ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2008 р.

Справа № 26-31-25-29/475-06-11652

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Лавренюк О.Т.

суддів: Савицького Я.Ф., Гладишевої Т.Я.

при секретарі судового засідання: Кубік О.В.

за участю представників сторін:

від відповідача за первісним позовом: Отраднов В.Л., дов. № 12-09/79 від 20.05.2008 р.

від інших учасників процесу: представники не з'явилися, про час та місце розгляду апеляційної скарги біли повідомлені належним чином

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Українського товариства глухих

на рішення господарського суду Одеської області від 23.06.2008 р.

по справі № 26-31-25-29/475-06-11652

за позовом Одеської обласної організації Українського товариства глухих

до Українського товариства глухих

про визнання права власності

та за зустрічним позовом Українського товариства глухих

до Одеської обласної організації Українського товариства глухих

3-ті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні Українського товариства глухих: 1. Виконавчий комітет Одеської міської ради; 2. Затовківська селищна рада

про визнання права власності

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2006 року Одеська обласна організація Українського товариства глухих звернулася до господарського суду Одеської області з позовом до Українського товариства глухих про визнання угод дарування нерухомості - будівель по вул. Столбова, 19, та вул. Ювілейна (Ядова), 10, м. Одеси дійсними, визнання права власності на вказану нерухомість. 21.12.2006 р. позов було уточнено з проханням визнання лише права власності на вказану нерухомість.

06.11.2006 р. Українське товариство глухих звернулося з зустрічним позовом до Одеської обласної організації Українського товариства глухих про визнання угод дарування нерухомості недійсними, визнання права власності на нерухомість.

Рішенням господарського суду Одеської області від 29.11.2007 р. в задоволені первісного та зустрічного позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 07.06.2007 р. рішення господарського суду Одеської області по вказаній справі скасовано, справу передано на новий розгляд.

Рішенням господарського суду Одеської області від 23.10.2007 р. (суддя Малярчук І.А.) по справі № 25-29/475-06-11652 в задоволені первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Постановою ВГСУ від 14.02.2008 р. рішення в частині відмови в задоволені зустрічного позову скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд.

02.04.2008 р. Українське товариство глухих збільшило позовні вимоги та просить визнати за ним право власності на будівлі: по вул. Ядова, 10, по вул. Столбова, 19, частину будівлі гуртожитку по вул. Сегедська, 7-а, м. Одеси, Центр медичної та соціальної реабілітації інвалідів по слуху „Одісей”, розташований в с. Затока Білгород-Дністровського району. 23.04.2008 р. Українське товариство глухих знов доповнило позовні вимоги та просило зобов’язати відповідача повернути спірні об’єкти позивачу.

02.06.2008 р. УТОГ надало заяву про уточнення позовних вимог, та крім вказаних нежилих приміщень, просило визнати право власності на спортивний комплекс, розташований за адресою: м. Одеса, вул Сегедська, 5 „Б”.

23.06.2008 р. позивач надав заяву про зменшення позовних вимог та просить визнати за ним право власності на частину будівлі гуртожитку по вул. Сегедська, 7 ”а”, м. Одеси (т. 3, а.с. 56).

Рішенням господарського суду Одеської області від 23.06.2008 р. по справі № 26-31-25-29/475-06-11652 (головуючий: суддя Никифорчук М.І., судді Лєсогоров В.М., Панченко О.Л.) в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Українське товариство глухих звернулося до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, прийняте нове рішення про задоволення позову, посилаючись на невірне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав, представник відповідача на неодноразові виклики в судове засідання не з’являється.

Представники третіх осіб в судове засідання також не з’являються, відзиви на апеляційну скаргу не надали.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача – Українського товариства глухих, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і оцінки фактичних обставин справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись з позовом про визнання права власності позивач вказав, що 18.06.1998 р. було укладено договір дарування, згідно з яким, ОВО „Електрик” передало у власність Українського товариства глухих частину будівлі гуртожитку по вул. Сегедська, 7 „а”, м. Одеси. В цей же день на підставі акту прийому-передачі вказане приміщення було передано Українському товариству глухих.

Вказаний договір дарування ніким не оскаржений, не визнаний в судовому порядку недійсним і є правомірним. Однак Одеська обласна організація глухих не визнає за Українським товариством глухих право власності на вказане приміщення, що зумовило звернення позивача до суду, на підставі приписів Закону України „Про власність”, ст.ст. 128, 243 ЦК УРСР.

Відмовляючи в задоволені позову господарський суд першої інстанції вказав: відповідно до приписів ст. 128 ЦК УРСР, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі , якщо інше не передбачено договором або законом.

Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов’язання доставки.

