ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2008 р.

№ 2-29/9620-2007

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді

Кравчука Г.А.,

суддів:

Мачульського Г.М.,

Шаргала В.І.

за участю представників сторін:

позивача

Борецької Л.Р. дов. б/н від 14.01.2008 р.,

Якубова Я.А. дов. №2 від 09.07.2008 р.

відповідача

не з’явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю “Інститут “Шельф"

на постанову

Севастопольського апеляційного господарського суду від 11.12.2007 року

у справі

№2-29/9620-2007 господарського суду Автономної Республіки Крим

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю “Інститут “Шельф"

до

Колективного підприємства “Велком"

про

стягнення 27 099,12 грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю (надалі ТОВ) “Інститут “Шельф" звернулось до господарського суду Автономної Республіки Крим з позовом до Колективного підприємства (КП) “Велком" та просило стягнути 27 099,12 грн. заборгованості з орендної плати, в тому числі 20 346,40 грн. основного боргу, 1 711,36 грн. пені, 1 360,10 - 3% річних, 3 296,12 грн. інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Автономної республіки Крим від 30.08.2007 року (суддя Башилашвілі О.І.) позов задоволений частково, з КП “Велком" на користь ТОВ “Інститут “Шельф" стягнуто 20 346,40 грн. основного боргу, 1 430,94 грн. пені, 1 360,10 - 3% річних, 3 296,12 грн. інфляційних втрат та відповідно розподілено судові витрати. В решті позову відмовлено.

Судове рішення мотивоване посиланням на норми ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та встановленням факту наявності заборгованості з орендної плати у вказаному розмірі. В частині відмови у позові –необґрунтованим нарахуванням пені понад встановлені законом строки.

Доповідач: Шаргало В.І.

За апеляційною скаргою КП “Велком" судове рішення переглянуто в апеляційному порядку і постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 11.12.2007 року (судді: Сотула В.В., Гонтар В.І., Борисова Ю.В.) змінене, з КП “Велком" на користь ТОВ “Інститут “Шельф" стягнуто 5 714 грн. основного боргу, 925,68 грн. інфляційних, 414,27 грн. річних, відповідно розподілені судові витрати. В решті позову відмовлено. Постанова мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно визначив період, за який повинна стягуватись заборгованість, оскільки в лютому 2005 року відповідач став власником орендованих приміщень.

Не погоджуючись з прийнятою у справі постановою, ТОВ “Інститут “Шельф" звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Скаржник, зокрема, звертає увагу касаційної інстанції на те, що судом апеляційної інстанції не вповні досліджені обставини справи щодо набуття відповідачем права власності на орендоване майно.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача, розглянувши матеріали справи та доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, судова колегія Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України, роз’яснень, що містяться в п. п. 1, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. №11 “Про судове рішення ”, з відповідними змінами, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних відносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів, посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права й обов’язки сторін у спірних правовідносинах.

Проте, при постановленні рішення про задоволення позову, в порушення вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України, ні судом першої, ні судом апеляційної інстанцій в повній мірі не досліджено обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, не надано належної оцінки поданим ними доказам, що в свою чергу унеможливило правильне застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору оренди від 27.12.1993 року (позивач –Орендодавець, відповідач –Орендар) та ряду додаткових угод до нього. Спір виник стосовно розміру заборгованості (наявність якої відповідачем в принципі не заперечується, див. апеляційну скаргу) та періоду її стягнення.

Суд першої інстанції погодився з розрахунком суми позову ТОВ “Інститут “Шельф" (а. с. 53) та визначив період за який стягується заборгованість –з листопада 2004 року по жовтень 2005 року. При цьому місцевий господарський суд відхилив доводи КП “Велком" про те, що останнє є власником орендованого майна.

Суд апеляційної інстанції визначив інший період виникнення заборгованості –з листопада 2004 року по 15 лютого 2005 року. При цьому суд відзначив, що КП “Велком" набуло права власності на орендовані приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 06.12.2004 року, який рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 31.01.- 04.02.2005 року у справі №2-11/1688 визнаний дійсним.

В матеріалах справи наявна копія нотаріально не посвідченого договору купівлі-продажу від 06.12.2004 року, однак рішення господарського суду Автономної республіки Крим від 31.01.- 04.02.2005 року у справі №2-11/1688, на яке послався суд апеляційної інстанції, відсутнє, як і відсутні інші документи, що засвідчували б право власності відповідача на названі приміщення.

Крім того, розраховуючи розмір заборгованості, що підлягає стягненню на користь позивача апеляційний господарський суд, зокрема, послався на додаткову угоду №1 від 01.10.2001 року, якою внесені зміни до договору оренди від 27.12.1993 року стосовно розміру орендної плати (за перший місяць 1334, 98 грн. з подальшим збільшенням кожного місяця на індекс інфляції). Однак, суд не врахував інші умови цієї угоди, а саме: в угоді зазначено, що інші пункти додаткової угоди від 20.07.2001 року залишаються без змін.

За умовами додаткової угоди від 20.07.2001 року орендна плата вноситься Орендарем в такому порядку:

-          30% суми до державного бюджету

-          70% суми Орендодавцеві.

Ні з рішення суду першої інстанції, ні з постанови апеляційної інстанції не вбачається, що при розрахунку та стягненні заборгованості вказана умова була врахована.

З огляду на викладене та норми ст.ст. 209, 220, 657 та ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 35 Господарського кодексу України, судова колегія касаційної інстанції приходить до висновку, що судами попередніх інстанцій не в повній мірі досліджено обставини справи, які мають важливе значення для правильності вирішення спору.

З урахуванням викладеного, прийняті у справі рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського суду не можна вважати законними і обґрунтованими, тому вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

При новому розгляді справи господарському суду необхідно врахувати вищезазначене, всебічно і повно з’ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, надати об’єктивну оцінку доказам, які мають юридичне значення для її розгляду, правильно застосувати норми матеріального права, які регулюють спірні відносини та прийняти обґрунтоване рішення.

З огляду на зазначене, керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Інститут “Шельф" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Автономної республіки Крим від 30.08.2007 р. та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 11.12.2007р. у справі №2-29/9620-2007 скасувати, а справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Головуючий суддя

Кравчук Г.А.

Суддя

Мачульський Г.М.

Суддя

Шаргало В.І.