ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2008 р.

№ 6/107

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого

Кота О.В.

Суддів

Шевчук С.Р. (доповідач)

Владимиренко С.В.

розглянувши касаційну скаргу

Приватного підприємства "Рікамбі"

на постанову

Київського апеляційного господарського суду від 09.07.2008р.

у справі

№6/107

за позовом

Приватного підприємства "Рікамбі"

До

Товариства з обмеженою відповідальністю "Гріно-Тріпл Краун"

Про

стягнення 131129,67 грн.

В судовому засіданні взяли участь представники:

-          позивача: Лисовець Т.В. дов. №5 від 10.10.2008р.

-          відповідача: Саповський О.В.дов. №41 від 16.10.2008р.

-

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Рікамбі" звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Гріно-Тріпл Краун" 131129,67 грн. боргу за поставлений товар.

Рішенням господарського суду міста Києва від 07.04.2008р. (суддя Ковтун С.А.) позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 112757,98 грн. основного боргу, з урахуванням індексу інфляції, 3729,91 грн. 3% річних, 1091,41 грн. пені, 1311,3 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Провадження у справі в частині стягнення 13550,27 грн. припинено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.07.2008р. (головуючий Капацин Н.В., судді Калатай Н.Ф., Пашкіна С.А.) вказане рішення суду змінено та стягнуто з відповідача на користь позивача 89053,65 грн. основного боргу, 891,68 грн. державного мита та 80,24 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В іншій частині позову відмовлено.

Провадження у справі в частині стягнення 13550,27 грн. припинено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідач не скористався правом, наданим ст. 1112 ГПК України, не надіслав відзив на касаційну скаргу, що в силу положень статті 1112 ГПК України не перешкоджає перегляду судового акту, що оскаржується.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що 16.01.2002р. між сторонами у справі укладено договір поставки, згідно умов якого постачальник зобов’язувався передати у зумовлені строки другій стороні –покупцеві товар, а покупець зобов’язувався прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з п. 1.3 договору предметом поставки є автозапчастини, визначені родовими ознаками з найменуванням, специфікацією, зазначених у накладних постачальника. При цьому, загальна кількість товарів, що підлягають поставці за договором, їх часткове співвідношення (асортимент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються в накладних за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом. Кількість товару, який підлягає поставці за договором, встановлюється у грошовому вираженні. Накладні, а також додатки до них, після підписання сторонами є невід’ємними додатками до договору.

Відповідно до п. 3.4 договору поставка партії товару, вважається виконаною ПП "Рікамбі" в момент передачі партії товару ТОВ "Гріно-Тріпл Краун".

Оплата за поставлений товар здійснюється не пізніше 30 робочих днів з дати поставки товару на підставі договору та рахунків-фактур, виставлених ПП "Рікамбі" (п. 7.1, 7.3 договору).

Позивач на підставі накладних №61 від 14.07.2006р., №64 від 24.07.2006р., №63 від 21.07.2006р., №68 від 04.08.2006р., №69 від 07.08.2006р., №71 від 07.08.2006р., №72 від 16.08.2006р., №75 від 30.08.2006р., №77 від 05.09.2006р., №80 від 14.09.2006р., №84 від 29.09.2006р., №85 від 30.09.2006р. №87 від 09.10.2006р., №88 від 11.10.2006р., №95 від 30.10.2006р., №96 від 03.11.2006р., №98 від 18.11.2006р., №99 від 20.11.2006р., №20 від 16.03.2007р., №31 від 16.04.2007р., №33 від 19.04.2007р. та довіреностей №369044 від 05.07.2006р., №817821 від 21.07.2006р., №817851 від 04.08.2006р., №817857 від 07.08.2006р. №817899 від 30.08.2006р., №817934 від 14.09.2006р., №817960 від 29.09.2006р., №817989 від 11.10.2006р., №728684 від 30.10.2006р., №728730 від 18.11.2006р., №679744 від 13.03.2007р., №165437 від 16.04.2007р. поставив відповідачу товар (автозапчастини) на загальну суму 102603,92 грн.

