ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Шевченко В.В.

суддів: Бєляновського В.В., Мирошниченко М.А.

при секретарі судового засідання: Волощук О. О.

за участю представників сторін:

від ТОВ „Консул-сервіс”: не з’явився

від ДП Чорноморсько-Азовського виробничо-експлуатаційного Управління морських шляхів: не з’явився

від Головного управління юстиції в Одеській області: Василенко А.О. –за дорученням

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Головного управління юстиції в Одеській області, м. Одеса

на ухвалу господарського суду Одеської області

від 22 травня 2008 року

за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю „Консул-сервіс” на дії та бездіяльність підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Одеській області

у справі № 17-6-10/02-6498

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Консул-сервіс”, м. Севастополь

до Державного підприємства Чорноморсько-Азовського виробничо-експлуатаційного Управління морських шляхів, м. Одеса

про стягнення 158 858 грн. 02 коп.

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням господарського суду Одеської області від 06.08.2002 р. позов товариства з обмеженою відповідальністю „Консул-Сервіс” (далі ТОВ) задоволений та з Державного підприємства Чорноморсько-Азовського виробничо-експлуатаційного Управління морських шляхів (далі Підприємство) на користь ТОВ стягнуто 157 681 грн. 32 коп. в тому числі: основний борг з урахуванням індексу інфляції, 3% річних за 183 дні і витрати за надані юридичні послуги в сумі 7300 грн., а також понесені судові витрати по справі: 1578 грн. 68 коп. на сплату держмита і 118 грн. –на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 30.11.2002 р. вищезазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін та останнім 25.11.2002 р. виданий відповідний наказ на виконання названого судового рішення.

09.12.2002 р. державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції м. Одеси відкрито виконавче провадження по виконанню вищевказаного наказу суду.

05.02.2008 р. постановою старшого державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області (далі ВДВС) з посиланням на п. 2 ст. 40 Закону України „Про виконавче провадження” наказ № 17-6-10/02-6498 виданий 25.11.2002 р. господарським судом Одеської області повернуто ТОВ з мотиву відсутності у боржника майна на яке може бути звернено стягнення.

25.03.2008 р. ТОВ звернулось до господарського суду Одеської області зі скаргою, в якій просило визнати дії ВДВС Головного управління юстиції щодо ухвалення постанови по поверненню виконавчого документа з виконання наказу господарського суду Одеської області від 05.02.2008 р. стягувачеві, виданого на виконання судового рішення від 06.08.2002 року у даній справі –незаконною.

ВДВС Головного управління юстиції скаргу ТОВ вважав необґрунтованою та безпідставною.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 22.05.2008 року (суддя Лєсогоров В.М.) ТОВ відновлено процесуальний 10-денний строк на подання скарги в порядку ст. 121-2 ГПК України, оскільки причину пропуску процесуального строку суд на підставі ст. 53 ГПК України визнав поважною, а оскаржену постанову від 05.02.2008 р. відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області про повернення ТОВ виконавчого документа –наказу від 25.11.2002 р. у справі № 17-6-10/02-6498 суд визнав недійсною.

Ухвала суду мотивована тим, що при виконанні наказу державний виконавець не виносив постанову про оголошення розшуку майна боржника і не звертався до ТОВ з приводу надання письмової згоди відшкодувати витрати на розшук та авансувати зазначені витрати відповідно до Закону України „Про виконавче провадження”, а тому постанова від 05.02.2008 р. є незаконною, оскільки прийнята на підставі п. 2 ст. 40 названого Закону без попереднього прийняття постанови про оголошення розшуку майна боржника і без відмови ТОВ від відшкодування витрат на розшук, у зв’язку з чим оскаржена постанова порушує право ТОВ на виконання судового рішення.

В апеляційній скарзі Головне управління юстиції в Одеській області просить ухвалу місцевого суду скасувати, оскільки вона прийнята без достатніх на це підстав, не відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені скарги ТОВ. В судовому засіданні представник головного управління юстиції в Одеській області доводи апеляційної скарги підтримав.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ просить ухвалу місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу головного управління юстиції в Одеській області –без задоволення.

