`язані з виконанням укладеного договору. Дана довіреність видана без права передоручення та з терміном дії до 31.12.2008р. (а.с. 132, том 1).

Окремим дорученням від 22.12.2007р. з 22.12.2007р. довіреності на право укладення договорів (угод, контрактів) надання прав здійснювати інші правочини від імені Міністерства оборони України, строк дії яких не закінчився, були скасовані (а.с.132, том 1).

Таким чином, з аналізу змісту наведених вище документів можна дійти висновку, що оспорюваний договір від 21.12.2007р. укладений уповноваженою на його підписання особою, оскільки Міністерство оборони України в особі Міністра оборони України Гриценка А.С. уповноважило директора Державного департаменту надлишкового майна та земель Кириллова В.Д. укласти конкретний договір, а саме: договір про спільну діяльність у будівництві житла (без об`єднання вкладів учасників) з Державним підприємством «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім.. О.М. Макарова»на земельній ділянці площею 3,3 га, розташованій за адресою: вул. Чичеріна, 42 м. Дніпропетровськ (військове містечко № 2), а також здійснювати всі інші необхідні дії та правочини, пов`язані з виконанням укладеного договору.

Саме цей договір і був підписаний директором Державного департаменту надлишкового майна та земель Кирилловим В.Д., а тому посилання військового прокурора на відсутність повноважень у останнього на підписання оспорюваного договору та недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою на шостою статті 203 ЦК України є безпідставними та такими, що спростовуються вищенаведеними доказами. При цьому судом враховано, що зазначена довіреність окремим дорученням була скасована лише 22.12.2007р.

Згідно зі ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. При цьому спільна діяльність може здійснюватися як на основі об`єднання вкладів, так і без такого об`єднання.

Дослідивши зміст договору № 270/3/134-07Р від 21.12.2006р. господарський суд дійшов висновку, що зазначений договір за своєю правовою природою є договором про спільну діяльність без об`єднання вкладів учасників та укладений для досягнення конкретної мети – будівництва комплексу житлових будинків з вбудовано-прибудованими приміщеннями багатофункціонального призначення, що не суперечить Закону.

Посилання військового прокурора на те, що Міністерством оборони України внесено у спільну діяльність земельну ділянку загальною площею 3,3га, яка розташована по вул. Чичеріна, 42 у м. Дніпропетровську (військове містечко № 2), є безпідставними, оскільки зі змісту умов договору № 270/3/134-07Р від 21.12.2007р. видно, що внесення та передача вищевказаної земельної ділянки як вклад у спільну діяльність не передбачено. Водночас умови підпункту «г»п.6.1 договору № 270/3/134-07Р від 21.12.2007р. свідчать про обов`язок Міністерства оборони України, як замовника будівництва, передати генпідряднику в установленому законодавством України порядку під будівництво земельну ділянку згідно з планом землекористування для будівництва Об`єктів спільної діяльності. При цьому, попередньо, відповідно до підпункту «в»п.6.1 договору № 270/3/134-07Р від 21.12.2007р. Міністерство оборони України зобов`язано оформити необхідні дозвільні документи (дозволи, технічні умови і т.п.), необхідні для виконання зобов`язань Стороною-2. Забезпечити в установленому законодавством України порядку оформлення землевпорядної документації, оформлення користування земельною ділянкою, цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування Об`єктів спільної діяльності, а також оформлення (отримання) необхідних дозволів, технічних умов (ТУ) та іншої необхідної у зв`язку з винесенням інженерних мереж з території забудови, приведенням земельної ділянки у стан, придатний до початку будівництва.

Отже, посилання військового прокурора на аналогічну правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 26.06.2007р. по справі № 336/10-05 не можуть бути прийняті судом до уваги, як аналогічна позиція Верховного Суду України, оскільки в зазначеній постанові предметом аналізу була угода про пайову участь у будівництві житла за умовами якої земельна ділянка була вкладом у будівництві. В даному випадку предметом спору є договір про спільну діяльність у будівництві житла (без об’єднання вкладів учасників) за яким земельна ділянка не є вкладом у будівництво, а залишається за Міністерством оборони України.

