ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2008 р.

№ 19/398

Вищий господарський суду України в складі колегії

суддів:

Грейц К.В. –головуючого,

Бакуліної С.В.,

Глос О.І.,

розглянувши касаційну скаргу

Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради

на постанову

від 01.07.2008

Львівського апеляційного господарського суду

у справі господарського суду Львівської області № 19/398

за позовом

ТОВ "Інтер-Лев"

до

за участю

Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради

Прокурора м. Львова

про

спонукання до переукладання договору

за участю представників:

- позивача

Кочаряна М.Л., Матвіїва Р.І., П’ятковської І.П.

- відповідача

не з’явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 05.03.2008 у справі № 19/398 (суддя Н.Г.Левицька), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 01.07.2008 (колегія суддів у складі головуючого судді Г.М.Гнатюк, суддів Н.М.Кравчук, О.Л.Мирутенко), задоволені позовні вимоги ТОВ "Інтер-Лев" до Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради про спонукання укласти договір оренди нерухомого майна, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Краківська, 5, площею 151,9 кв.м в редакції від 31.10.2007, з визначенням розміру орендної плати за місяць б785,37 грн.

Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради з рішенням та постановою у справі не згодне, а поданій касаційній скарзі просить їх скасувати, в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій ст. 777 ЦК України, ст. 21 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", оскільки позивач не повідомив про свій намір скористатись своїм переважним правом на укладення договору оренди на новий строк, сторони не досягли домовленості щодо умов договору оренди, зокрема, в частині орендної плати, яка на вимогу позивача безпідставно зменшена судом.

Представник скаржника своїм процесуальним правом на участь в судовому засіданні касаційної інстанції не скористався.

Відповідно до розпорядження в.о. Голови судової палати Вищого господарського суду України від 02.10.2008 № 02-12.2/398 розгляд касаційної скарги здійснюється в постійному складі колегії: головуючого судді Грейц К.В., суддів Бакуліної С.В., Глос О.І.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представників позивача, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного та рішенні місцевого господарських судів, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що 06.03.2006 між Управлінням комунального майна Львівської міської ради, правонаступником якого є Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, (орендодавець) та ТОВ "Інтер-Лев" (орендар) укладено договір оренди № Г-4145-6 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень), що належить до комунальної власності, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежилі приміщення підвалу та першого поверху за адресою м. Львів, вул. Краківська, 5, загальною площею 150,5 кв.м, що знаходяться на балансі ЛМКП "Айсберг" (пункт 1 договору), термін договору оренди визначений з 06.03.2006 до 05.03.2007 (пункт 4.1 договору).

Наказом начальника Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради № 285-0 від 16.04.2007, вирішено продовжити договір оренди № Г-4145-6 від 06.03.2006 строком на 2 роки 364 дні, а наказом № 480-е від 13.09.2007 затверджені результати оцінки майна станом на 01.05.2007 для визначення орендної плати.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач листом від 31.10.2007 № 13К скерував на адресу відповідача пакет документів, в т.ч. проект договору оренди.

Посилаючись на належне виконання своїх зобов’язань за договором оренди, в т.ч. своєчасну і в повному обсязі сплату орендної плати, комунальних послуг, страхування приміщення та обладнання його засобами пожежної безпеки, а також проведенням за згодою власника ремонтно-будівельних робіт на об'єкті згідно із зведеним кошторисним розрахунком від 10.09.2007 із заміною інженерних мереж та зовнішнім оздобленням вартістю 500060 грн., позивач вимагає спонукати відповідача укласти договір оренди на запропонованих ним умовах, зокрема, розміром орендної плати за місяць 6785,37 грн. без ПДВ.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій керувались загальними умовами укладання договорів, встновленими ст. ст. 181, 188 Господарського кодексу України, ст. ст. 641, 642 Цивільного кодексу України, вважаючи, що позивачем дотримано процедури укладення договору за його пропозицією, натомість відповідач ухилився від підписання договору, умови якого є типовим для договорів даного виду і були узгоджені з відповідачем.

Разом з тим, висновки судів попередніх інстанцій про підставність і ґрунтовність позовних вимог колегія суддів вважає суперечливими, передчасними і такими, що не ґрунтуються на повно встановлених обставинах справи.