Статтею 243 ЦК УРСР передбачено що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Таким чином, зі змісту даної статті випливає, що для дійсності дарування вимагається взаємне, згодне волевиявлення сторін. За відсутності такого взаємного волевиявлення договір дарування не вважається укладеним.

Згідно договору дарування від 18.06.1998 р., наявного в матеріалах справи, між Одеським виробничим об’єднанням „Електрик” (дарувальник) та УТОГ-ом (обдарований) укладено договір дарування відповідно до якого Дарувальник подарував УТОГ-у (обдарованому) частку будівлі гуртожитку по вул. Сегедській, 7 ”а”, м. Одеси, що складається з частки 1-го поверху, що складається з 5-ти приміщень, розташованих з лівого боку від входу до гуртожитку, 6-ти приміщень, розташованих між кухнею та драбинним пролітом, підсобними приміщеннями: бойлерної, 2-х драбинних пролітів, кладовки, коридорів, пральної, душової, туалету, кухні, 2-го, 3-го, 4-го поверхів з усіма жилими та підсобними приміщеннями.

18.06.1998 р. ОВО „Електрик” та УТОГ складено два акти приймання-передачі до вказаного договору.

В розумінні ст.ст. 86, 243 ЦК УРСР 1963 року право дарувати майно належить лише власнику майна. Будь-які правовстановлюючі документи ОВО „Електрик” про право власності на спірний об’єкт відсутні (свідоцтво про право власності, договір про набуття майна, рішення суду).

Таким чином, господарський суд першої інстанції вважає, що ОВО „Електрик” не є власником вказаного майна і не мав права його дарувати.

Крім того, господарський суд першої інстанції вказав, що у договорі від 18.06.1998 р. не зазначено підстав з яких ОВО „Електрик” є власником майна, яке було подаровано УТОГ за цим договором.

Відповідно до Статуту ОВО „Електрик”, ОВО „Електрик” створено УТОГ на власності УТОГ-а, власником майна ОВО „Електрик” є УТОГ. Тобто ОВО „Електрик” не вправі дарувати будь-кому майно, оскільки не є його власником.

Звертаючись з апеляційною скаргою УТОГ вказав, що господарський суд першої інстанції порушив приписи ст. 49 Закону України „Про власність”, відповідно до якої володіння майном є правомірним, якщо інше не встановлено судом. Судом не встановлено, що УТОГ по договору дарування від 18.06.1998 р. неправомірно володіє спірною нерухомістю.

Договір дарування від 18.06.1998 р. ніким не оскаржений, не визнаний судом недійсним і тому позивач (УТОГ) правомірно володіє цією нерухомістю.

ОВО „Електрик” володіло спірним майном на підставі Договору дарування, укладеного 17.07.1996 р. між Одеською обласною організацією Українського товариства глухих (Даритель) та ОВО „Електрик” (Обдарований), відповідно до якого ОВО „Електрик” було подаровано приміщення по вул. Сегедській, 7 “а”, м. Одеси.

Крім того, суд порушив ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позивач за зустрічним позовом має право звернутися в суд з позовом про визнання права власності до особи, яка це право не визнає.

Відповідач право власності на нерухоме майно за УТОГ не визнає, у зв’язку з чим висновок господарського суду першої інстанції щодо штучного створення юридичного спору безпідставний.

Аналізуючи викладене, судова колегія встановила, що Цивільний кодекс УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на час укладення договору дарування нежитлового приміщення по вул. Сегедській, 7 „а”, м. Одеси визначав, що власник здійснює право власності своїм майном на свій розсуд та не визначав конкретних доказів, якими останній повинен підтверджувати своє суб’єктивне право. Такими доказами відповідно до ст. 32 ГПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд у визначеному законом порядку встановлює наявність обставин, на яких ґрунтуються вимоги позивача. Підтверджувати наявність у позивача права власності на майно в суді можуть правовстановлювальні документи. Перелік таких документів щодо нерухомого майна наведено у додатку 1 до п. 2.1. „Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно”, зокрема, правовстановлювальним документом є договір дарування.

Відповідно до договору дарування від 17.07.1996 р. Одеська обласна організація Українського товариства глухих та Одеське виробниче об’єднання „Електрик” уклали договір дарування, відповідно до якого Одеська обласна організація Українського товариства глухих (дарувальник) подарувала Одеському виробничому об’єднанню „Електрик” Українського товариства глухих будівлю гуртожитку по вул. Сегедська, 7 ”а”, м. Одеси. Відповідно до умов дарування право власності у ОВО „Електрик” виникає з часу прийому нерухомості по акту прийому–передачі. Акт прийому–передачі вказаної нерухомості складено 17.07.1996 р. і цей акт є підтвердженням прийняття у власність ОВО „Електрик” визначеної договором нерухомості. Зазначена умова договору не протирічила ст. 128 ЦК УРСР, яка діяла на момент укладення договору, оскільки вона передбачала, що права власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено договором або законом, що спростовує доводи господарського суду першої інстанції щодо відсутності доказів про право власності ОВО „Електрик” на спірне нерухоме майно.

