ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

12.11.2008

Справа №2-17/8524-2008

За позовом ТОВ "АТБ-Маркет", смт. Ювілейне, Дніпропетровської області

до відповідача ТОВ "Богатир-Юг", м. Сімферополь

про стягнення 68 486,72 грн.

Суддя В.І. Гайворонський

П Р Е Д С Т А В Н И К И:

Від позивача – Дидюк О.В., представник

Від відповідача – Ракаєва А.М., представник

Сутність спору: Позивач звернувся з позовом, згідно якого просить стягнути з відповідача збитки у розмірі 53300 грн., три проценти річних у розмірі 1467,30 грн., та збитки, завдані інфляцією в сумі 13719,42 грн., всього на суму 68 486,72 грн., у зв’язку з тим, що 23.12.2003 року між позивачем та відповідачем укладений договір оренди нерухомого майна. На виконання договірних зобов’язань позивач в якості передплати за оренду майна перерахував грошові кошти в сумі 53300 грн. Однак, в супереч умовам укладеного договору майно за вказаним договором передане не було. Позивач вказує, що згідно ст. 766 ЦК України він має право відмовитися від договору найма і вимагати відшкодування завданих йому збитків. На підставі вказаної норми, 27 липня 2007 року позивач направив відповідачу повідомлення про відмову від договору оренди з вимогою повернути сплачені в якості орендної плати грошові кошти в розмірі 53300 грн. В повідомленні також надано 7 днів на повернення грошових коштів.

Відповідач у клопотанні вважає, що позов підлягає залишенню без розгляду у зв’язку з тим, що даний спір між цими ж сторонами вже розглядався, посилаючись при цьому на постанову ВГСУ від 09.07.2007 року у справі № 2-5/11037.1-2006.

Відповідач заперечує проти позову також у зв’язку з тим, що позивачем пропущена позовна давність для звернення до суду, та заявляє про її застосування.

Позивач просить у випадку, якщо пропущений строк позовної давності, відновити його у зв’язку з тим, що порушення строку позовної давності відбулося у зв’язку з захистом ТОВ "АТБ-Маркет" своїх прав в судовому порядку по причині звернення до апеляційної та касаційної інстанції, що тривало довгий час.

По справі проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, суд –

ВСТАНОВИВ:

Згідно з Договором оренди № 2303 від 23.12.2003 року ТОВ "Богатир-Тонер" передає, а ТОВ «АТБ-Маркет» приймає у тимчасове платне користування на умовах оренди нежитлові приміщення магазина загальною площею 437 кв.м. за адресою: м. Сімферополь, вул. Київська 122.

Ухвалою суду від 31.07.2008 року відповідач ТОВ "Богатир-Тонер" замінений його правонаступником ТОВ "Богатир-Юг".

Згідно п. 2.1. договору орендодавець зобов’язується передати, а Орендатор прийняти майно в строк до 15.02.2005 року.

Суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, при цьому виходить з наступних підстав:

Позивач посилається на те, що перерахував відповідачу 53 300 грн.

У підтвердження вказаної обставини, позивачем наданий екземпляр платіжного доручення № 56533 від 08 листопада 2004 року.

Однак, згідно п. 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача, або її видачі йому в готівковій формі.

Надане позивачем платіжне доручення не доказує вказаної обставини.

Так, в платіжному дорученні вказується тільки про те, що кошти спрямовуються в банк одержувача.

Належних доказів того, що кошти надійшли до банку одержувача, а також, що вони були зараховані на рахунок відповідача, позивачем не надано (наприклад, банківський витяг, чи довідка банку).

При цьому також необхідно відмітити, що виходячи із закріпленого ст. 129 Конституції України принципа диспозитивності сторін суд не повинен знаходити за зацікавлену сторону докази.

Так, згідно ст. 129 Конституції України сторона вільна у наданні суду доказів та у доказуванні перед судом їх переконливості, а також закріплений принцип змагальності сторін та їх равенство перед законом та судом.

Згідно ст. 8 Конституції України, вона має вищу юридичну силу та її норми є нормами прямої дії.

Про необхідність дотримання принципу диспозитивності сторін також указується в постанові Верховного Суду України від 20.05.2002 року № 02/132 (справа № Д 12/12), а в постанові Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року «Про застосування норм Конституції України при здійсненні правосуддя» вказується, що суди вправі застосовувати безпосередньо норми Конституції як норми прямої дії.

З викладеного виходить, що суд вправі розглянути спір за тими матеріалами, що представлені зацікавленими сторонами.

Більш того, знаходження доказів за ініціативи суду в інтересах однієї із сторін, що спорять, буде грубим порушенням Конституції України , та інтересів іншої сторони.

Оскільки відповідні докази не надані зацікавленою стороною до винесення рішення по цій справі, немає підстав їх залучати до справи після винесення рішення по справі.

З тих матеріалів, що є у справі, підстав для задоволення позову не існує.

