ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03.11.08 р.                     Справа № 13/92

Господарський суд донецької області у складі судді В.М.Татенко розглянув у відкритому судовому засіданні суду справу

за позовом: Державного підприємства «Донецька залізниця» м. Донецьк

до відповідачів:

1.          Товариства з обмеженою відповідальністю «Кондратьївська центральна збагачувальна фабрика», м. Донецьк

2.          Державного підприємства «Артемвантажтранс», м. Горлівка

про стягнення 45’903,72 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Лапко Л.Г., Сідельніков О.В., Сідельнікова О.В. - довіреності

від відповідачів:

1.          Шляхтов Д.С., Крикун О.О., Сазонова Т.М. - довіреності

2.          Морар В.І., Черномордик М.Є., Іванова О.О., Губіна Т.П. - довіреності

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство «Донецька залізниця» звернулась з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кондратьївська центральна збагачувальна фабрика» (далі – «Товариство») та Державного підприємства «Артемвантажтранс» (далі – «Підприємство») про стягнення 91’302,36 грн. за зберігання вантажів на станції Байрак.

Письмовим клопотанням від 24.09.2008р. № 512/116 позивач зменшив розмір позовних вимог та просив стягнути з належного відповідача 45’903,72 грн. за зберігання вантажів на станції Байрак, з яких

- 30’751,32 грн. (у тому числі ПДВ 20%) – сума однократного збору за зберігання,

- 15’152,40 грн. (у тому числі ПДВ 20%) – сума двократного збору за зберігання.

Зменшення розміру позовних вимог судом прийнято, у зв’язку з чим справа розглянута в межах суми 45’903,72 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 13 травня 2008р. о 4 год. 17 хв. поїздом № 2003 на станцію призначення Байрак Донецької залізниці прибуло 32 вагона (накладні №№ 094454, 094445, 094457, 094438, 094459, 094460 від 4.05.08р.) з вугіллям на адресу Товариства У той же день о 12 год. 10 хв. поїздом № 3205 на адресу Товариства прибуло ще 29 вагонів з вугіллям (накладні №№ 094492, 094474, 094473 від 07.05.08р.). А в 22 год. 15 хв. прибув вагон № 61936983 (накладна № 895504 від 6.05.08р.) з вугіллям як досилка до основної накладної № 094453 Станцією відправлення по всім відправкам значилась російська станція Тирган Західно-Сибірської залізниці.

По прибутті на станцію призначення Байрак всі вагони були затримані під розмитнення, про що були складені акти загальної форми №№ 385,387,388 від 13.05.08р.за участю представників залізниці і Товариства. Після закінчення процедури розмитнення відповідно о ІЗ30., 1715 13 травня 2008р.та о 1700 І4 травня 2008р. зазначені вагони одразу ж знову були затримані через не урегульованість питання транспортного обслуговування з Підприємством – власником під’їзної колії. Внаслідок чого у період 13 – 15 травня 2008р. державне Підприємство відмовило Товариству у транспортному обслуговуванні та – не забирало вагони з колій ст. Байрак, які прибувають на адресу Товариства. В результаті оспорювані вагони простояли на коліях станції Байрак з 13 – 16 травня 2008р., у зв’язку з чим на станції Байрак виникли проблеми з маневрової роботи, а також вся відповідальність за схоронність вантажу була на залізниці.

У якості правової підстави позивач посилається на ст.ст. 36, 46 Статуту залізниць України (далі – «Статут»), Правил зберігання вантажів, затверджених Наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000р. в редакції Наказу Міністерства транспорту та зв’язку України № 540 від 12.09.05р. (далі – «Правила зберігання») та Тарифного керівництва № 1, затвердженого Наказом Міністерства транспорту України № 551 від 15.11.1999р. (далі – «Тарифне керівництво»).

У судовому засіданні представники позивача позов підтримали, додатково пояснивши, що спірні вагони увесь спірний час, за яке був нарахований збір за зберігання, перебували на залізничних передавальних коліях №№ 9 та 11, що належать станції Байрак Донецької залізниці. Сума збору за зберігання за зменшеними позовними вимогами нарахована не згідно приписів п. 8 Правил зберігання, через затримання вагонів, а – згідно приписів ст. 46 Статуту та п. 2.3. Тарифного керівництва, у зв’язку із не вивезенням вантажу зі станції після закінчення терміну безоплатного зберігання.

Відповідачі проти позовних вимог заперечують, посилаючись на їх безпідставність, а також – на недоведеність факту наявності на станції ускладнень у зв’язку із не вивезенням вантажу зі станції .

