донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

14.10.2008 р.                                                              справа №33/99пд

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:

суддів

при секретарі

Григоренко О.Г.

за участю представників сторін:

від позивача:

Білоконь О.П. - по дов. б/н від 26.05.2008 року,

від відповідача:

Дмитриченко А.С. - ліквідатор, паспорт ВА 251097 від 16.09.1996 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Споживче товариство "Кальміус" смт.Тельманове Донецької області

на рішення господарського суду

Донецької області

від

14.08.2008 року

по справі

№33/99пд

за позовом

Релігійна громада Пресвятої Троїці Донецької єпархії Української Православної Церкви смт.Андріївка Донецької області

до

Споживче товариство "Кальміус" смт.Тельманове Донецької області

про

визнання договору передачі в оперативну оренду основних засобів споживчого товариства, споживспілки, їх власних і спільних підприємств від 01.08.1998 року недійсним

Рішенням господарського суду Донецької області від 14.08.2008 року позовні вимоги Релігійної громади Пресвятої Троїці Донецької єпархії Української Православної Церкви смт. Андріївка Донецької області ( далі по тексту –Релігійна громада ) до Споживчого товариства "Кальміус" смт. Тельманове Донецької області ( далі по тексту –СТ "Кальміус") про визнання договору оренди від 01.08.1998 року недійсним з моменту його укладення задоволено частково. Визнано недійсним на майбутнє договір оренди основних засобів споживчого товариства, споживспілки, їх власних і спільних підприємств від 01.08.1998 року, укладеного між Релігійною громадою та СТ "Кальміус" на об'єкт нерухомості, розташованого за адресою –смт. Андріївка, вул. Рудченка, 34.

В обґрунтування рішення, місцевий суд послався на те, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Проте, якщо з самого змісту угоди випливає, що вона може бути припинена лише на майбутнє, дія угоди визнається недійсною і припиняється на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за нею, так як вже здійснене користування за договором передачі в оперативну оренду основних засобів.

СТ "Кальміус" не погодилось з рішенням господарського суду, та звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить його змінити, оскільки суд прийшов до помилкових висновків при вірно встановлених фактичних обставинах, що мають значення для справи, та виключити із мотивувальної частини указання на те, що у справі відсутні докази передачі об'єкта нерухомості по вулиці Рудченка, 34 в смт. Андріївка Тельманівського району Донецької області від Тельманівської райспоживспілки до СТ "Кальміус", зобов'язати Релігійну громаду повернути СТ "Кальміус" вказаний об'єкт нерухомості.

В судовому засіданні повноважний представник скаржника висловився на підтримку своєї апеляційної скарги з підстав в ній викладених.

Позивач в судовому засіданні заявив, що він повністю згоден з винесеним рішенням, оскільки воно законне та обгрунтоване.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, Донецький апеляційний господарський суд, -

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між СТ „Кальміус” та Релігійною громадою був підписаний договір. передачі в оперативну оренду основних засобів споживчого товариства, споживспілки, їх власних і спільних підприємств від 01.08.1998р.

Згідно з договором від 01.08.2008 року СТ "Кальміус" передає, а Релігійна громада приймає в строкове платне користування основні засоби, склад і вартість яких визначено за даними балансу орендодавця ( а.с. 8), а саме, кафе, розташоване за адресою: вулиця Рудченка, 34 в смт. Андріївка, Тельманівського району, Донецької області, що підтверджується актом прийому –передачі майна, який є невід'ємною частиною цього договору ( а.с. 69).

Пунктом 3.1 договору була встановлена орендна плата в розмірі 50грн. в місяць з урахуванням ПДВ. Свої зобов'язання за договором Релігійна громада виконувала добросовісно, що й не оспорюється СТ "Кальміус".

Строк дії укладеного договору складав три роки, тобто до 01.08.2001 року. Після закінчення строку дії, договір оренди офіційно не пролонгувався на новий строк, однак, Релігійна громада продовжує користуватися зазначеним майном.

Відносини з приводу укладення договору проводились згідно з Цивільним кодексом УРСР ( 1963р.).

Позивач вказує, що у травні 2007 року йому стало відомо, що СТ "Кальміус" не є власником кафе, і що ніяких правоустановчих документів не існує. Тому, вважає, що вищевказаний договір є недійсним, і укладеним з порушенням вимог законодавства.

Крім того, при зверненні з позовом в обґрунтування своїх доводів посилається на довідку Комунального підприємства „Волноваське бюро технічної інвентаризації” №993 від 07.06.2007р., в якій зазначено про те, що наявна лише технічна документація щодо спірного об’єкта без зазначення власників цієї будівлі. Відомості про наявність у СТ „Кальміус” права власності на цей об’єкт у Комунального підприємства „Волноваське бюро технічної інвентаризації” відсутні.

На підставі вищенаведених та інших матеріалів і доказів, суд першої інстанції частково задовольнив позов.

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє оскаржене рішення у повному обсязі.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності з врахуванням пояснення представника позивача та відповідача, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України).

Стаття 48 Цивільного кодексу УРСР визначає, що недійсною є та угода, яка не відповідає вимогам закону. Відповідність чи невідповідність угоди вимогам законодавства оцінюється господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент укладення спірної угоди.

Звертаючись до суду з позовом про визнання угоди від 01.08.1998 року недійсною позивач наполягає на тому, що вищевказаний договір укладений з порушенням вимог законодавства, оскільки відповідач не є власником об'єкта оренди, а тому не мав права надавати його в оренду.

