ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2008 р.

№ 7/178

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді                    М.В.Кузьменка,

судді                                        І.М.Васищака,

судді                                        В.М.Палій,

розглянувши касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Харківгаз"

на ухвалу та рішення господарського суду міста Києва від 26.02.2008р. та

постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.05.2008р.

у справі №7/178

за позовом Відкритого акціонерного товариства "Харківгаз"

до                      Дочірньої компанії "Газ України" НАК "Нафтогаз України"

про                    зобов'язання вчинити певні дії,

за участю представників сторін:

від позивача: Чорнобай Р.Л. (довіреність у справі),

від відповідача: Єнік Є.В. (довіреність у справі),

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Харківгаз" звернулося до господарського суду міста Києва до Дочірньої компанії "Газ України" НАК "Нафтогаз України" і просило суд зобов'язати останню підписати акти приймання-передачі природного газу за жовтень, листопад та грудень 2006 року на постачання природного газу згідно договору №06/06-95 від 31.01.2006р.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач прийняв від відповідача у 2006 році для виробничо-технологічних витрат обсяги природного газу, обумовлені укладеним сторонами договором. Відповідно до пунктів 3.4. та 3.5. договору, приймання-передача газу оформлюється актами приймання-передачі газу, в яких визначається обсяг фактично переданого газу. Покупець (позивач) зобов'язується надати постачальнику (відповідачу) два примірника акта приймання-передачі газу, підписані та скріплені печаткою. Акти приймання-передачі газу є підставою для остаточних розрахунків, які здійснюються на підставі акта приймання-передачі газу до 10 числа місяця наступного за місяцем поставки (п.5.1. договору). Проте, відповідач безпідставно відмовляється підписувати надані позивачем акти приймання-передачі природного газу за жовтень, листопад, грудень 2006 року, чим порушує інтереси позивача у процесі виконання договірних правовідносин.

Відповідач, заперечуючи заявлений позов посилається на те, що, враховуючи особливість правовідносин сторін у сфері газопостачання, та пункти 3.3., 3.4. договору, зобов'язання відповідача (продавця) передати позивачу (покупцю) газ, виникає тільки за умови наявності у першого права власності на газ та його подальше постачання у відповідному періоді для певної категорії споживачів. Зазначає, що постачання газу для нормованих витрат, виробничо-технологічних витрат та власних потреб з жовтня 2006 року здійснювалося не відповідачем, а ЗАТ "Укргаз-Енерго", а тому у відповідача не виникає обов'язку передати газ за договором №06/06-95 від 31.01.2006р. протягом жовтня-грудня 2006 року та відповідно, підписати акти приймання-передачі газу за цей період (а.с.177-179).

До ухвалення рішення по суті заявлених вимог, позивач подав заяву про зміну предмету позову, в якій просив суд ухвалити рішення про примусове виконання відповідачем в натурі обов'язку, встановленого пунктом 2.1. договору на постачання природного газу №06/06-95 від 31.01.2006р., а саме: щодо передачі (допоставки) природного газу для забезпечення виробничо-технологічних витрат позивача в обсязі 298,902 тис.куб.м за жовтень –грудень 2006р. (а.с.193-194).

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.02.2008р. заяву позивача про зміну предмету позову повернуто без розгляду з огляду на те, що поданою заявою позивач фактично змінює і предмет і підстави позову, заявивши самостійні вимоги про передачу (допоставку) відповідачем природного газу для забезпечення виробничо-технологічних витрат в обсязі 298,902 тис.куб.м за жовтень –грудень 2006р. (а.с.183).

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.02.2008р. (суддя П.І.Паламар) у позові відмовлено.

Вказане рішення мотивовано тим, що чинним законодавством не передбачено підстав захисту прав та інтересів шляхом зобов'язання сторони за договором поставки до оформлення товарно-супровідних документів, зокрема, актів прийому-передачі. Судом також зазначено, що у разі, якщо позивач вважає, що відповідач неналежно виконує свої зобов'язання за спірним договором, він не позбавлений можливості звернутися в установленому порядку за захистом свого права з вимогами виконання обов'язку в натурі або відшкодування збитків.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.05.2008р. (головуючий, суддя Сотніков С.В., судді Дикунська С.Я., Дзюбка П.О.) ухвала та рішення суду першої інстанції від 26.02.2008р. залишені без змін з тих підстав, що позивач, в порушення ч.4 ст.22 ГПК України, одночасно змінює предмет і підстави позову, що є підставою для відмови в задоволенні поданої заяви.

Що ж до заявлених первісних вимог, то судом апеляційної інстанції встановлено, що постачання газу для задоволення власних потреб, нормованих витрат та виробничо-технологічних витрат з жовтня 2006 року здійснювалося ЗАТ "Укргаз-Енерго", а тому у відповідача не виникає обов'язку передати газ за договором №06/06-95 від 31.01.2006р. протягом жовтня-грудня 2006 року та, відповідно, підписати акти приймання-передачі газу за цей період.

Одночасно суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що ст.16 ЦК України та ст.20 ГК України, інші акти цивільного законодавства України не передбачають такого способу захисту права, як підписання актів приймання-передачі.

Не погоджуючись з вказаними ухвалою, рішенням суду першої інстанції від 26.02.2008р. та постановою суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд її скасувати, як такі, що ухвалені з порушенням норм процесуального та матеріального права права, і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача вчинити дії, підписати акти приймання-передачі газу за жовтень, листопад та грудень 2006 року за договором постачання природного газу №06/06 -95 від 31.01.2006р.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових актів, знаходить касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини четверної статті 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення у справі змінити підставу або предмет позову.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Предмет позову повинен мати правовий характер і випливати з певних матеріально-правових відносин.

Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що стверджують позов, зокрема факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення. Отже, до підстави позову не можуть входити такі обставини, які виступають доказами у справі, зокрема, підписання актів приймання-передачі. Такі акти підтверджують наявність чи відсутність юридичних фактів, які входять до підстави позову.

Предмет і підстава позову сприяють з’ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов’язку.

Захист немайнового чи майнового права або законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від вчинення певних дій.

Із матеріалів справи вбачається, що предметом позову, яку первісно заявляв позивач, є вимога щодо виконання відповідачем зобов’язання, яке, як вважає позивач, ґрунтується на договорі №06/06-95 від 31.01.2006р., підписати акти приймання-передачі природного газу за жовтень-грудень 2006р., а підставою позову –невиконання відповідачем зобов’язання щодо їх підписання. При цьому, позивач просить суд ухвалити судове рішення щодо цієї вимоги, обравши спосіб захисту свого права –зобов'язати відповідача підписати вказані акти.

Із змісту поданої позивачем заяви про зміну предмету позову вбачається, що він заявляє вимогу щодо виконання відповідачем зобов'язання, яке виникло в силу договору №06/06-95 від 31.01.2006р., поставити природний газ, а підставою позову –невиконання відповідачем взятих на себе зобов’язань щодо поставки природного газу в обсязі, визначеному договором. При цьому, позивач просить суд ухвалити судове рішення щодо цієї вимоги, обравши спосіб захисту свого права –зобов'язати відповідача виконати в натурі умови договору –передати (допоставити) природний газ для забезпечення виробничо-технологічних витрат позивача в обсязі 298,902 тис.куб.м.

Отже, до підстав вимоги, яку позивач змінив, входять інші факти та докази, що стверджують цю вимогу, ні ж ті, що входили до підстав первісної вимоги.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком судів двох інстанцій про те, що своєю заявою позивач в порушення ч.4 ст.22 ГПК України фактично змінив як предмет, так і підставу позову, а тому вона не може бути прийнята судом до розгляду у даній справі.

Відтак предметом розгляду є первісні вимоги, заявлені позивачем, а саме зобов'язання відповідача підписати акти приймання-передачі природного газу за жовтень, листопад та грудень 2006 року на постачання природного газу згідно договору №06/06-95 від 31.01.2006р.

Так, судами двох інстанцій встановлено, що між сторонами укладено договір №06/06-95 від 31.01.2006р. за умовами якого, постачальник (відповідач) зобов'язується передати у власність покупцю (позивачу) в 2006 році природний газ для виробничо-технологічних витрат, а останній –прийняти та оплатити газ на умовах даного договору.

Пунктами 3.4. та. 3.5. договору передбачено, що приймання-передача газу, поставленого постачальником покупцеві, оформляється актами приймання-передачі газу, в яких визначається обсяг фактично переданого газу. Не пізніше 5 числа місяця наступного за місяцем поставки газу, покупець зобов'язується надати постачальнику два примірника акту приймання-передачі газу, підписані та скріплені печаткою. Акти приймання-передачі газу є підставою для розрахунків.

Не підписання відповідачем наданих позивачем актів приймання-передачі газу за жовтень-грудень 2006р. стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Погоджуючись з висновком судів двох інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову, колегія суддів враховує й таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно ст.2 ГПК України, господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України “Про судоустрій України" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред’явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб’єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з’ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Як зазначалось, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою –посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога –спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин.

Спір про право характеризується наявністю розбіжностей (суперечностей) між суб’єктами правовідносин з приводу їх прав та обов’язків та неможливістю їх здійснення без усунення перешкод в судовому порядку. Спір про право може мати місце також у випадку, коли на шляху здійснення особою права виникають перешкоди, які можуть бути усунуті за допомогою суду.

Обов'язок доказування, відповідно до приписів ст.33 ГПК України, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини як на підставу своїх вимог та заперечень. Це стосується і позивача, який мав подати суду докази порушення відповідачем його прав та обов’язків, визначених договором.

Проте вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача підписати акти колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки умовами договору не встановлено обов'язок відповідача вчиняти будь-які дії щодо акта прийому-передачі, у т.ч. щодо його підписання та повернення позивачу. Натомість є обов'язок позивача скласти ці акти та надати їх відповідачу. Наведене свідчить про відсутність у позивача права вимагати від відповідача вчинити дії, які не ґрунтується на матеріальних правовідносинах, що склалися між сторонами.

Відповідно до пункту 2 ст.14 ЦК України, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Окрім того, за умовами договору підписання вказаних актів має свідчити про передачу відповідачем позивачу у власність природного газу у певних обсягах. Між тим, відповідач заперечує проти того, що у спірний період позивачу було поставлено природний газ саме відповідачем, що стало підставою для відмови від підписання актів, тобто відповідачем заперечується факт здійснення ним господарської операції щодо продажу газу. Наведе свідчить про те, що питання відносно актів може бути предметом дослідження лише у спорі про право, тобто у спорі, що виникає між сторонами відносно виконання своїх зобов'язань за договором поставки, та ці акти підлягатимуть оцінці судом у відповідності з вимогами статті 43 ГПК України, оскільки вони мають підтверджувати наявність чи відсутність юридичних фактів, тобто входити до підстави позову.

Отже, суди двох інстанцій повно та всебічно дослідили обставини справи, дали їм належну правову оцінку та ухвалили оскаржувані судові акти з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для їх зміни або скасування немає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Харківгаз" залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.05.2008р. у справі №7/178 - без змін.

Головуючий, суддя                                                            М.В.Кузьменко

Суддя                                                                                І.М.Васищак

Суддя                                                                                В.М.Палій