ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 47/30

26.02.08

За позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Фомальгаут"

до Закрите акціонерне товариство "Завод будівельних виробів - 1"

третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Київінвестсервіс»

про визнання угоди неукладеною

Суддя Станік С.Р.

Представники:

Представники:

Від позивача Лоб І.В. –представник за довіреністю

Нижний С.В. –представник за довіреністю

Від відповідача не зявився

Від третьої особи не зявився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідачів про визнання Угоди від 14.12.2001 між позивачем та відповідачем, - неукладеною, а також відшкодування судових витрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.2008 було порушено провадження в справі № 47/30 та призначено розгляд справи на 06.02.08 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 30.01.2008).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2008 розгляд справи було відкладено до 13.02.2008. Представник позивача в судовому засіданні 06.02.2008 надав заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої окрім заявлених вимог у позові, додатково заявив вимогу про припинення Угоди від 14.12.2001 між позивачем та відповідачем.

В судовому засіданні 13.02.2008 представником відповідача було заявлено письмове клопотання про відвід судді Станіка С.Р.

Ухвалою Голови Господарського суду міста Києва від 15.02.2008 клопотання відповідача про відвід судді Станіка С.Р. було залишено без задоволення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.02.2008 розгляд справи було призначено на 26.02.2008.

В судовому засіданні 26.02.2008 представник позивача заявлені позовні вимоги (з урахуванням уточнень до позову) підтримав у повному обсязі. Просив суд позов задовольнити. Позовна вимога в частині визнання Угоди від 14.12.2001 неукладеною мотивовані тим, що сторонами, всупереч ст. 153 Цивільного кодексу УРСР, не було досягнуто у потрібній у належних випадках формі згоди щодо істотної умови Угоди від 14.12.2001, а саме: предмету, оскільки у зазначеній Угоді від 14.12.2001 відсутня адреса нерухомого майна, тобто відсутня ознака, властива нерухомому майну, яка б індивідуалізувала б його з–поміж іншого нерухомого майна.

Також, вимога щодо припинення Угоди від 14.12.2001, укладеної між позивачем та відповідачем, мотивована тим, що способом захисту цивільних прав та інтересів є припинення правовідношення.

Наведені вище обставини, на думку позивача, є підставами для задоволення заявлених позовних вимог.

Представник відповідача в судове засідання –не зявився, але в попередніх судових засіданнях по справі проти заявлених позовних вимог заперечував у повному обсязі. Просив суд у позові відмовити. Заперечення відповідача, викладені ним у письмовому відзиві, мотивовані тим, що між сторонами було досягнуто усі істотні умови щодо предмету Угоди від 14.12.2001, зокрема і щодо адреси нерухомого майна. Зокрема, представник відповідача в попередніх судових засіданнях посилався на те, що у власність ЗАТ «Завод будівельних виробів»на підставі угоди від 14.12.2001 підлягали передачі приміщення. Що знаходяться за адресою: м.Київ, вул. Пшенична, 2 під літерою «Б». Наведені вище обставини, на думку відповідача, свідчать про те, що підстави для визнання спірної Угоди від 14.12.2001 неукладеною –відсутні.

Також представником відповідача було заявлено про застосування судом позовної даності до вимог позивача, що є підставою для відмови у позові.

В судовому засіданні 26.02.2008 представником позивача було заявлено клопотання, в якому він просив суд визнати причини пропуску позовної давності поважними, поновити зазначений строк, і, як наслідок, задовольнити позовні вимоги.

Представник третьої особи в судове засідання 26.02.2008 не зявився, будь-яких пояснень по суті спору –не надавав. Про проведення судового засідання 26.02.2008 був повідомлений належним чином. Через канцелярію Господарського суду міста Києва ніяких заяв та клопотань не подавав.

До того ж, суд враховує, що в матеріалах справи наявне клопотання ТОВ «Київінвестсервіс»від 14.02.2008 про ознайомлення з матеріалами справи, тобто вже після порушення провадження в справі та призначення судового засідання по справі. До того ж, оскільки ТОВ «Київінвестсервіс»був належним чином повідомлений про проведення судових засідань, він не був обмежений у своїх процесуальних правах щодо можливості подання документів по справі шляхом надання їх через канцелярію суду або надісланням на адресу суду поштовим відправленням.

