ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 6/332

18.09.08

За позовом                              Дочірньої компанії «Газ України»Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

До відповідача                    Державного підприємства готельний комплекс «Національний»Управління справами Верховної Ради України

Про                                        стягнення 3564,87 грн.

Суддя Ковтун С.А.

Представники сторін:

Від позивача           Михалевська З.О. (за дов.)

Від відповідача          Ухань Л.М. (за дов.)

Обставини справи:

Рішення приймається 18.09.2008, оскільки у справі 28.08.2008 було оголошено перерву на підставі ст. 77 ГПК України.

До господарського суду міста Києва звернулася з позовом дочірня компанія «Газ України»Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»до державного підприємства готельний комплекс «Національний»Управління справами Верховної Ради України про стягнення 3564,87 грн.

Позовні вимоги мотивовані наступними обставинами. За твердженням позивача, він безпідставно перерахував відповідачу у 2000 році грошові кошти у розмірі, що складає ціну позову. У 2008 році позивачем було направлено вимогу щодо повернення коштів, яка залишена відповідачем без задоволення.

Ухвалою суду від 04.07.2008 було порушено провадження у справі № 6/332.

Відповідач позовні вимоги відхилив повністю, посилаючись на те, що заборгованість у вказаному вище розмірі у нього не обліковується. Крім того, на думку відповідача, норми чинного Цивільного кодексу України, на які посилається позивач, не регулюють спірні правовідносини, оскільки борг, якщо він існував, виник у 2000 році. Крім того, за твердження відповідача, встановлена нормами Цивільного кодексу УРСР 1963 року трирічна позовна давність, закінчилась.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення їх повноважних представників, всебічно та повно з’ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об’єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

Дочірня компанія «Торговий дім «Газ України», правонаступником якої є позивач, перерахувала державному підприємству готельний комплекс «Національний»Управління справами Верховної Ради України (код 05907265) на рахунок 00 в АБ «Брокбізнесбанк», МФО 300249, грошові кошти в розмірі 3564,87 грн., а саме:

- 3262,8 грн. платіжним дорученням № 149 від 04.08.2000, призначення платежу «попередня оплата за проживання в готелі представників Туркменістану згідно з рахунком № 938 від 04.08.2000 року»;

- 302,07 грн. платіжним дорученням № 124 від 09.10.2000, призначення платежу «оплата за проживання згідно з листом № 15-6/18-333 від 28.09.2000 року».

31.05.2008 позивач направив відповідачеві вимогу № 31/10-6323 від 30.05.2008, у якій, посилаючись на положення статті 1212 Цивільного кодексу України, просить повернути помилково перераховані кошти.

Відповідачем залишено претензію позивача без відповіді.

На час сплати грошових коштів у спірному розмірі (2000 рік), зобов’язання, що виникають внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатньої правової підстави, регулювались главою 42 розділу ІІІ Цивільного кодексу УРСР 1963 року (далі –ЦК УРСР).           Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 469 ЦК УРСР особа, яка одержала майно за рахунок іншої особи без достатньої підстави, встановленої законом або договором, зобов’язана повернути безпідставно придбане майно цій особі.

З 01.01.2004 набрав чинності Цивільний кодекс України від 16.01.2003, статтею 1212 якого також передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов’язана повернути потерпілому це майно.

Отже, в силу вищевказаних норм, обов’язок повернути майно виникає негайно, а отже, моментом виникнення права вимоги є безпідставне набуття майна іншою особою.

Обов’язок щодо повернення майна на особу покладено законом і він не пов'язаний з надсиланням потерпілим вимог чи претензій, а тому права останнього є порушеними з моменту невиконання даного обов’язку.

Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом (п. 6 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України).

Статтею 71 ЦК РСР було встановлено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно зі ст. 76 ЦК УРСР початком перебігу строку позовної давності є виникнення права на позов, яким є день, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушене право.

Виходячи з того, що обов’язок відповідача повернути кошти виник з дня їх отримання і позивач повинен був дізнатися про безпідставне одержання їх відповідачем у день платежу, початком передбаченого законодавством строку позовної давності є 05.08.2000 щодо вимоги про стягнення 3262,8 грн., та 10.10.2000 щодо вимоги про стягнення 302,07 грн.

Як зазначено вище, за даними вимогами встановлено трьохрічний строк позовної давності, а отже правила про позовну давність регулюються главою 5 ЦК УРСР.

Статтею 80 Цивільного кодексу УРСР передбачено, що закінчення строку позовної давності до пред’явлення позову є підставою для відмови в позові.

За таких обставин підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Суддя                                                                                                    С.А. Ковтун