Тоді як, відповідач взяті на себе зобов’язання по оплаті отриманого товару виконав частково, сплативши вже після порушення провадження у справі 13550,27 грн.

Отже, відповідач порушив вимоги ст. 526 ЦК України щодо належності виконання взятих на себе зобов’язань, а тому місцевий господарський суд задовольнив позов в частині стягнення основного боргу, передбаченої п. 8.6 договору пені та встановлених ст. 625 ЦК України інфляційних і річних.

Втім з висновком суду першої інстанції в частині стягнення пені, інфляційних та річних не погодився апеляційний господарський суд відмовивши в їх стягненні, оскільки в п. 7.3 договору сторони погодили, що плата за поставлений позивачем товар здійснюватиметься на підставі рахунків-фактур, які так і не були виставлені.

Між тим, колегія суддів Вищого господарського суду України не може погодитись з прийнятими судовими рішеннями, оскільки згідно постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення” від 29.12.76 №11 (із змінами та доповненнями) та ст.ст. 84, 105 ГПК України обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Прийняті у даній справі судові рішення вказаним вимогам не відповідає, так як ні господарський суд першої інстанції, ні апеляційний господарський суд під час розгляду справи і вирішення спору по суті не з’ясували до кінця дійсні права і обов’язки сторін, не визначили які правовідносини існували між сторонами і на підставі чого вони виникли та не перевірили чи на момент звернення до суду існувало порушення права позивача.

Так, розглядаючи даний спір ні суд першої інстанції, ні апеляційний господарський суд не звернули увагу на те, що договір сторони уклали 16.01.2002р. зі строком дії до 31.12.2002р., тоді як поставка відбувалась в 2006-2007р. Отже, в першу чергу, судам слід було встановити дійсні правовідносини сторін, з’ясувати чи відбувались ці поставки на виконання умов договору від 16.01.2002р., чи сторони у спрощений спосіб проводили господарські операції поза межами зазначеного договору, врахувавши, при цьому, що в самих накладних та довіреностях відсутні будь-які посилання на договір від 16.01.2002р.

Викладене суттєво б вплинуло на правильність встановлення фактичних обставин справи, зокрема щодо настання строку (терміну) виконання відповідачем зобов’язання по оплаті отриманого у 2006-2007 р.р. товару, що є, водночас, критерієм, за яким необхідно було з’ясувати чи між сторонами виникло зобов’язання по оплаті зазначеного товару з визначеним строком виконання чи з невизначеним строком виконання (ст. 530 ЦК України) і в залежності від цього вирішувати питання про застосування чи незастосування до відповідача відповідальність за порушення грошового зобов’язання, передбачену ст. 625 ЦК України та строку (терміну) її настання, а відповідно і з’ясувати наявність порушеного права у позивача на момент звернення до суду.

Вищевикладене свідчить про неповний та необ’єктивний розгляд справи, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції оскільки, в порушення вимог ст.ст. 32-34, 43 ГПК України, суди не з’ясував належним чином дійсні обставини справи, що вплинуло на їх юридичну оцінку, а відповідно і правильність застосування норм матеріального права.

У зв’язку з цим, у Вищого господарського суду України відсутні підстави для висновку про правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального права, а саме ЦК України.

З огляду на викладене та враховуючи, що в силу вимог ст.1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає за необхідне скасувати прийняті у справі рішення, з направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Під час нового розгляду місцевому господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно з'ясувати всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для їх розгляду і вирішення спору по суті, і в залежності від цього прийняти основане на законі рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119- 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України.

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного підприємства "Рікамбі" задовольнити частково.

Рішення господарського суду міста Києва від 07.04.2008р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.07.2008р. у справі №6/107 скасувати, а справу передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

Головуючий                                                              Кот О.В.

С у д д я                                                                                Шевчук С.Р.

С у д д я                               Владимиренко С.В.