У відповідності до вимог ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Таким чином, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

14.12.2001 між позивачем –ТОВ «Фомальгаут», з однієї сторони, та відповідачем –ЗАТ «Завод будівельних виробів-1», який діяв за погодженням акціонера –ТОВ «Київінвестсервіс», з іншої сторони, було укладено Угоду з відкладальною умовою, згідно п.1.1 якої позивач зобовязався передати у власність відповідачу по договору купівлі-продажу частину, а саме: 855,8 кв.м нежилої будівлі-корпусу під літерою Б, що складає 9/100 частин від виробничих та адміністративних споруд не пізніше 31.12.2004 за кошти, які відповідач зобовязався перерахувати на розрахунковий рахунок позивача в сумі 31000 грн. згідно умов договору купівлі-продажу за настанням передбачених умов:

- ЗАТ «Завод будівельних виробів-1»та ТОВ «Київінвестсервіс», як основний акціонер ЗАТ «Завод будівельних виробів-1», підписавши цей договір одобрюють, схвалюють укладений між сторонами договір купівлі-продажу нежилої будівлі № 3450 від 01.08.2000, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 07.08.2000 в реєстровій книзі за реєстровим №9-з.

- ЗАТ «Завод будівельних виробів-1»та ТОВ «Київінвестсервіс»не заперечує, про те, що ТОВ «Фомальгаут»до часу передачі у власність частини нежилої будівлі-корпусу проведе реконструкцію нежилої будівлі-корпусу під літерою «Б», а саме добудує третій поверх.

- ТОВ «Фомальгаут»по договору купівлі-продажу нежилої будівлі № 3450 від 01.08.2000 перераховує, а ЗАТ «Завод будівельних виробів-1»приймає на свій розрахунковий рахунок кошти у розмірі 100.227 грн. та передає у місячний строк з моменту укладення цієї угоди нежилу будівлю-корпус під літерою «Б»на баланс ТОВ «Фомальгаут».

Угоду від 14.12.2001 підписано повноважними представниками ТОВ «Фомальгаут», ЗАТ «Завод будівельних виробів-1», ТОВ «Київінвестсервіс»та посвідчено печатками зазначених юридичних осіб.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.01.2008 № 34/634 у задоволенні позовних вимог ТОВ «Фомальгаут»до ЗАТ «Завод будівельних виробів -1»про визнання недійсною Угоди від 14.12.2001 з підстав невідповідності її ст.ст. 153, 224 Цивільного кодексу України - було відмовлено повністю. Рішення мотивоване тим, що Угода від 14.12.2001 відповідає вимогам закону, а тому підстави для визнання її недійсною –відсутні.

Як зазначав представник позивача в судових засіданнях по справі, рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2008 № 34/634 було оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду і станом на момент розгляду судом справи № 47/30 –апеляційною інстанцією рішення не прийняте.

Стаття 35 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Відповідно до статті 105 Господарського процесуального кодексу України, постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

З огляду на викладене, суд враховує, що оскільки рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2008 № 34/634 було оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду і апеляційною інстанцією рішення станом на момент вирішення спору в справі № 47/30- не прийнято, таким чином, рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2008 № 34/634 законної сили не набрало, і відповідно, судом відхиляються посилання відповідача та представника відповідача у попередніх судових засіданнях про встановлення фактів у рішенні Господарського суду міста Києва № 34/634 від 31.01.2008, які не підлягають доведенню при вирішенні спору в справі № 47/30.

Розглянувши позовні вимоги позивача про визнання Угоди з відкладальною умовою від 14.12.2001 - неукладеною, суд дійшов висновку, що в цій частині провадження в справі підлягає припиненню на підставі ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, оскільки спір в цій частині не підлягає вирішенню в господарських судах України з огляду на наступне.

Стаття 80 ч. 1 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України встановлює, що щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільного кодексу України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки правовідносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі оспорюваної Угоди з відкладальною умовою від 14.12.2001, тобто в період дії Цивільного кодексу УРСР, суд дійшов висновку, що при вирішенні спору в справі № 47/30 підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу УРСР в частині оцінки підстав укладення оспорюваної Угоди з відкладальною умовою від 14.12.2001, але оскільки на час звернення позивача з відповідним позовом діють Цивільний кодекс України, який набрав чинності з 01.01.2004, та Господарський кодекс України, таким чином щодо оцінки відповідних наслідків Угоди з відкладальною умовою від 14.12.2001 - повинні застосовуватися норми нових Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Статтею 41 Цивільного кодексу УРСР визначено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

Відповідно до статті 44 Цивільного кодексу УРСР було передбачено обовязковість укладання угод у письмовій формі.