На момент розгляду цієї справи документація щодо зміни цільового призначення земельної ділянки не оформлена, не змінено цільове призначення земельної ділянки в установленому законодавством України порядку, що підтверджується листами КЕВ м. Дніпропетровська від 04.04.2008р., від 21.05.2008р. (а.с.140,141, том 1), а отже у господарського суду відсутні підстави надати правову оцінку посиланням військового прокурора про порушення земельного законодавства України при зміні цільового призначення земельної ділянки, про яку йдеться в оспорюваному договорі.

Також, договір № 270/3/134-07Р від 21.12.2007р. не містить умов, які б свідчили про зміну цільового призначення земельної ділянки при укладенні даного договору, а навпаки, умови договору свідчать про те, що договір про спільну діяльність може виконуватись тільки за умови, якщо Міністерство оборони України виконає зобов’язання, які передбачені п.4.5 договору, а саме: оформлення в установленому законодавством України порядку землевпорядної документації, оформлення користування земельною ділянкою, цільовим призначенням якої є будівництво Об`єктів спільної діяльності.

Таким чином, суд приходить до висновку, що посилання військового прокурора на те, що договір змінює цільове призначення земельної ділянки не відповідає дійсності, так як в договорі міститься відсилочна умова щодо використання земельної ділянки – тобто у разі виконання Міністерством оборони України зазначених умов договору.

Також, оспорюваний договір не містить посилань на передачу земельної ділянки відповідачеві, п.п. «г»п.6.1 передбачає обов’язок Міністерства оборони передати в установленому законодавством України порядку земельну ділянку генпідряднику, а не відповідачеві під будівництво. При цьому, передумовою передачі земельної ділянки є пп. «в»п.6.1 договору, який передбачає зобов’язання Міністерства оборони України забезпечити в установленому законодавством України порядку оформлення землевпорядної документації, оформлення користування земельною ділянкою, цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування Об`єктів спільної діяльності.

З аналізу наведеного, суд приходить до висновку, що умови договору передбачають не зміну цільового призначення, а виконання спільної діяльності за умови, якщо Міністерство оборони України в установленому законодавством України порядку здійснить оформлення користування земельною ділянкою.

В ході судового розгляду справи військовий прокурор та позивач не надали доказів того, що було змінено цільове призначення земельної ділянки, а отже посилання військового прокурора на те, що в результаті укладення договору № 270/3134-07Р від 21.12.2007р. було фактично змінено цільове призначення земельної ділянки, що суперечить ст. 20 Земельного кодексу України не відповідає дійсності.

Згідно ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об’єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Разом з тим, діючим законодавством України не заборонено укладати договір на забудови земельної ділянки до оформлення зміни її цільового призначення.

Крім того, умовами договору передбачено, що здійснення будь-яких дій по будівництву буде розпочинатися тільки після оформлення всієї документації у відповідності до вимог чинного законодавства.

Таким чином, отримання дозволів та оформлення документації для початку будівництва об’єкту за своїм юридичним змістом є зобов’язаннями Сторони -1 (Міністерства оборони України) за договором.

Стаття 5 Закону України „Про використання земель оборони” не забороняє розміщення, проектування, будівництво, реконструкцію, введення в експлуатацію, експлуатацію, консервацію і ліквідацію будівель, споруд та інших оборонних об’єктів. Тільки по об’єктах, які можуть справляти прямий або опосередкований негативний вплив на земельні ресурси, розміщення проектування, будівництво, реконструкція, введення в експлуатацію, експлуатація, консервація і ліквідація будівель, споруд та інших оборонних об’єктів здійснюються в порядку, визначеному законом. Доказів негативного впливу на земельні ресурси розміщення, проектування, будівництво житлового комплексу не виявлено.

Пунктом 1 „Положення про Міністерство оборони України” затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 року № 1080, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.

Пунктом 4 вищезазначеного Положення визначено функції та завдання Міністерства оборони України.

