ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2008 р.

№
14/300

Колегія
суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова
Є.В.,

суддів:

Данилової
Т.Б.,

Ходаківської
І.П.,

розглянувши

касаційну
скаргу

приватного
підприємця ОСОБА_1 (далі Підприємець)

на
постанову

Львівського
апеляційного господарського суду

від

11.03.08

у
справі

№ 14/300

господарського
суду

Рівненської
області

за
позовом

відкритого
акціонерного товариства "Вознесенський сироробний комбінат" (далі
Комбінат)

до

Підприємця,
консультативного науково-виробничого приватного підприємства
"Юріком" (далі Підприємство)

про

стягнення
352 314,99 грн.

В
засіданні взяли участь представники:

-
позивача:

Костючок
С.Ю. (за дов. б/н від 27.09.07);

-
відповідачів:

Підприємця: ОСОБА_2 (за дов. № 4865 /796059/
від 21.09.07);

Підприємства: не з'явились.

Ухвалою
від 30.05.08 колегії суддів Вищого господарського суду України у складі:
головуючого -Першикова Є.В., суддів -Муравйова О.В., Ходаківської І.П.
касаційна скарга Підприємця б/н від 09.04.08 була прийнята до провадження та
призначена до розгляду у судовому засіданні на 19.06.08, без початку перегляду
справи по суті.

З
урахуванням значної завантаженості судді Муравйова О.В. та виходом судді
Данилової Т.Б. з відпустки розпорядженням заступника Голови Вищого
господарського суду України від 18.06.08 для перегляду даної справи,
призначеної до розгляду у судовому засіданні на 19.06.08, створено колегію
суддів Вищого господарського суду України у складі: головуючий -Першиков Є.В.,
судді -Данилова Т.Б., Ходаківська І.П.

Про
вказані обставини представників сторін було повідомлено на початку судового
засідання 19.06.08. Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду
України, яка переглядає справу в касаційному порядку, не заявлено.

За
згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського
процесуального кодексу України у судовому засіданні 19.06.08 було оголошено
лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду
України.

Рішенням
від 23.01.08 господарського суду Рівненської області (суддя

Марач
В.В.) позовні вимоги Комбінату задоволено.

З
Підприємця на користь Комбінату стягнуто 352 314,99 грн. основного боргу, 3
543,15 грн. витрат по сплаті державного мита та 118,00 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

З
Підприємства на користь Комбінату стягнуто 2 000,00 грн. заборгованості.

Постановою
від 11.03.08 Львівського апеляційного господарського суду (колегія суддів у
складі: головуючого -Краєвської М.В., суддів -Галушко Н.А., Орищин Г.В.)
рішення від 23.01.08 господарського суду Рівненської області залишено без змін,
а апеляційну скаргу Підприємця -без задоволення.

Вказані
судові рішення мотивовані тим, що наявність спірної суми заборгованості
підтверджена матеріалами справи, у зв'язку з чим попередні судові інстанції
прийшли до висновку про доведеність позовних вимог.

Не
погодившись з зазначеними судовими рішеннями, Підприємець звернувся до Вищого
господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить постанову від
11.03.08 Львівського апеляційного господарського суду скасувати, а справу
передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Свої
вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскаржених судових актів було
порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 237, 244
Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні", п.п. 2.1, 2.4, 3.3 Положення про
документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.95 (який зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.95 за № 168/704), а також ст.ст. 42,
45, 47, 43 Господарського процесуального кодексу України.

На
день розгляду справи у судовому засіданні 19.06.08 письмові відзиви на
касаційну скаргу від Комбінату та Підприємства не надійшли. Присутній у
судовому засіданні представник Комбінату щодо доводів, викладених у касаційній
скарзі, заперечував, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просив
касаційну скаргу Підприємця залишити без задоволення, а оскаржені судові
рішення -без змін.

Розглянувши
матеріали справи, касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін,
судді-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла
до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як
встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи,
25.09.05 між Комбінатом та Підприємцем було укладено договір дистриб'юторства №
25/09 (далі Договір), за яким Комбінат взяв на себе зобов'язання щодо поставки
Дистриб'ютору (Підприємцю) товару для його подальшої реалізації на території
Чернігівської області, а Дистриб'ютор -приймати такий товар та здійснювати його
оплату у строки, визначені цим договором.

При
цьому, встановлено, що умовами п. 5.1 Договору сторони погодили, що оплата за
наданий товар здійснюється Дистриб'ютором як готівковими, так і безготівковими
коштами на умовах попередньої оплати. Водночас, у п. 5.2 цього Договору сторони
передбачили, що при відвантаженні продукції на умовах товарного кредитування
(відстрочки платежу), згідно з кредитною політикою Комбінату, Дистриб'ютор
зобов'язується повністю оплатити продукцію, фактично відвантажену з відстрочкою
платежу, на протязі шести банківських днів з дня її отримання.

Судами
встановлено, що обґрунтовуючи поданий позов, Комбінат стверджує, що він на
підставі Договору дистриб'юторства відпустив Підприємцю товар на загальну суму
866 954,99 грн., яка була оплачена останнім не в повному обсязі.

При
вирішенні спору по суті судом першої інстанції встановлено, що Підприємець факт
отримання від Комбінату товарів на вказану суму не оспорює, і підтверджує це у
відзиві та доповненнях до нього. Також, про отримання товару саме на таку суму
Підприємець вказує в акті звірки розрахунків.