Згідно статті 153 Цивільного кодексу УРСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди

Такі ж вимоги встановлено і статтею 639 Цивільного кодексу України, згідно якої договір вважається укладеним, коли йому надано тієї форми, про яку домовились сторони, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Статтею 224 Цивільного кодексу УРСР встановлено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом, предметом Угоди з відкладальною умовою від 14.12.2001, відповідно до п.1.1, є певне нерухоме майно, а саме: 855,8 кв.м. нежилої будівлі –корпусу (додаток № 1) під літерою Б, що складає 9/100 частин від виробничих та адміністративних споруд. Але в Угоді з відкладальною умовою від 14.12.2001 не зазначено адреси об’єкту, який мав бути відчужений за угодою купівлі-продажу, також не зазначено і інших істотних умов згідно який можливо визначити місцезнаходження та місце розташування зазначених в спірній угоді 855,8 кв.м. нежилої будівлі - корпусу під літерою Б.

Суд враховує те, що оскільки нерухоме майно є річчю, яка має бути визначена індивідуальними ознаками, відповідно, при укладенні угод, предметом яких є нерухоме майно, у тексті таких угод має бути зазначена та погоджена сторонами суттєва умова договору, а саме ознаки, властиві конкретному нерухомому майну, які індивідуалізують вказане нерухоме майно вирізняючи його з-поміж іншого нерухомого майна.

Оскільки у оспорюваній Угоді з відкладальною умовою від 14.12.2001 відсутня вказівка на адресу, за якою знаходяться 855,8 кв.м. нежилої будівлі –корпусу під літерою Б, що складає 9/100 частин від виробничих та адміністративних споруд (п.1.1 Угоди), а також відсутні інші положення, відповідно до яких можна було б індивідуалізувати зазначене нерухоме майно площею 855,8 кв.м з поміж іншого нерухомого майна, суд дійшов висновку, що у оспорюваній Угоді від 14.12.2001 відсутня суттєва її умова - предмет оспорюваної Угоди з відкладальною умовою від 14.12.2001, що суперечить вимогам ч.1 ст.153, ст. 224 Цивільного кодексу УРСР, а тому Угода з відкладальною умовою від 14.12.2001 є такою, що не створює ніяких прав та обов'язків для сторін, а отже є неукладеною.

Частиною 1 ст. 6 Цивільного кодексу УРСР визначено, що захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку, зокрема судом, шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов'язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом.

Частина 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визначає, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачений такий спосіб захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання, як визнання наявності або відсутності прав.

Відповідно до вимог статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що діючий на момент розгляду судом справи Цивільний кодексу України та Цивільний кодекс УРСР, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачають такого способу захисту цивільних прав як визнання правочинів (угод) неукладеними, отже така вимога не може бути предметом спору і є лише встановленням факту, що має юридичне значення, який може встановлюватися господарськими судами лише при існуванні та розгляді між сторонами договору спору про право цивільне.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що в частині визнання Угоди з відкладальною умовою від 14.12.2001 - неукладеною спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, внаслідок чого провадження в справі в цій частині підлягає припиненню на підставі ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Також, позивачем було заявлено вимогу припинення Угоди від 14.12.2001 між позивачем та відповідачем.

Підстави припинення зобовязань передбачені ст. 216-223 Цивільного кодексу УРСР, які кореспондуються зі статтями 599-600 Цивільного кодексу України, а саме: виконанням (ст. 216 Цивільного кодексу УРСР), зарахуванням (ст. 217 Цивільного кодексу УРСР), збігом боржника і кредитора в одній особі (ст. 219 Цивільного кодексу УРСР), за угодою сторін (ст. 220 Цивільного кодексу УРСР), неможливістю виконання (ст. 222 Цивільного кодексу УРСР), ліквідація юридичної особи (ст. 223 Цивільного кодексу УРСР).

Згідно вищенаведених статей Цивільного кодексу УРСР, які кореспондуються зі статтями Цивільного кодексу України, припиненим може бути тільки зобовязання, на піставі якого у його сторін виникли певні права або обовязки, тобто тільки на підставі укладеної угоди, по якій сторонами досягнуто усіх суттєвих умов в належній формі.

