ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

"09" жовтня 2008 р. Справа № 2/175-08

за позовом           відкритого акціонерного товариства «Кашперівський бурякорадгосп»,

с. Кашперівка Тетіївського району

до відповідача           товариства з обмеженою відповідальністю «Шанс», с. Кашперівка

про           визнання недійсним договору про сумісну діяльність.

Суддя О.В. Конюх;

представники сторін:

від позивача:                    Лазарчук О.Л., голова правління, довідка з ЄДРПОУ від 25.03.2008р.

№ 141222,

Нагайченко В.С., уповноважений, доручення від 08.09.2008р. б/н;

Гребінник О.О., уповноважена, доручення від 08.09.2008р. б/н;

від відповідача:          Нечепуренко А.В., уповноважений, доручення від 16.09.2008р. б/н.

СУТЬ СПОРУ :

позивач –відкрите акціонерне товариство «Кашперівський бурякорадгосп», с. Кашперівка звернувся до господарського суду Київської області з позовом від 23.07.2008р. № 74 до відповідача –товариства ва з обмеженою відповідальністю «Шанс», с. Кашперівка, в якому просить визнати недійсним укладений між позивачем та відповідачем договір про спільну діяльність від 05.08.2003р., зобов’язати товариство з обмеженою відповідальністю «Шанс»повернути відкритому акціонерному товариству «Кашперівський бурякорадгосп»цілісний майновий комплекс Кашперівського цегельного заводу разом із запасами сировини та виготовленої продукції та покласти на відповідача судові витрати.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги повністю, вважає їх законними та обґрунтованими. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що в судовому порядку в процесі розгляду справи № 123/8-06/9 було встановлено правову природу укладеного договору як договору про спільну діяльність. Однак, укладаючи вказаний договір від 05.08.2003р. позивач мав на меті укладення не договору про спільну діяльність, а договору оренди майна, відповідно діяв під впливом помилки. Більше того, до укладення додаткової угоди від 01.01.2004р. відносини сторін носили характер виключно орендних відносин. Крім того, позивач твердить, що укладений договір як договір про спільну діяльність не містить всіх істотних умов, обов’язкових для даного виду договорів, та окремими положеннями суперечить природі договорів про спільну діяльність, що є підставою для визнання договору недійсним.

Відповідач проти позову заперечує та просить суд в позові відмовити. У відзиві на позовну заяву відповідач твердить, що питання наявності в договорі всіх істотних умов договору про спільну діяльність досліджено в процесі розгляду справи № 123/8-06/9. Судом вже встановлено наявність всіх істотних умов, що не потрібно повторно доводити в даному судовому розгляді. Крім того, відповідач твердить, що дійсними обставинами не підтверджується те, що позивач діяв під впливом помилки, оскільки в договорі відображено дійсні наміри сторін щодо мети відносин, порядку та умов їх досягнення.

В судовому засіданні 16.09.2008р. відповідно до вимог ст. 77 ГПК України оголошувалась перерва спочатку до 02.10.2008р., а потім до 09.10.2008р., про що представникам сторін повідомлено особисто під розпис. Після оголошеної перерви в судове засідання 09.10.2008р. представники позивача Лазарчук О.Л. та Нагайченко В.С., зазначені у вступній частині рішення, не з’явились, з’явилась представник позивача Гребінник О.В.

Розглянувши позов відкритого акціонерного товариства «Кашперівський бурякорадгосп», с. (далі по тексту ВАТ «Кашперівський бурякорадгосп») до товариства з обмеженою відповідальністю «Шанс», с. Кашперівка (далі по тексту ТОВ «Шанс»), вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши додатково зібрані у справі докази, господарський суд

встановив:

05.08.2003р. між ВАТ "Кашперівський бурякорадгосп" (орендодавець) та ТОВ "Шанс" (орендар) укладено Договір оренди майна, відповідно до якого останній прийняв в тимчасове володіння та користування цілісний майновий комплекс Кашперівський цегельний завод разом із запасами сировини та виготовленої продукції, розташований в с. Кашперівка Тетіївського району Київської області, для створення на базі орендованого майна рентабельного підприємства по випуску цегли та іншої продукції для забезпечення потреб Орендаря, Орендодавця, акціонерів Орендодавця, інших підприємств та громадян (п. 2.1. Договору).

Згідно п.1.2, п.1.3 договору, вартість майна, що орендується, складає 390045 грн., термін амортизації 21 рік.

Серед недоліків майна, що передається в оренду, п.1.5 визначено – виробництво продукції нерентабельне.

Метою договору у п. 2.1 договору визначено створення на базі орендованого майна рентабельного підприємства по випуску цегли та іншої продукції для забезпечення потреб орендаря, орендодавця, акціонерів орендодавця, інших підприємств та організацій.