Крім того, ТОВ звернувся до суду із заявою, в якій просить розглянути справу за відсутністю його представника.

Підприємство було своєчасно та належним чином повідомлено про день, час і місце розгляду справи, але його представник в судове засідання не з’явився та не скористався своїм правом на участь в розгляді справи апеляційним судом.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали колегія суддів вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню з наступних підстав.

09.12.2002 р. державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції м. Одеси відкрито виконавче провадження по виконанню наказу № 17-6-10/02-6498 виданого 25.11.2002 р. господарським судом Одеської області суду.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Одеської області від 17.10.2006 р. виконавче провадження по виконанню вищеназваного наказу суду було зупинено відповідно до ухвали господарського суду Одеської області від 20.12.2005 р. у справі № 2/268-05-11729, у зв’язку з порушенням провадження у справі про банкрутство Підприємства (боржника), про що ТОВ був повідомлений листом № 6586 від 17.10.2006 р.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 15.01.2008 р. провадження у справі № 2/268-05-11729 про банкрутство Підприємства –припинено, у зв’язку з чим постановою старшого державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області від 05.02.2008 р. виконавче провадження з примусового виконання наказу № 17-6-10/02-6498 виданого 25.11.2002 р. господарським судом Одеської області суду –поновлено.

В цей же день, тобто 05.02.2008 р. старший державний виконавець підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області ухвалив оскаржену ТОВ постанову про повернення наказу № 17-6-10/02-6498 виданого 25.11.2002 р. господарським судом Одеської області суду стягувачеві, посилаючись на те, що з відповідей з установ банків, в яких відкриті розрахункові рахунки боржника –Підприємства слідує, що коштів останнього недостатньо для задоволення всіх вимог стягувачів, а статтями 43, 44 Закону України „Про виконавче провадження” встановлений порядок розподілу стягнутих з боржника сум та черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якими в першу чергу повинні бути задоволені вимоги, пов’язані з трудовими відносинами. На виконанні у виконавчої служби перебуває 372 судових рішення на суму 8 443 680 грн. Крім того, як зазначено в цій постанові державного виконавця, боржник заснований на державній формі власності, а згідно з постановою Кабінету Міністрів України „Про затвердження переліку підприємств, які мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави” та Закону України „Про введення мораторію на примусову реалізацію майна” встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та заборонено звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, крім рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику в зв’язку з трудовими відносинами.

Зазначені вище обставини в постанові державного виконавця від 05.02.2008 р. не могли бути підставою для повернення виконавчого документа –наказу № 17-6-10/02-6498 виданого 25.11.2002 р. стягувачеві (ТОВ) без виконання згідно п. 2 ч. 1 ст. 40 Закону України „Про виконавче провадження”, якими керувався державний виконавець, приймаючи оскаржену постанову.

Крім того, на день ухвалення державним виконавцем постанови від 05.02.2008 р. та прийняття господарським судом Одеської області оскарженої ухвали від 22.05.2008 р. вже існувала ухвала господарського суду Одеської області від 23.01.2008 р. про порушення провадження у справі № 2/6-08-285 про банкрутство боржника (Підприємства) і введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, якою на протязі дії мораторію заборонено стягнення на підставі виконавчих документів, крім підстав, зазначених у цій ухвалі суду.

Згідно зі ст. ст. 1, 2 Закону України „Про введення мораторію на примусову реалізацію майна” встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних фондах яких частка держави становить не менше 25 відсотків, до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна.

Для цілей цього Закону під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об’єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних фондів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом:

- звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, крім рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у зв’язку із трудовими відносинами;

- продажу майна в процесі провадження справи про банкрутство, визначеного статтями 22, 23, 24, 25, 26, 30, частиною одинадцятою статті 42, абзацом другим частини шостої статті 43 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” щодо визнання боржника банкрутом, відкриття ліквідаційної процедури і продажу майна підприємства.