Разом
з тим, попередніми судовими інстанціями встановлено, що в обґрунтування доказів
оплати боргу Підприємець надав суду першої інстанції копії платіжних доручень,
меморіальних ордерів, виписок з банку, прибуткових ордерів. Водночас, вирішуючи
спір місцевий та апеляційний суд прийшли до висновку, що вказані документи не є
належними доказами оплати вартості товарів отриманих Підприємцем від Комбінату
саме по спірному Договору, оскільки у таких документах, як підстава
безготівкового перерахування та внесення в касу Комбінату коштів не зазначено,
що вказані кошти сплачуються в рахунок заборгованості по договору
дистриб'юторства № 25/09 від 25.09.05 чи в рахунок оплати вартості товарів,
отриманих від Комбінату по накладних, вказаних останнім у позовній заяві та у
заяві про уточнення та збільшення позовних вимог. Натомість, встановлено, що у
вказаних документах як підстава оплати зазначено "за сир", "за
готову продукцію" та "оплата за сир згідно договору б/н від
24.11.2006р." чи будь-якого іншого договору тільки не № 25/09 від
25.09.05, на виконання якого Комбінат просить стягнути кошти з Підприємця.

Матеріалами
справи підтверджено, що Підприємець розрахувався з Комбінатом за отриманий в
нього товар по договору дистриб'юторства № 25/09 від 25.09.05 лише в сумі 512
640,00 грн., а грошові кошти в сумі 526 163,80 грн. фактично прийняті
Комбінатом від гр.ОСОБА_3 в якості повернення поворотної фінансової допомоги, і
тому не мають ніякого відношення до розрахунків Підприємцем.

Стосовно
доводів скаржника про те, що надані Комбінатом на підтвердження позовних вимог
накладні є такими, що не відповідають вимогам закону, оскільки не містять його
підпису та печатки, то таким твердженням Підприємця була надана оцінка судами
першої та апеляційної інстанцій, які, зокрема, встановили, що надані Комбінатом
накладні на відпуск товарів завірені печаткою Підприємця.

З
урахуванням наведеного попередніми судовими інстанціями встановлено, що
Підприємець одержаний від Комбінату товар оплатив частково, чим порушив свої
зобов'язання по повній оплаті отриманого товару, при цьому визначено, що
неоплаченою залишилась поставлена Підприємцю партія товару на суму

354
314,99 грн.

Разом
з тим, вирішуючи спір суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що
30.09.05 між Комбінатом та Підприємством було укладено договір поруки терміном
до 30.09.07, за умовами якого Поручитель (Підприємство) відповідає за Боржника
(Підприємця) в обсязі, визначеному даним договором поруки, за умови невиконання
або неналежного виконання Боржником своїх зобов'язань перед Комбінатом згідно
договору дистриб'юторства № 25/09 від 25.09.05. При цьому, встановлено, що п.
3.1 договору поруки відповідальність Поручителя перед Кредитором (Комбінатом)
обмежена сплатою суми в розмірі

2
000,00 грн.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ч. 1 ст.
509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку.

Згідно
ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України,
яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним
чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог, що у певних
умовах звичайно ставляться.

За
змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом не допускається.

Частиною
3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має
ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно приписів
ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до
ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Колегія суддів
Вищого господарського суду України враховує, що попередніми судовими
інстанціями встановлено, що Підприємець належних доказів виконання свого
зобов'язання щодо оплати товару, поставленого за Договором, на суму 354 314,99 грн. не надав.

Водночас,
колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що згідно положень
цивільного законодавства одним із способів забезпечення виконання зобов'язання
є порука.

Відповідно
до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.
Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному
обсязі.

Приписами
ч. 1 ст. 554 Цивільного кодексу України визначено, що боржник та поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

З
урахуванням наведених правових положень колегія суддів Вищого господарського
суду України вважає, що доводи, викладені Підприємцем в касаційній скарзі, є
необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і
не відповідають вимогам закону.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в
касаційній скарзі стверджує факт порушення судами не лише норм матеріального та
процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів, але
відповідно до положень ст. 43 Господарського процесуального кодексу України
оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про
встановлення тих чи інших обставин справи, здійснюється за внутрішнім
переконанням суду і їх перевірка не віднесена до компетенції касаційної
інстанції.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги

ст.
1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що
перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною
інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється
застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального
права.

Касаційна
інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не
були встановлені у рішенні господарського суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над
іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Отже,
з врахуванням того, що з'ясування підставності оцінки доказів та встановлення
обставин по справі в силу ст. 1117 Господарського процесуального
кодексу України знаходиться поза межами компетенції касаційної інстанції,
колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку про
неможливість задоволення касаційної скарги.

На
підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає,
що судами першої та апеляційної інстанцій було повно та всебічно з'ясовано
обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та
винесено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що
дає підстави для залишення їх без змін.

Керуючись
ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну
скаргу приватного підприємця ОСОБА_1 б/н від 09.04.08 залишити без задоволення.

Постанову
від 11.03.08 Львівського апеляційного господарського суду у справі № 14/300
господарського суду Рівненської області залишити без змін.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

І.Ходаківська