У пунктах 3.1., 3.2 договору зазначено, що вказане в п.1.1 даного договору майно повинно бути передано орендодавцем та прийнято орендарем протягом 2 днів з моменту підписання даного договору. Передача майна в оренду здійснюється за актом передачі, який складається в двох примірниках і є додатком №1 до даного договору.

Термін оренди, відповідно до п.4.1 договору, складає 15 років з моменту прийняття майна за актом передачі.

Згідно п.п. 5.1, 5.4., 5.5 договору, орендар зобов’язується своєчасно здійснювати орендні платежі в розмірі 6 (шести) відсотків від реалізованої заводом цегли; розмір орендної плати може переглядатися за погодженням сторін; до складу орендної плати входять амортизаційні відрахування.

Як зазначено в п.п. 6.2, 6.3, 6.5 договору, орендодавець не може втручатися у виробничу, господарську та адміністративну діяльність орендаря, в процес реалізації чи ціноутворення. Орендодавець даним договором дає згоду орендарю на проведення поліпшення майна, що орендується, його розбудову та реконструкцію. Орендодавець зобов’язаний надати орендарю для виконання завдань, передбачених п.2 договору, перебуваючи в його віданні земельні площі для видобутку сировини (глини), водні ресурси, лінії електромереж, під'їзні шляхи, тощо.

Пунктами 7.2, 7.6 договору визначено, що орендар зобов’язується досягти рівня рентабельності протягом року з часу підписання акту про передачу орендованого майна. Орендар самостійно розв’язує питання щодо піднайму переданих йому орендодавцем основних фондів.

Позивачем та відповідачем було створено комісії, які відповідно до відомості переліку основних засобів, які передаються в оренду, від позивача передали, а від відповідача прийняли орендоване рухоме та нерухоме майно цегельного заводу, визначивши в додатку до відомості недоліки зазначеного майна.

20.09.2003р. сторони уклали додаткову угоду до договору оренди майна від 05.08.2003р., згідно якої внесено доповнення до п.2 "Мета і порядок оренди", а саме: доповнено вказаний пункт підпунктом 2.3.: "2.3. Спільна розробка Кашперівського родовища цегельної сировини".

ВАТ «Кашперівський бурякорадгосп»звертався до господарського суду Київської області з позовом до ТОВ «Шанс»про визнання недійсним договору оренди від 05.08.2003р. Рішенням господарського суду Київської області від 25.09.2007р. у справі № 123/8-06/9 в позові відмовлено. Зазначене рішення залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 27.03.2008р. Зазначеними судовими рішеннями визначено правову природу спірного договору як договору про спільну діяльність. Відповідно до вказаних висновків суду у справі № 123/8-06/9 позивач повторно звернувся до господарського суду Київської області з позовом про визнання недійсним договору від 05.08.2003р. як договору про спільну діяльність з інших підстав –як такого, що не містить всіх істотних умов договору про спільну діяльність та такого, який вчинений під впливом помилки.

Розглянувши спірний договір, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази у справі, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача про визнання спірного договору недійсним.

Згідно п.4 Прикінцевих положень Господарського кодексу України і Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003р. Господарський кодекс України та Цивільний кодекс України застосовуються до правовідносин, що виникли після набрання ними чинності. Щодо правовідносин, які виникли до набрання чинності вказаними законами, їх положення застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ними чинності. Оскільки предметом спору у справі є обставини укладення договору від 05.08.2003р., а не обставини виконання, зміни або розірвання договору, які продовжують існувати після набрання чинності ЦК та ГК України, суду при розгляді даної справи слід керуватися положеннями чинного на момент укладання спірного договору Цивільного кодексу УРСР.

Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень глави 38 ЦК УРСР, яка встановлює визначення договорів про спільну діяльність, за договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети. Ведення спільних справ учасників договору про сумісну діяльність здійснюється за їх загальною згодою. Для досягнення мети учасники договору про сумісну діяльність роблять внески грошима чи іншим майном або трудовою участю.

Відповідно до пункту 2 Роз'яснення ВАСУ від 28.04.1995, № 02-5/302 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з укладанням та виконанням договорів про сумісну діяльність" договори про сумісну діяльність повинні укладатись у письмовій формі. Оскільки глава 38 Цивільного кодексу України не передбачає обов'язкових реквізитів договору про сумісну діяльність, то вирішуючи питання про наявність договірних взаємовідносин, слід виходити з того, що такий договір вважається укладеним, коли між сторонами у письмовій формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах, необхідних для його виконання, наприклад, мета договору, порядок та умови ведення спільних справ, види та обсяг внесків кожної із сторін, умови використання результатів сумісної діяльності тощо.

