Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2008 року Справа № 29/197-08

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміної О.А.(доповідач), судді Гончар Т.В., Кравець Т.В.

при секретарі Бєляєвій І.І.

за участю представників сторін:

позивача – Козуба О.І., дов.№7/2008 від 15.04.08 р. (у справі)

відповідача – Кривуца О.Ю., дов. №2-с від 20.05.08 р. (у справі)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватної фірми „Свіфт” (вх. № 1858Х/2-6)

на рішення господарського суду Харківської області від 07 липня 2008 року по справі №29/197-08

за позовом Приватної фірми „Чаклун”, м. Харків

до Приватної фірми „Свіфт”, м. Харків

про стягнення 625653,76 грн.

встановила:

У квітні 2008 року Приватна фірма „Чаклун” звернулася до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просила стягнути з Приватної фірми „Свіфт” на свою користь 625653,76 грн., як безпідставно отримані, а також судові витрати, в тому числі державне мито в сумі 6256,54 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118,00 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 07 липня 2008 року (суддя Тихий П.В.) позовні вимоги задоволені повністю. Стягнуто з Приватної фірми „Свіфт” на користь Приватної фірми „Чаклун” грошові кошти в сумі 625653,76 грн., 6256,54 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Відповідач, Приватна фірма „Свіфт”, з рішенням господарського суду Харківської області не погодився, просить його скасувати, та прийняти нове, яким повністю відмовити у задоволенні вимог ПФ „Чаклун” та покласти на позивача судові витрати в розмірі 3128,27 грн. При цьому скаржник посилається на те, що судом першої інстанції не було з’ясовано всіх обставин справи в їх сукупності, було порушено норми матеріального та процесуального права.

Позивач, Приватна фірма „Чаклун”, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення господарського сулу Харківської області від 07 липня 2008 року залишити без змін, як законне та обґрунтоване, прийняте у відповідності з нормами процесуального та матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Перевіривши, в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, повноту встановлення обставин справи і докази по справі на їх підтвердження та їх юридичну оцінку судом першої інстанції, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Розглянувши матеріали справи, надані сторонами докази, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд встановив, що позивач - Приватна фірма „Чаклун” у період з 25 квітня 2005 року по 22 жовтня 2007 року здійснила перерахування платіжними дорученнями на поточний рахунок відповідача грошових коштів на загальну суму 635653,76 грн. (всього 62 платіжних доручення), а саме:

№185 від 25 квітня 2005 року –5 000,00 грн.; №148 від 05 травня 2005 року –5 000,00 грн.; №180 від 10 травня 2005 року –7 000,00 грн.; №218 від 16 травня 2005 року – 5 000,00 грн.; №95 від 13 червня 2005 року –5 000,00 грн.; №151 від 21 червня 2005 року –7 000,00 грн.; №163 від 22 червня 2005 року –72 698,00 грн.; №148 від 18 липня 2005 року –5 000,00 грн.; №80 від 08 серпня 2005 року –5 000,00 грн.; №210 від 22 серпня 2005 року –5 000,00 грн.; №261 від 12 вересня 2005 року –5 000,00 грн.; №101 від 10 жовтня 2005 року –5 000,00 грн.; №206 від 22 листопада 2005 року –5 000,00 грн.; №15 від 04 січня 2006 року –15 000,00 грн.; №122 від 16 січня 2006 року –5 000,00 грн.; №95 від 13 лютого 2006 року –5 000,00 грн.; №254 від 22 вересня 2006 року –10 000,00 грн.; №272 від 25 вересня 2006 року –10 000,00 грн.; №36 від 06 жовтня 2006 року – 10 000,00 грн.; №55 від 09 жовтня 2006 року –10 000,00 грн.; №280 від 18 жовтня 2006 року –10 000,00 грн.; №328 від 20 жовтня 2006 року –10 000,00 грн.; №393 від 27 жовтня 2006 року –10 000,00 грн.; №427 від 30 жовтня 2006 року –10 000,00 грн.; №36 від 03 листопада 2006 року –10 000,00 грн.; №67 від 06 листопада 2006 року –10 000,00 грн.; №110 від 13 листопада 2006 року –10 000,00 грн.; №141 від 13 листопада 2006 року –10 000,00 грн.; №81 від 11 грудня 2006 року –10 000,00 грн.; №131 від 15 грудня 2006 року – 10 000,00 грн.; №162 від 18 грудня 2006 року –10 000,00 грн.; №36 від 09 січня 2007 року –10 000,00 грн.; №136 від 15 січня 2007 року –10 000,00 грн.; №149 від 16. квітня 2007 року –15 000,00 грн.; №172 від 20 квітня 2007 року –10 000,00 грн.; №191 від 23 квітня 2007 року –10 000,00 грн.; №14 від 03 травня 2007 року –14 955,76 грн.; №36 від 07 травня 2007 року –10 000,00 грн.; №74 від 11 травня 2007 року –10 000,00 грн.; №92 від 14 травня 2007 року –10 000,00 грн.; №164 від 21 травня 2007 року –15 000,00 грн.; № 192 від 25 травня 2007 року –10 000,00 грн.; №210 від 29 травня 2007 року – 9 000,00 грн.; №156 від 21 травня 2007 року –10 000,00 грн.; №162 від 22 червня 2007 року –10 000,00 грн.; №175 від 25 червня 2007 року –10 000,00 грн.; №186 від 26 червня 2007 року –10 000,00 грн.; №207 від 06 липня 2007 року –10 000,00 грн.; №256 від 16 липня 2007 року –10 000,00 грн.; №291 від 23 липня 2007 року –10 000,00 грн.; №330 від 30 липня 2007 року –10 000,00 грн.; №11 від 03 серпня 2007 року –10 000,00 грн.; №244 від 06 серпня 2007 року –10 000,00 грн.; №690 від 10 серпня 2007 року –10 000,00 грн.; №713 від 14 серпня 2007 року –10 000,00 грн.;№720 від 15 серпня 2007 року –10 000,00 грн.; №21 від 03 вересня 2007 року –10 000,00 грн.; №90 від 17 вересня 2007 року –10 000,00 грн.; №137 від 24 вересня 2007 року –10 000,00 грн.; №4 від 01 жовтня 2007 року –10 000,00 грн.; №29 від 09 жовтня 2007 року –10 000,00 грн.; №108 від 22 жовтня 2007 року –10 000,00 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 05 березня 2008 року по справі № Б-50/255-07, яка набрала законної сили, встановлено, що відповідач визнав оплату в сумі 10000,00 грн., перераховану позивачем платіжним дорученням №108 від 22 жовтня 2007 року, як оплату за поставлений ним позивачу товар по видатковим накладним у період з 23 листопада 2005 року по 04 травня 2007 року.