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що між позивачем та державним підприємством «Донецька вугільна коксова компанія» був укладений договір № 5/158 від 23.12..2004р. «про експлуатацію залізничної під’їзної колії державного підприємства «Донецька вугільна коксова компанія» при станції Байрак Донецької залізниці» (далі – «договір») (а.с. 38-45). У зв’язку з реорганізацією державного підприємства «Донецька вугільна коксова компанія» Підприємство стало наступником прав та обов’язків останнього за договором.

Виходячи з умов пп..3 п. 14 договору на умовах цього договору подаються вагони, зокрема, Товариству, яке є контрагентом Підприємства. Згідно п. 5 договору вагони для під’їзної колії подаються локомотивом залізниці на колії №№ 9, 10, 11 станції Байрак

13 травня 2008р. о 4 год. 17 хв. поїздом № 2003 на станцію призначення Байрак Донецької залізниці прибуло 32 вагона (накладні №№ 094454, 094445, 094457, 094438, 094459, 094460 від 04.05.08р.) з вугіллям на адресу Товариства. Про прибуття зазначених вагонів Товариство було повідомлено 13.05.08р о 447.

У той же день о 12 год. 10 хв. поїздом № 3205 на адресу Товариства прибуло ще 29 вагонів з вугіллям (накладні №№ 094492, 094474, 094473 від 07.05.08р.). Про прибуття зазначених вагонів Товариство було повідомлено 13.05.08р о 1240.

Того ж дня у 22 год. 15 хв. прибув вагон № 61936983 (накладна № 895504 від 6.05.08р.) з вугіллям як досилка до основної накладної № 094453. Про прибуття вагону Товариство було повідомлено 13.05.08р о 2315.

Станцією відправлення по всім відправкам значилась російська станція Тирган Західно - Сибірської залізниці.

По прибутті на станцію призначення Байрак всі вагони були затримані під розмитнення, про що були складені акти загальної форми №№ 385,387,388 від 13.05.08р.за участю представників залізниці і Товариства. Після закінчення процедури розмитнення відповідно о ІЗ30., 1715 13.05.08р.та о 1700 І4.05.08р. зазначені вагони були подані на 9 та 11 пройомо–здавальні колії для їх подальшого транспортування Підприємством під розвантаження Товариству. вагони були прийняті Товариством, однак через не урегульованість питання транспортного обслуговування з Підприємством – власником під’їзної колії та відмову останнього від транспортування вагонів Товариству у період 13 – 15.05. 2008р. вагони простояли на згаданих прийомо-здавальних коліях.

Згідно ст. 1 Закону України „Про залізничний транспорт” (далі – „Закон”) та ч. 2 ст. 64 Статуту під'їзні колії це залізничні колії, які призначені для транспортного обслуговування одного або кількох підприємств, організацій та установ у взаємодії із залізничним транспортом загального користування. Частиною 1 ст. 21 Закону передбачено, що відносини підприємств залізничного транспорту з власниками залізничних під'їзних колій, порядок і умови експлуатації цих колій, обігу рухомого складу, що не належить до залізничного транспорту загального користування, визначаються Статутом залізниць України та укладеними на його основі договорами. За ч. 2 ст. 21 Закону власники залізничних під'їзних колій повинні забезпечувати необхідні обсяги перевезень, навантаження і розвантаження транспортних засобів, їх зберігання та ефективне використання.

За таких обставин, враховуючи конституційний принцип про те, що власність зобов’язує (ч. 3 ст. 13 Конституції України); приймаючи до уваги вимоги ч. 2 ст. 320 Цивільного кодексу України, за якою законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності; те, що зазначивши у договорі на експлуатацію під’їзної колії Товариство як одного з контрагентів, тобто, прийнявши на себе зобов’язання подавати останньому отримані від залізниці вагони під вантажні операції без будь яких умов – суд вважає, що Підприємство, навіть і у разі існування будь-яких проблем у взаємовідносинах з відповідачем, було позбавлена права відмовлятися від прийняття від позивача та – подальшого транспортування Товариству як порожніх вагонів, так і вагонів з вантажем, які прибули на адресу Товариства

Виходячи з абз.1 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу (ГК) України Господарські зобов’язання виникають, зокрема, безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність

Таким чином дії Підприємства щодо відмови у спірному періоді від транспортування вагонів з вантажем Товариству розцінюються судом не тільки як порушення норм діючого законодавства, але й ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України щодо неприпустимості односторонньої відмови від виконання зобов’язання.

З іншого боку позивач, враховуючи вимоги діючого законодавства, не був позбавлений права спонукати Підприємство до виконання умов договору шляхом зобов’язання його приймати та – транспортувати Товариству без будь-яких обмежень вагони з вантажем, що надійшли на адресу останнього.