Згідно п.п.6 п. 4 вказаного Положення Міністерство оборони України бере участь у формуванні оборонного бюджету; звітує перед Кабінетом Міністрів України про використання коштів, виділених на потреби оборони; забезпечує провадження фінансової, економічної та господарської діяльності у Збройних Силах; здійснює контроль за ефективним витрачанням коштів і матеріальних цінностей та їх збереженням, бухгалтерським обліком та звітністю; утворює, реорганізує і ліквідує підприємства, установи та організації, які забезпечують діяльність Збройних Сил, здійснює управління закріпленим за ними державним майном, контроль за їх діяльністю; здійснює управління військовим майном та проводить його інвентаризацію; здійснює в установленому порядку відчуження військового майна, передачу його до сфери управління центральних чи місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам та організаціям, які провадять діяльність в інтересах національної безпеки і оборони, та у комунальну власність; забезпечує проведення оцінки надлишкового військового майна; організовує роботу, пов’язану з капітальним будівництвом, експлуатацією і ремонтом житлового, казарменого та інших фондів, об’єктів військового призначення, забезпечує використання земельних ділянок, виділених для потреб Збройних Сил.

Умовами оспорюваного договору про спільну діяльність у будівництві житла від 21.12.2007р. № 270/3/134-07Р сторонами погоджені умови щодо передачі в установленому законодавством порядку України земельної ділянки генпідряднику для будівництва, що є правом Міністерства оборони України, передбаченим ст. 142 Земельного кодексу України, як землекористувача зазначеної земельної ділянки.

Виходячи з визначення ст. 655 ЦК України, договір купівлі-продажу –це договір за яким одна сторона (продавець) передає або зобов’язується передати у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов’язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений ( придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає зі змісту або характеру цих прав.

Оспорюваний договір не містить необхідних умов, притаманних договору купівлі-продажу, що випливає безпосередньо з аналізу його змісту. Умовами договору не передбачено відчуження майна у будь-який спосіб, що унеможливлює їх невідповідність ст. 6 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України та Положенню про порядок відчуження і реалізації військового майна Збройних Сил України, відповідно до яких прийняття рішення про відчуження майна належить до компетенції Кабінету Міністрів України.

Обов’язок відповідача щодо перерахування грошових коштів ( п.7.7 договору) кореспондується з покладеним на нього обов’язком по договору забезпечити свою частку у спільній діяльності виконанням покладених на нього функцій шляхом фінансування будівництва ( п.3.2.2 договору) та узгоджується із загальною метою договору.

Факт перерахування грошових коштів за спірним договором відповідачем на користь Міністерства оборони України підтверджується копіями платіжних доручень від 26.12.2007р. від 27.12.2007р. № 739, № 740 на загальну суму 2400 000 грн. (а.с. 94, 95, том 1).

За викладеного, твердження військового прокурора про удаваність угоди та про фактичне відчуження військового майна є таким, що не відповідає дійсності та спростосується вищенаведеними матеріалами справи.

Крім того, як свідчать матеріали справи, з 03.08.2006р. по 28 01.2008р. Контрольно-ревізійним департаментом Міністерства оборони України було проведено перевірку окремих питань діяльності Державного департаменту надлишкового майна та земель щодо виконання договорів про спільну діяльність у будівництві житла для військовослужбовців Збройних Сил України, в тому числі щодо оспорюваного договору.

За результатами даної перевірки було складено акт від 04.02.2008р. № 234/43/9 та даною перевіркою не встановлено невідповідності оспорюваного договору вимогам чинного законодавства України, а саме: Цивільного кодексу України, Закону України „Про інвестиційну діяльність”, чим підтверджено безпідставність позовних вимог військового прокурора.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У ході судового розгляду господарським судом не встановлено невідповідності оспорюваного правочину – договору № 270/3/134-07Р від 21.12.2007р. про спільну діяльність у будівництві житла (без об’єднання вкладів учасників) –чинному законодавству України, а тому підстави для задоволення позову військового прокурора відсутні.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Керуючись ст. ст. 203, 215, 1130 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 20, 142 Земельного кодексу України, Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006р. № 1080, ст.ст. 49, 33, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд –

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Суддя

Л.В. Жукова

Рішення підписано 24.09.2008р. відповідно до ст.ст. 84, 85 ГПК України.