Щодо інших грошових коштів, які надійшли від позивача на рахунок відповідача у період з 25 квітня 2005 року по 22 жовтня 2007 року, відповідач зазначив, що ці грошові кошти не стосуються оплат за товар, поставлений позивачу по видатковим накладним у період з 23 листопада 2005 року по 04 травня 2007 року.

Відповідно частини 2 статті 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Отже, суд першої інстанції цілком правомірно визначив, що факти в цій частині не потребують доказування.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Господарський суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що згідно реквізитів спірних платіжних доручень та наданих відповідачем накладних, в них відсутні посилання на номер та дату укладених між сторонами договорів №1/01-10 від 01 січня 2002 року та №10/03-1 від 10 березня 2005 року. Отже перерахування грошових коштів за спірними платіжними дорученнями та поставка за вищезазначеними товарними накладними не можна вважати оплатою та поставкою товару саме по вищезазначеним договорам. Тобто, взаємовідносини, які склались між позивачем та відповідачем є позадоговірними.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи та заслухавши представників сторін під час судового засідання, дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

По-перше, заявник апеляційної скарги не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що матеріалами справи не підтверджується поставка товару відповідачем на користь позивача за накладними, реквізити яких вказані у спірних платіжних дорученнях, в рахунок оплат, здійснених за цими дорученнями, в сумі 625653,76 грн. В обґрунтування своєї позиції апелянт посилається на цілу низку документів.

Зокрема, акти звірки, підписані представниками позивача і відповідача, які нібито враховують всі без виключення господарські відносини між сторонами, і згідно них відсутня заборгованість відповідача перед позивачем. При цьому, апелянт сам вказує, що акти звірки складені за договором № 10/03-1 від 10 березня 2005 року.

Таким чином, апелянт спростовує своє ж твердження щодо допустимості вищезазначених актів звірки, як належних доказів, - вони стосуються лише відносин між сторонами в межах договору № 10/03-1 від 10 березня 2005 року, а предметом позову по цій справі є грошові кошти, які перераховано позивачем відповідачу на бездоговірній основі.

Крім того, акти податкових перевірок позивача та відповідача де позначені всі товарні та грошові потоки, які, на думку останнього, підтверджують відсутність заборгованості відповідача перед позивачем.

Проте, зазначені акти звірки та податкових перевірок не містять ніяких даних або посилань на спірні правовідносини, а саме на конкретні платіжні доручення та товарні накладні щодо передачі товару позивачу, а також підстави виникнення і строки виконання господарських зобов'язань сторонами, у зв'язку з чим ці акти звірки не мають ніякої доказової сили щодо предмету позову по цій справі.

Згідно постанови Харківського апеляційного господарського суду від 11 лютого 2008 року по справі № 42/355-07 поставка товару за цими накладними визнана судом позадоговірною поставкою, а оплати за спірними платіжними дорученнями по цій справі такими, що не стосуються вищезазначених поставок.