18.06.1998 р. між Одеським виробничим об’єднанням „Електрик” (дарувальник) та УТОГ-ом (обдарований) укладено договір дарування відповідно до якого Дарувальник подарував УТОГ-у (обдарованому) частку будівлі гуртожитку по вул. Сегедській, 7 ”а”, м. Одеси, що складається з частки 1-го поверху, що складається з 5-ти приміщень, розташованих з лівого боку від входу до гуртожитку, 6-ти приміщень, розташованих між кухнею та драбинним пролітом, підсобними приміщеннями: бойлерної, 2-х драбинних пролітів, кладовки, коридорів, пральної, душової, туалету, кухні, 2-го, 3-го, 4-го поверхів з усіма жилими та підсобними приміщеннями.

18.06.1998 р. ОВО „Електрик” та УТОГ складено два акти приймання–передачі до вказаного договору.

Вказаний договір також укладено в час дії ЦК УРСР і цей договір не протирічить вимогам ст. 128 ЦК УРСР, яка діяла на час укладення договору і яка передбачала, як вказано вище, виникнення права власності у набувача майна за договором з моменту передачі речі.

Статтею 4 Закону України „Про власність” передбачено, що власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном Статтею 49 вказаного закону встановлено принцип презумпції добросовісного (правомірного) володіння майном –володіння вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.

Володіння майном може ґрунтуватися на праві власності або на іншому титульному праві.

Вирішуючи спори, пов’язані з правом власності, суд виходить з того, що підтвердженням наявності такого права можуть бути документи, що фіксують, підтверджують і оформлюють безпосередньо самі юридичні факти, на яких у власника виникає (до нього переходить) право власності.

Договори дарування від 17.07.1996 р., 18.06.1998 р. ніким не оскаржено, не визнано недійсними у встановленому законом порядку, тому є чинними на момент розгляду справи.

Українське товариство глухих набуло право власності на частину гуртожитку по вул. Сегедська, 7 ”а”, м. Одеси на підставі договору дарування від 18.06.1998 р. та акту прийому–передачі від 18.06.1998 р., що відповідає вимогам ст. 243 ЦК УРСР, яка діяла той час, тому за ним повинно бути визнано право власності на спірне майно.

Стаття 16 Цивільного кодексу України, стаття 20 Господарського кодексу України забезпечують можливість захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, шляхом визнання відповідного права.

Одеська обласна організація Українського товариства глухих заперечувала проти визнання за УТОГ права власності на вказане приміщення, що зумовило звернення позивача –УТОГ – до суду за захистом порушеного права.

Таким чином, висновок господарського суду першої інстанції щодо штучного створення нібито юридичного спору щодо права власності на спірний об’єкт з метою безпідставного отримання рішення суду про визнання за ним права власності безпідставний.

Договір дарування від 25.06.2007 р. судовою колегією до уваги не приймається, оскільки не відповідає приписам ст. 719 ЦК України і є нікчемним.

Посилання господарського суду першої інстанції на ненадання суду технічного паспорту на спірний об’єкт, що не дає можливості визначитися суду зі спірними приміщеннями, спростовується матеріалами справи, в яких міститься копія технічного паспорту на гуртожиток по вул. Сегедська, 7 “а”, м. Одеси (т. 2 а.с. 185–193).

За таких обставин колегія суддів вважає, що господарським судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми матеріального права, у зв’язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення господарського суду Одеської області від 23.06.2008 р. скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 ГПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити

Рішення господарського суду Одеської області від 23.06.2008 р. по справі № 26-31-25-29/475-06-11652 скасувати.

Позов Українського товариства глухих задовольнити.

Визнати за Українським товариством глухих право власності на частину будівлі (гуртожитку) № 7 ”а” по вул. Сегедська м. Одеси, яка складається з: частки 1-го поверху, що складається з 5-ти приміщень, розташованих з лівого боку від входу до гуртожитку, 6-ти приміщень, розташованих між кухнею та драбинним пролітом, підсобними приміщеннями: бойлерної, 2-х драбинних пролітів, кладовки, коридорів, пральної, душової, туалету, кухні, 2-го, 3-го, 4-го поверхів з усіма жилими та підсобними приміщеннями (відповідно до технічного паспорту).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Лавренюк О.Т.

Суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Гладишева Т.Я.