Також, в абзаці другому пункту 3.6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10.06.2003 р. зі справи № 1-11/2003 про мораторій на примусову реалізацію майна зазначено, що Закон (2864-14) не порушує конституційної вимоги обов’язковості судових рішень. Відповідно до статей 1 та 3 Закону мораторій діє до прийняття закону про внесення змін до Законів України „Про виконавче провадження”, „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, у якому буде передбачено вдосконалення механізму примусової реалізації майна підприємств.

В абзаці другому пункту 3.6 мотивувальної частини названого рішення Конституційного Суду України зазначено що при цьому Конституційний Суд України виходить із того, що Закон не порушує конституційної вимоги обов’язковості судових рішень.

Рішення судів про примусове відчуження майна підприємств, ухвалені до і після прийняття Закону, ним не скасовуються, вони залишаються в силі, а їх виконання призупиняється до вдосконалення механізму примусової реалізації майна. Тобто Законом встановлюється продовжений на цей період строк їх виконання.

Отже, з дня набрання законної сили судовими рішеннями про примусове відчуження відповідного майна підприємств, зазначених у статті 1 Закону, їх виконання має бути зупинено до закінчення дії мораторію. Тому в цих випадках господарські суди не повинні видавати накази щодо стягнення майна, зазначеного в частині першій статті 2 Закону до закінчення дії мораторію, а дія виданих наказів щодо виконання рішення господарського суду зупиняється.

При викладених обставинах виконавче провадження з примусового виконання наказу № 17-6-10/02-6498 виданого 25.11.2002 р. господарським судом Одеської області суду підлягало обов’язковому зупиненню на підставі п. 8 ч. 1 ст. 34 Закону України „Про виконавче провадження”, а тому повернення виконавчого документа (наказу) стягувачеві (ТОВ) без виконання визнати законним та обґрунтованим –неможливо.

Посилання апелянта на те, що скаргу стягувача (ТОВ) на дії Відділу державної виконавчої служби (ВДВС) Головного управління юстиції в Одеській області судом першої інстанції було розглянуто у відношенні ВДВС, яке не є юридичною особою, а Головне управління юстиції в Одеській області, структурним підрозділом якого є вказаний Відділ державної виконавчої служби, який виконує наказ господарського суду Одеської області про примусове виконання його рішення, не залучалось до участі у справі, є помилковим, оскільки згідно ст. 2 Закону України „Про виконавче провадження” примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до Закону України „Про державну виконавчу службу” примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділів державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських управлінь юстиції, районних, міських (міст обласного значення), районних в містах відділів державної виконавчої служби відповідних управлінь.

Статтею 121-2 ГПК України передбачено, що скарги подаються стягувачем, боржником щодо виконання судових рішень на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби, які повинні розглядатись судом незалежно від того, чи є ці органи юридичними особами, але оскаржувати судове рішення щодо розгляду такої скарги на дії чи бездіяльність органів ДВС відповідно до норм Господарського процесуального кодексу України вправі тільки підприємства, установи і організації, які є юридичними особами в особі структурних підрозділів при їх наявності у складі юридичної особи, про що і було зазначено в ухвалі Одеського апеляційного господарського суду від 12.08.2008 р. по цій справі про припинення апеляційного провадження.

При викладених обставинах колегія суддів вважає, що резолютивна частина оскарженої ухвали суду від 22.05.2008 р. підлягає залишенню без змін, але з підстав, викладених у цій постанові.

Керуючись ст. ст. 99, 101 –106, 121-2 ГПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Ухвалу господарського суду Одеської області від 22.05.2008 року у справі № 17-6-10/02-6498 –залишити без змін, а апеляційну скаргу Головного управління юстиції в Одеській області –без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя В. В. Шевченко

Судді В. В. Бєляновський

М. А. Мирошниченко

Постанову підписано 01.10.2008 р.