Так, суди попередніх інстанцій не врахували, що на спірні правовідносини сторін за справою поширюється, окрім загального, спеціальне законодавство, яким є Закон України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до положень цього Закону термін договору оренди визначається за погодженням сторін (ч. 1 ст. 17), договір оренди припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено (ч. 2 ст. 26).

Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України, ст. 764 Цивільного кодексу України договір оренди може бути продовжений на такий саме строк і на тих саме умовах, які були передбачені договором, у разі відсутності заяви однієї з сторін про припинення або зміну умов договору протягом одного місяця після його закінчення. Аналогічні умови сторони передбачили в п. 4.3 договору оренди від 06.03.2006.

Відтак, договір припиняється, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення, зокрема, орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, однак, суди попередніх інстанцій не звернути увагу, що орендодавець (відповідач) не тільки не заперечував проти поновлення договору на новий строк, а навпаки, своїм наказом № 285-0 від 16.04.2007 надав згоду продовжити договір оренди № Г-4145-6 від 06.03.2006 строком на 2 роки 364 дні, при цьому, листом від 16.04.2007 № 2-3272/2302 на звернення позивача щодо переукладення договору оренди повідомив про своє таке рішення шляхом внесення змін до договору (а.с.22, 23), отже, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що висновок судів попередніх інстанцій про припинення (втрату чинності) умов первісного договору оренди в зв’язку з закінченням його строку 05.03.2007 є ґрунтовним.

З огляду на що, не можна вважати встановленою підставність звернення позивача до суду з вимогою спонукати відповідача укласти новий договір і на його умовах, адже, відповідно до ст. 1 ГПК України право на звернення до суду пов’язується з порушенням або оспорюванням прав і охоронюваних законом інтересів позивача.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки, має переважне право, за інших рівних умов, на продовження договору оренди на новий термін. Умови договору оренди на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо умов договору переважне право орендаря на укладення договору припиняється.

Аналогічні приписи, які спрямовані на захист інтересів наймодавця і базуються на принципі свободи договору, встановленому статтею 627 Цивільного кодексу України, містить норма ч. 3 ст. 777 цього Кодексу.

Таким чином, колегія суддів констатує, що залишились неспростовними заперечення відповідача проти позовних вимог з посиланням на недосягнення з позивачем домовленості, зокрема, щодо орендної плати, адже, за первісним договором вона становить 18640 грн. на місяць без ПДВ (п. 5.1 договору), а за пропозицією позивача, прийнятою судами в якості обов’язкової умови нового договору, - б785,37 грн.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, а також оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати. Мотивувальна частина рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права і обов’язки сторін у спірних правовідносинах.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Резолютивна частина рішення повинна містити чіткі та безумовні висновки, що ґрунтуються на аналізі та оцінці фактичних обставин, викладених у його мотивувальній частині, та відповідати застосованим до спірних відносин нормам права.

Однак, в порушення цих приписів і вимог ст. 84 ГПК України судами попередніх інстанцій не встановлені дійсні правовідносини сторін за справою, наявність чи відсутність обставин, які входять до предмету доказування і з якими закон, на який посилається позивач, пов’язує виникнення у нього права на позов у обраний ним спосіб захисту, а у відповідача –встановленого законом обов’язку укласти новий договір оренди комунального майна на умовах запропонованих позивачем, однак, конкретно (окрім орендної плати) не визначених судом в резолютивній частині рішення про задоволення позову.

Оскільки відповідно до приписів ст. ст. 1115, 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція перевіряє повноту встановлення та юридичну оцінку обставин справи і не наділена повноваженнями щодо їх встановлення, колегія суддів на підставі п. 3 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України вважає за необхідне скасувати судові акти попередніх інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення зазначених обставин і надання їм належної правової оцінки з врахуванням всіх вищевикладених вказівок цієї постанови.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 01.07.2008 у справі господарського суду Львівської області № 19/398 та рішення від 05.03.2008 у цій справі скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

Касаційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради задовольнити частково.

Головуючий суддя К.В.Грейц

Судді           С.В.Бакуліна

О.І.Глос