Згідно ухвали господарського суду Харківської області від 05 березня 2008 року по справі № Б-50/255-07 судом не визнано грошові кошти, перераховані відповідачу за спірними платіжними дорученнями, як оплату за вищезазначених видаткових накладних у період з 23 листопада 2005 року по 04 травня 2007 року (всього 59 видаткових накладних), у зв'язку з чим судом визнані грошові вимоги Приватної фірми „Свіфт", як кредитора у справі про банкрутство, в сумі 636305,23 грн. за поставлений позивачу товар та включено їх в реєстр грошових вимог кредиторів.

Вищезазначені судові рішення набрали законної сили і відповідачем не оскаржувались.

За таких обставин відповідач погодився з висновками судів, що поставка товару і спірні платежі здійснювались поза межами укладених між сторонами договорів.

По-друге, в своїй апеляційній скарзі відповідач зазначає, що суд першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення не врахував лист-заяву про залік взаємних вимог в сумі 363487,73 грн., так як цей залік відбувся у червні 2005 року, тобто у період отримання відповідачем спірних платежів.

Посилаючись на статтю 601 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що зарахування зустрічних вимог провадиться по зобов'язанням, строк виконання яких настав, апелянт обґрунтовує відсутність своїх зобов'язань за спірними платіжними дорученнями станом на час проведення зазначеного заліку.

Проте, проведення сторонами у червні 2005 року заліку зустрічних однорідних вимог не стосується предмету спору по цій справі, так як в акті зазначено про залік зустрічних товарних поставок (які і є однорідними вимогами), і взагалі нічого не зазначено про будь-яке перерахування грошових коштів за спірними платіжними дорученнями.

Крім того, на думку відповідача, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що позов по цій справі прийнято до провадження на наступний день після пред'явлення позивачем вимоги на оплату. Згідно статті 530 Цивільного кодексу України боржник повинен виконати обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, у зв'язку з чим апелянт вважає, що звернення позивача до суду було передчасне, оскільки на момент пред'явлення позову по цій справі позивач не мав права вимоги на предмет спору.

Але, зазначене твердження ПВ „Свіфт” є помилковим і таким, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства з наступних підстав.

Так, згідно частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги.

Таким чином, у позивача право вимоги на предмет позову виникло з моменту перерахування грошових коштів відповідачу за спірними платіжними дорученнями (останнє перерахування відбулось 22 жовтня 2007 року).

Відповідно до вимог частини 1 статті 1212 цього ж Кодексу особа, яка набула майно або зберігає його у себе без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути це майно.

Отже, чинне законодавство взагалі не ставить в залежність строк повернення безпідставно набутого майна від моменту пред'явлення вимоги особою, якій належить це майно, а за таких обставин обов'язок повернути майно виникає у особи, яка його набула або зберігає у себе без достатньої правової підстави, відразу з моменту отримання ним безпідставно набутого майна, а у власника відповідно виникає право вимоги щодо повернення такого майна.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи і громадяни, які в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Враховуючи вищенаведені законодавчі обґрунтування позивач, Приватна фірма „Чаклун", на власний розсуд визначає момент звернення до господарського суду за захистом своїх прав, якщо він вважає їх порушеними з боку Приватно фірми „Свіфт", однак з моменту перерахування грошових коштів відповідачу за спірними платіжними дорученнями і в межах строків позовної давності.

Таким чином, спірні грошові кошті в сумі 625653,76 грн., перераховані платіжними дорученнями у період з 25 квітня 2005 року по 22 жовтня 2007року, зберігаються у відповідача без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), у зв’язку з чим відповідач зобов'язаний повернути їх позивачу, так як за вказаними у платіжних дорученням накладними відповідачем товар не було поставлено на користь позивача.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Отже, колегія суддів вважає, що Приватною фірмою „Свіфт” не було надано доказів, які б спростували доводи позивача, а тому його вимоги щодо скасування рішення задоволенню не підлягають.

Приймаючи до уваги викладене вище, колегія суддів доходить висновку, що заперечення Приватної фірми „Свіфт”, наведені в апеляційній скарзі, позбавлені фактичного та правового обґрунтування, на їх підтвердження не було надано відповідних доказів, а господарський суд Харківської області дав належну юридичну оцінку обставинам справи та правильно застосував норми матеріального та процесуального права, у зв’язку з чим підстави для скасування рішення господарського суду Харківської області від 07 липня 2008 року по справі № 29/197-08 відсутні.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, -

постановила:

Апеляційну скаргу Приватної фірми „Свіфт” залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 07 липня 2008 року по справі № 29/197-08 залишити без змін.

Повний текст постанови підписано 09 жовтня 2008 року.

Головуючий суддя О.А. Істоміна

суддя Т.В. Гончар

суддя Т.В. Кравець