Посилаючись на акти загальної форми №№ 388, 387,385 від 13.05.08р. (а.с. 86-88), вважаючи що Товариство порушило вимоги ст.ст. 36, 46 Статуту і п. 2.3. Розділу 2 Тарифного керівництва, позивач за накопичувальною карткою № 16050816 нарахував на Товариство збір за зберігання вантажу у період відмови Підприємством від транспортування Товариству завантажених вагонів у сумі 91’302,36 грн., 45’903,72 грн. з яких вимагає стягнути з Товариства. Проте з цим погодитись не можна, з огляду на наступне.

За чч 2, 3 ст. 46 Статуту вантажі, що прибули, зберігаються на станції безкоштовно протягом доби. Цей термін обчислюється з 24-ої години дати вивантаження вантажу (контейнера) засобами залізниці або з 24-ої години дати подачі вагонів під вивантаження засобами одержувача. За зберігання вантажу на станції понад зазначений термін справляється плата, встановлена тарифом.

Пунктом 2.3. Розділу 2 Тарифного керівництва передбачено, що за зберігання у вагонах вантажів, що мають вивантажуватись на місцях загального і незагального користування, але не подані під вивантаження з вини одержувача, збір справляється після закінчення терміну безоплатного зберігання, що визначається з 24-ї години дати повідомлення одержувача про прибуття вантажу.

За абз. 2 п. 8 «Правил видачі вантажів», затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21 листопада 2000 р. N 644, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 24 листопада 2000 р. за N 862/5083 (далі – «Правила видачі») датою фактичної видачі вантажу вважається дата його вивозу з території станції в разі вивантаження засобами залізниці або дата подачі вагона під вивантаження, якщо воно здійснюється одержувачем на місцях загального або незагального користування.

Абзац 2 п. 10 Правил видачі передбачено, що при подаванні вагонів на під’їзні колії передача їх провадиться в місцях, установлених договорами про подавання й забирання вагонів або договорами про експлуатацію під'їзної колії, і засвідчується підписами представників станції й одержувача в пам'ятці про користування вагонами (контейнерами).

Таким чином системний аналіз зазначених норм дає підстави для абсолютно логічного висновку про те, що при подаванні вагонів на під’їзні колії, у разі виставлення їх на місця, установлених договорами про експлуатацію під'їзної колії, такі вагони слід вважати «…поданими під вивантаження…» у розумінні вимог п. 2.3. Розділу 2 Тарифного керівництва. Відтак – вантаж у таких вагонах не можна вважати такм, що зберігається на станції у розумінні вимог ч. 3 ст. 46 Статуту

Як з’ясовано судом спірні вагони з вантажем були подані та знаходились саме на визначені договором колії 9, 11, що підтверджено сторонами. За таких умов нарахування збору за зберігання вантажу у вагонах було зроблено позивачем безпідставно.

При прийнятті рішення судом також було враховано наступне.

Виходячи з приписів ст. 129 Статуту та «Правил складання актів», затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28 травня 2002 р. N 334, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 8 липня 2002 р. за N 567/6855, акти загальної форми складаються для засвідчення обставин, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу та вантажобагажу і можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у випадках затримки вагонів на станції призначення в очікуванні подачі під вивантаження (перевантаження) з причин, що залежать від одержувача, власника залізничної під’їзної колії, порту, підприємства. Таким чином, для засвідчення кожної конкретної обставина має складатися окремий акт загальної форми. Тобто, на думку суду, не можна одним й тим-самим актом засвідчувати одразу декілька обставин.

Пунктом 8 »Правил користування вагонами і контейнерами», затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25 лютого 1999 р. № 113, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 15 березня 1999 р. за N 165/3458 у разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми, який підписується представниками станції і вантажовласника. В акті вказується час (у годинах та хвилинах) початку та закінчення затримки вагонів і їх номери.

Як встановлено судом, підтверджено Товариством і – не спростовано позивачем Актами загальної форми №№ 385, 387, 388 від 13.05.08р. була засвідчена затримка вагонів через очікування розмитнення вантажу. саме цю обставина підтвердили представники Товариства підписавши акти. Пізніше працівники станції без присутності представників Товариства в односторонньому порядку дописали у зазначених актах про затримання вагонів в очікуванні подачі на під’їзну колію. Про таке дописування представники Товариства повідомлені не були, своїх підписів під цим приписом не ставили, що також підтверджено примірниками актів №№ 385, 387, 388 від 13.05.08р., наданими представником Товариства (а.с. 138-140).

Виходячи зі ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких умов акти загальної форми №№ 385, 387, 388 від 13.05.08р., які були надані Позивачем, не можуть бути прийняті як належний доказ на підтвердження факту затримки вагонів в очікуванні подачі на під’їзду колію.

Судові витрати підлягають віднесенню на позивача.

Виходячи з вищевикладеного, керуючись ст.ст. 43, 33 – 35, 43, 49, 82 – 84 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Суддя