Окрім цього, згідно ч. 2 ст. 36 ГПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії.

В обґрунтування позовних вимог позивачем до позову надані копії документів: Договору оренди від 23.12.2003 року № 2303, додаткової угоди № 1 від 05.07.2004 року до договору оренди № 2303, додаткової угоди № 2 від 15.02.2005 року до договору оренди № 2303, листа відповідача від 19.05.2005 року за № 17, листа позивача 23.07.2007 року № 23/07, листа відповідача від 03.08.2007 року за № 24, листа позивача від 14.08.2007 року за № 14/08, описів поштової кореспонденції, поштових чеків, поштового повідомлення.

Однак, на указаних копіях не вказане прізвище та посада особи, що засвідчила копії.

Тобто вказані копії засвідчені невідомою особою з невідомими повноваженнями.

При цьому необхідно відмітить що рішення суду не може ґрунтуватися на припущенні. Тобто якщо на копіях не вказана посада та фамілія особи, що їх завірила, то суд не має права припускати таку особу.

Таким чином, додані до позову копії документів не можуть вважатись доказами, та, відповідно, позивач таким чином не довів обставин, на які посилається.

Окрім цього, сплила позовна давність.

Відповідно до п. 2.1 договору орендодавець зобов’язаний передати, а орендар прийняти майно в оренду в строк до 15.02.2005 року, тобто, останньою датою виконання зобов’язання є 14.02.2005 року. Таким чином, оскільки до визначено строку позивач майно не отримав, він з 15.02.2005 року вже знав про порушення своїх прав, та відповідно, мав право захищати порушене право, як самостійно, так і в судовому порядку, у тому числі мав право заявити про відмову від позову, та звернутися з позовом про стягнення збитків.

Таким чином, строк позовної давності на право звернення до суду за захистом своїх прав у позивача почав свій перебіг з наступного дня після 14.02.2005 року, тобто з 15.02.2005 року, оскільки до вказаної дати в порушення умов договору майно йому передане не було.

Порушення права відбувається не від дій (бездіяльності) сторони, яка його захищає, а від дій (бездіяльності) сторони, яка його порушує.

Так, право позивача порушене не у зв’язку з тим, що позивач відмовляється від договору, а у зв’язку з тим, що відповідач не виконує зобов’язання за договором.

Виходячи із закріпленого ст. 129 Конституції України принципу диспозитивності сторін, суд вправі розглядати справу по тім матеріалам, яки надані зацікавленими особами. В матеріалах справи відсутні підстави для поновлення строку позовної давності.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність-це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Згідно конверту про відправку позову, позов спрямований 08.07.2008 року, тобто коли сплила позовна давність.

При цьому необхідно відмітити, що додаткова угода № 2 від 15.02.2005 року не впливає на сплив позовної давності, тому що в ній вказана дата передачі майна – 01.04.2005 року.

Окрім того, позивачем не надано доказів того, що він погодився зі спрямованою відповідачем пропозицією, та повідомив відповідача належним чином про згоду щодо неї.

Таким чином, є декілька підстав, кожна з яких є самостійною підставою для відмови у позові.

Посилання відповідача на те, що позов підлягає залишенню без розгляду не може бути прийнято до уваги, оскільки така думка не відповідає підставам, вказаним в статті 81 ГПК України.

Провадження по справі також не може бути припинено по п.2. ч.1 статті 80 ГПК України, оскільки в даному випадку інші позовні вимоги та підстави позову, ніж у справах № 2-5/11037.1-2006, та № 2-17/41535-2007. Так, в справі № 2-17/41535-2007 вимогою було стягнення безпідставно набутих грошових коштів, а в справі № 2-5/11037.1-2006 підставою позову було розірвання договору.

Крім цього, позивач просить визнати причину пропуску строку позовної давності поважною, якщо її строк вважати пропущеним, з причини звернення до апеляційної і касаційної інстанції за захистом своїх прав, що тривало довгий час.

Однак, вказані обставини не можуть вважатись поважними причинами, тому що перешкод позивачу щодо звернення до суду не чинилось.

Так, неорганізованість в роботі чи некомпетентність не можуть вважатись поважними причинами.

Окрім цього, згідно ч. 2 статті 68 Конституції України незнання законів не звільнює від відповідальності.

Виходячи із закріпленого ст. 129 Конституції України принципу диспозитивності сторін, суд вправі розглядати справу по тим матеріалам, які надані зацікавленими особами. В матеріалах справи відсутні підстави для поновлення строку позовної давності.

Підстав для відшкодування судових витрат в даному випадку згідно ч.5 ст. 49 ГПК України не існує.

На підставі вищевикладеного, а також керуючись ст.ст. 44, 49, 82,84, 85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Суддя ГС АР Крим підпис В.І. Гайворонський

Рішення оформлено і підписано:

у повному обсязі:

17.11.2008 року

З оригіналом згідно:

Суддя В.І. Гайворонський

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Гайворонський В.І.