Як вбачається із спірного договору, сторони визначили мету договору (розробка родовища цегельної сировини, створення рентабельного підприємства по випуску цегли та іншої продукції для забезпечення потреб орендаря, орендодавця, акціонерів орендодавця, інших підприємств), порядок та умови ведення спільних справ (розділи 6-7 договору), види і обсяги внесків кожної із сторін (розділ 3, п.п. 7.3, 7.5) , умови використання результатів сумісної діяльності (розділ 5 договору). Відповідно до вищевикладеного, твердження позивача про те, що спірний договір не містить всіх істотних умов договору, дійсними обставинами не підтверджується. Крім того, в процесі розгляду справи № 123/8-06/9 в рішенні від 25.09.2007р. господарським судом Київської області встановлено, що сторони у спірному договорі в письмовій формі досягли згоди по всім істотним умовам договору. Зазначений висновок підтверджено Вищим господарським судом України в постанові від 27.03.2008р. Відповідно до частини другої ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Таким чином, посилання позивача на те, спірний договір не містить всіх істотних умов матеріалами справи та дійсними обставинами не підтверджується та судом відхиляється як необґрунтоване.

Відповідно до ст. 56 ЦК УРСР, Угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Відповідно до пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 28.04.1978, № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" та пункту 13 Роз'яснення ВАСУ від 12.03.1999, № 02-5/111 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними" під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною за угодою предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що угода не була б укладена. Помилка повинна мати суттєве значення, зачіпати природу угоди або такі якості її предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. Помилка в мотивах угоди, а також неправильна уява про норму права не підпадають під ознаки статті 56 Цивільного кодексу.

Укладаючи спірний договір від 05.08.2003р., сторони спільно досягли згоди щодо всіх істотних умов, а в подальшому виконали угоду. Судом встановлено, що позивач мав на меті саме передачу в користування відповідачу рухомого на нерухомого майна цілісного майнового комплексу цегельного заводу, з метою відновлення рентабельності виробництва і саме на тих умовах, які були визначені сторонами в письмовому договорі. Як власник майна на час укладення договору відповідно до положень Закону "Про власність" позивач не був позбавлений права розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, в тому числі передати його в користування іншій юридичній особі, що і було ним зроблено. Зазначене право позивача також встановлено під час розгляду справи № 123/8-06/9 і не належить до повторного доведення в процесі розгляду даної справи. Встановлення сторонами строку, вартості та інших умов, на яких майно було передано в користування, здійснено відповідно до вільного волевиявлення сторін і не суперечить чинному законодавству на момент укладення договору. Зазначеної позиції притримується також Вищий господарський суд в постанові від 07.09.2004р. у справі № 29/350-03 і Верховний суд України в постанові від 30.01.2007р. у справі N 55/10-2002/20-06.

Уявлення позивача про укладений договір від 05.08.2003р. як про договір оренди не впливає на волевиявлення позивача щодо суті відносин сторін, які полягають у передачі в користування ТОВ «Шанс»рухомого на нерухомого майна цегельного заводу, з метою відновлення рентабельності виробництва, не змінює суті відносин сторін та не підпадає під визначення помилки в розумінні ст. 56 ЦК УРСР. Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивачем не доведено суду, що укладаючи спірний договір, ВАТ «Кашперівський бурякорадгосп»діяв під впливом істотної помилки щодо суті відносин сторін, яка вплинула на його волевиявлення в момент укладення договору.

Таким чином, посилання позивача на те, що позивач, укладаючи спірний договір, діяв під впливом помилки, матеріалами справи та дійсними обставинами не підтверджується та судом відхиляється як необґрунтоване.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема наявність спеціальних підстав визнання недійсною угоди, наприклад відповідно до ст. 56 ЦК УРСР, як такої, що вчинена під впливом помилки. Під час розгляду спору у справі № 2/175-08 судом було встановлено відсутність зазначених обставин, відповідно позовна вимога відкритого акціонерного товариства «Кашперівський бурякорадгосп»до товариства з обмеженою відповідальністю «Шанс»про визнання недійсним договору від 05.08.2003р. задоволенню не підлягає.

Друга позовна вимога позивача щодо зобов’язання відповідача повернути позивачу цілісний майновий комплекс Кашперівського цегельного заводу разом із запасами сировини та виготовленої продукції є наслідком визнання недійсним договору у вигляді застосування реституції, являється похідною від першої вимоги про визнання недійсним договору та відповідно також задоволенню не підлягає.

У зв’язку з відмовою в позові судові витрати у відповідності до ст. 49 ГПК України суд покладає на позивача.

Беручи наведене вище до уваги, керуючись п.4 Прикінцевих положень Господарського кодексу України і Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, ст.ст. 56, 153, главою 38 ЦК УРСР, пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 28.04.1978, № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" та пунктом 13 Роз'яснення ВАСУ від 12.03.1999, № 02-5/111 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними" ст.ст. 33, 35, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відкритому акціонерному товариству «Кашперівський бурякорадгосп» відмовити.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення та підписання, і може бути оскаржено в апеляційному або касаційному порядку.

Суддя                                          Конюх О.В.

Повний текст рішення підписаний 16.10.2008р.