Таким чином, суд дійшов висновку, що оскільки Угода з відкладальною умовою від 14.12.2001 між позивачем та відповідачем є неукладеною, тобто на її підставі у сторін не виникло і не існує жодних зобовязань, а тому і припиненою Угода з відкладальною умовою від 14.12.2001 бути не може, відповідно, позовна вимога позивача в цій частині не є обґрунтованою, не була доведена належними та допустимими доказами по справі, а тому задоволенню не підлягає.

Також, відповідачем було заявлено про застосування до вимог позивача строку позовної давності.

Позивачем в заперечення вищезазначеної заяви в судовому засіданні 26.02.2008 було надано клопотання, в якому він просив суд визнати причини пропуску позовної давності поважними, поновити зазначений строк, і, як наслідок, задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Заява мотивна тим, що Угода з відкладальною умовою від 14.12.2001 мала триваючий характер внаслідок того, що в ній було визначено вказівку на події, які неминуче мають настати, перелік яких наведений в п. 1.1 зазначеної Угоди, і права позивача були порушені відповідачем лише тоді, коли останній звернувся до позивача з вимогою про передачу на підставі Угоди з відкладальною умовою від 14.12.2001 обєкт за адресою по вул. Пшенична, 2, що умовами вищезазначеної Угоди від 14.12.2001 передбачено не було.

В свою чергу, коли відповідач звернувся до позивача з вимогою про передачу у власність обєкту по договору купівлі-продажу, а саме 855, 8 кв. м. нежилої будівлі-корпусу після настання передбачених умов, позивачем було зауважено, що він не погоджується щодо обєкту передачі та адреси обєкту передачі, адже сторонами не узгоджено який саме обєкт та за якою адресою підлягає передачі.

Отже, саме після звернення відповідача з вимогою про передачу обєкту нерухомості, у позивача виникли підстави для звернення до суду з відповідним позовом.

Відповідно до частини 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим кодексом.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Також, згідно статей 261, 267 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу строку позовної давності.

Вищенаведені статті Цивільного кодексу України кореспондуються і з статтями Цивільного кодексу УРСР щодо позовної давності.

Стаття 71 Цивільного кодексу УРСР встановлює, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки.

Згідно статті 76 Цивільного кодексу УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що оскільки позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а Угода з відкладальною умовою від 14.12.2001 є такою, що мала триваючий характер внаслідок того, що в ній було визначено вказівку на події, які неминуче мають настати, перелік яких наведений в п. 1.1 зазначеної Угоди, що зокрема передбачено і статтею 530 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події, а тому судом приймається до уваги, як обґрунтоване, твердження позивача про те, що відповідач звернувся до позивача з вимогою про передачу у власність обєкту по договору купівлі-продажу, а саме 855, 8 кв. м. нежилої будівлі-корпусу по вул. Пшенична, 2 під літерою «Б»у м.Києві після настання передбачених умов, а позивачем було зауважено, що він не погоджується щодо адреси обєкту та обєкту передачі, адже сторонами не узгоджено який саме обєкт та за якою адресою підлягає передачі. Отже, саме після звернення відповідача з вимогою про передачу обєкту нерухомості, у позивача виникли підстави для звернення до суду з відповідним позовом.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що причини пропущення позивачем позовної давності є поважними, і строк позовної давності підлягає поновленню.

З огляду на викладене, заява відповідача про застосування до вимог позивача строку позовної давності –судом відхиляється як безпідставна та є такою, що задоволенню не підлягає.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, судом визнається, що позивачем в позовній заяві не були наведені обставини в обгрунтування позовної вимоги про визнання Угоди з відкладальною умовою від 14.12.2001 припиненою, не надано належних та допустимих доказів на її підтвердження, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог в цій частині. Докази, подані позивачем, не підтверджують обставини, на які позивач посилається в обґрунтування позовної вимоги про визнання Угоди з відкладальною умовою від 14.12.2001 припиненою.

Таким чином, в частині позовних вимог про визнання Угоди з відкладальною умовою від 14.12.2001 неукладеною, суд припиняє провадження в справі на підставі ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України. В частині позовних вимог про визнання Угоди з відкладальною умовою від 14.12.2001 припиненою –суд відмовляє повністю.

Державне мито і судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, –

ВИРІШИВ:

1.          Провадження у справі в частині позовних вимог про визнання Угоди з відкладальною умовою від 14.12.2001 неукладеною –припинити на підставі п. 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

2.          У задоволенні позовних вимог в частині визнання Угоди з відкладальною умовою від 14.12.2001 припиненою –відмовити повністю.

3.          Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Станік С.Р.