ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 32/242

14.07.08

За позовом Міністерства з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту

населення від наслідків Чорнобильської катастрофи

До Державного підприємства “Управління капітального будівництва”

Українського науково –дослідного гідрометеорологічного інституту

Товариства з обмеженою відповідальністю “БМУ - 2007”

Про визнання недійсним договору

Суддя Хрипун О.О.

Представники сторін:

Від позивача: Островерхий С.А. –предст., Купріянова О.М. –предст.

Від відповідача-1: Нагаївська Н.В. - предст., Лінніченко Д.О. –предст.,

Соцький Р.М. –предст.

Від відповідача-2: Архангельський С.Л. - предст., Кодаченко І.В. –предст.,

Осадчий В.І.-дир.

Від відповідача-3: Поза М.О. –предст., Химей О.В. –предст.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Міністерство з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до державного підприємства “Управління капітального будівництва”, Українського науково –дослідного гідрометеорологічного інституту, товариства з обмеженою відповідальністю “БМУ - 2007” про визнання недійсним договору № 21-4/23-2 від 16.08.2007 про будівництво житлових будинків.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що укладений договір порушує норми чинного законодавства, зокрема ч. 3 ст. 4 Закон України “Про інвестиційну діяльність”, постанову Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 № 803 “Про затвердження Порядку відчуження об’єктів державної власності”.

В ході судового розгляду справи позивачем змінено предмет позову, та відповідно до заяви позивач просить визнати інвестиційний договір № 21-4/23-2 від 16.08.2007 про будівництво житлових будинків, що укладений між державним підприємством “Управління капітального будівництва”, Українським науково –дослідним гідрометеорологічним інститутом та товариства з обмеженою відповідальністю “БМУ - 2007” таким, що не створює ніяких прав та обов’язків для сторін.

Представники відповідачів 1 та 2 у судовому засіданні позов визнали.

Відповідачем 3 подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

16.08.2007 між відповідачами підписано договір № 21-4/23-2 про будівництво житлових будинків. Відповідно до умов зазначеного договору сторони, керуючись власним вільним волевиявленням у виборі один одного як контрагентів за договором і визначені умов договору відповідно до ст. ст. 3, 6, 203, 637 Цивільного кодексу України, зобов’язуються об’єднати свої зусилля та вклади і спільно діяти з метою будівництва житлових будинків з вбудовано-прибудованими приміщеннями соціальної сфери та паркінгом на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: м. Київ, пр –т Науки 37 - 39.

Пунктом 10.1 Договору сторони підтвердили, що вони досягли згоди з усіх істотних умов Договору і жодна з сторін не буде посилатись в майбутньому на недосягнення згоди по істотних умовах договору як на підставу вважати його неукладеним або недійсним.

Статтею 181 Господарського кодексу України встановлено загальний порядок укладання господарських договорів, відповідно до якого господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин є підставою виникнення цивільних прав та обов’язків. Він є юридичним фактом у розумінні ст. 11 ЦК України та являє собою вольові дії, спрямовані на досягнення певного результату, тобто є обставиною, з настанням якої закон пов’язує виникнення, зміну або припинення цивільних правовідносин.

Згідно з ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

Як вбачається з укладеного договору, він спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ним та сторонами визнано, що ними досягнуто згоди з усіх істотних умов.

Захист прав суб'єктів господарювання встановлено ст. 20 Господарського кодексу України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом:

- визнання наявності або відсутності прав;

- визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом;

- відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання;

- припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення;

- присудження до виконання обов'язку в натурі;

- відшкодування збитків;

- застосування штрафних санкцій;

- застосування оперативно-господарських санкцій;

- застосування адміністративно-господарських санкцій;

- установлення, зміни і припинення господарських правовідносин;

- іншими способами, передбаченими законом.

Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається Господарський Кодексом, іншими законами.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому частина 2 вказаної норми передбачає наступні способи захисту цивільних прав та інтересів:

- визнання права;

- визнання правочину недійсним;

- припинення дії, яка порушує право;

- відновлення становища, яке існувало до порушення;

- примусове виконання обов'язку в натурі;

- зміна правовідношення;

- припинення правовідношення;

- відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

- відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

- визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Таким чином, діюче законодавство передбачає, що суд при дослідженні і встановленні дійсних обставин справи може враховувати не тільки вимоги, визначені законом, а й договором.

При цьому позивачем не наведено жодних нормативно –правових обґрунтувань щодо визнання укладеного сторонам договору таким, що не створює ніяких прав та обов’язків, також ця умова не передбачена положеннями укладеного договору, а отже спосіб захисту цивільного права обраний невірно.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину.

Правочин є правомірною вольовою дією. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони і які відповідають вимогам закону. Згідно з нормою закону правочин завжди є правомірним, якщо тільки його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Позивачем не надано жодних доказів, що доводили б наявність обставин, з яким закон пов’язує настання правових наслідків у вигляді відсутності для сторін прав та обов’язків, взятих на себе за договором.

Згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Після зміни предмету позову згідно з заявою від 04.07.2008 позивачем фактично залишено позовні вимоги без обґрунтування, оскільки всі наведені у позові підстави стосувалися вимог щодо визнання оспорюваного договору недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Позивач не виклав обставин та не подав належних доказів, на яких ґрунтується позов, окрім того позовні вимоги не відповідають правам суду при прийнятті рішення, оскільки при прийнятті рішення відповідно до ст. 83 Господарського процесуального кодексу Господарський суд, приймаючи рішення, має право:

-          визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству;

-          виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони;

-          зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка

підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання;

-          стягувати у доход Державного бюджету України із сторони, що порушила строки розгляду претензії, штраф у розмірі, встановленому статтею 9 Господарського процесуального кодексу або у відповідності до законів, що регулюють порядок досудового врегулювання спорів у конкретних правовідносинах;

-          стягувати в доход Державного бюджету України з винної сторони штраф у розмірі до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за ухилення від вчинення дій, покладених господарським судом на сторону;

-          відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Положення частини 1 є реалізацією ч. 1 ст. 55 Конституції України.

Конституційний Суд України в мотивувальній частині рішення у справі за конституційним зверненням громадян Проценко Раїси Миколаївни, Ярошенко Поліни Петрівни та інших громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конс титуції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) від 25 грудня 1997 року, зазначив, що частина перша статті 55 Конституції Ук раїни містить загальну норму, яка означає право кожного звернути ся до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов'язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в за коні спеціального положення про судовий захист.

Отже, через норму ч. 1 коментованої статті реалізується принцип доступності правосуддя.

До господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вва жає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи ос порюється.

У п. 2 роз'яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 № 02-5/35 «Про деякі питання практики вирішен ня спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів»зазначається, що обов'язковою умовою визнання ак та (а в даному випадку застосування наслідків недійсності договору) недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідно го акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи ор ганізації —позивача у справі. Якщо за результатами розгляду спра ви факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес»дається в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним по данням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення ок ремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального ко дексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 груд ня 2004 № 18-рп/2004. «Поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального ко дексу України та інших законах України у логічно –смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конк ретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений за гальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктив ному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судо вого захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і за конам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам».

Позивач не є стороною Договору, ним не доведено в позовній заяві, доповненні до позовної заяви № 24 –578/01 від 17.06.2008 про визнання недійсним інвестиційного договору № 21 - 4/23-2 від 16.08.2007 про будівництво житлових будинків та в заяві про зміну позовних вимог № 03-8998/24 від 04.07.2008 яким чином порушено його права та охоронювані законом інтереси у зв’язку з укладеним оспорюваним договором.

З урахуванням викладених обставин позовні вимоги є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 32-34, 44, 49, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дати його прийняття, та може бути оскаржене в порядку та строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя                               О.О. Хрипун