Відповідно до п.7 ч.1 ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законом.

Відповідно до статті 4 Закону України „Про власність” №697-XII від 07.02.1991р. (чинного на момент підписання договору) саме власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої не забороненої законом діяльності, зокрема передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування, а також у довірчу власність іншим особам.

За статтею 21 Закону України „Про власність” №697-XII від 07.02.1991р. право колективної власності виникає на підставі: добровільного об'єднання майна громадян і юридичних осіб для створення кооперативів, акціонерних товариств, інших господарських товариств і об'єднань; передачі державних підприємств в оренду; викупу колективами трудящих державного майна; перетворення державних підприємств в акціонерні та інші товариства; безоплатної передачі майна державного підприємства у власність трудового колективу, державних субсидій; пожертвувань організацій і громадян, інших цивільно-правових угод.

Знаходження майна на балансі підприємства (організації) не є безспірною ознакою його права власності. Баланс підприємства (організації) є лише формою бухгалтерського обліку та визначає склад і вартість майна та обсяг фінансових зобов'язань на конкретну дату. Баланс не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства.

При цьому, лише правовстановлювальні документи можуть бути підтвердженням наявності права власності на майно. Перелік таких документів наведено у додатку №1 до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на майно, що перебуває у власності юридичних та фізичних осіб ( затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №121 від 09.06.1998 року).

Відповідач не надав до суду доказів існування у нього права власності на об’єкт оренди – будівлю, розташовану за адресою - смт. Андріївка, вул. Рудченка, 34 як на момент підписання оспорюваного договору, так і на час розгляду спору в суді. Не надано цих доказів і суду апеляційної інстанції.

Також, не приймаються до уваги судовою колегією і посилання скаржника на те, що під час реорганізації Тельманівської райспоживспілки в споживче товариство до нього перейшло право власності на вказану будівлю - кафе з такого.

Стаття 5 Закону України „Про споживчу кооперацію” №2265-XII від 10.04.1992р. визначає, що основним документом, який регулює діяльність споживчого товариства, є статут. У ньому визначаються порядок вступу до товариства і виходу з нього, права та обов'язки членів товариства, його органи управління, контролю та їх компетенція, порядок утворення майна товариства і розподілу прибутку, умови реорганізації і ліквідації товариства та інші положення, що не суперечать законодавчим актам України.

Згідно статті 9 Закону України "Про споживчу кооперацію" № 2265- ХІІ від 10.04.1992 року власність споживчої кооперації складається з власності споживчих товариств, спілок підпорядкованих їм підприємств і організацій та їх спільної власності.

Зі змісту пункту 1 Статуту СТ „Кальміус” вбачається, що товариство реорганізоване на добровільній основі на базі майна, яке знаходиться на балансі господарства райспоживспілки –автоколони, об’єднання громадського харчування, хлібозаводу, ХОТБ, правління райспоживспілки, згідно рішення конференції Тельманівської райспоживспілки.

Як встановлено судом першої інстанції, з чим погоджується й судова колегія апеляційної інстанції, з постанови від 25.05.1996р., прийнятої за результатами проведення позачергової конференції Тельманівської райспоживспілки, було вирішено реорганізувати райспоживспілку в споживче товариство на базі майна господарства райспоживспілки, яке знаходиться на балансі правління райспоживспілки, прийнявши на себе всі права та зобов’язання з боргів райспоживспілки. Разом з тим, з наведеного документу не вбачається що спірний об’єкт нерухомості, розташовани за адресою: вулиця Рудченка, 34 в смт. Андріївка, Тельманівського району, Донецької області був власністю райспожив- спілки, та був переданий відповідачу.

Зі змісту наведених норм вбачається, що відповідач не довів суду належним чином наявність у нього права власності на об’єкт оренди – будівлю, розташовану за адресою - смт. Андріївка, вул. Рудченка, 34.

За приписами ст.59 Цивільного кодексу УРСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції підставно виходив з того, що вказана угода може бути припинена лише на майбутнє, так як вже здійснене користування за договором передачі в оперативну оренду основних засобів споживчого товариства, споживспілки, їх власників і спільних підприємств від 01.08.1998 року.

Зазначені висновки господарського суду є такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права та всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності керуючись законом, як це передбачено ст.43 Господарського процесуального кодексу України.

Що стосується заяви відповідача про внесення змін в мотивувальну і резолютивну частини рішення про виключення із мотивувальної частини указання на те, що у справі відсутні докази передачі об'єкта нерухомості по вулиці Рудченка, 34 в смт. Андріївка Тельманівського району Донецької області від Тельманівської райспоживспілки до СТ "Кальміус", та доповнення резолютивної частини про зобов'язати Релігійну громаду повернути СТ "Кальміус" вказаний об'єкт нерухомості, то вони задоволенню не підлягають, оскільки, такі вимоги судом не розглядались.

Звертаючись з апеляційною скаргою до Донецького апеляційного господарського суду, скаржник не спростував висновку господарського суду. Не довів він протилежне і суду апеляційної інстанції.

Судова колегія вважає з такого вимоги апеляційної скарги неправомірними, оскільки вони самі підтверджують відсутність документу на право власності вищевказаного об'єкту. Крім того, наведені скаржником доводи не відповідають позовним вимогам і не ґрунтуються на матеріалах справи, отже не можуть бути розглянуті в якості доказів.

Що стосується твердження скаржника стосовно законності підписання угоди заступником голови правління, який не мав відповідних повноважень на здійснення таких дій, то вони на думку апеляційного суду є безпідставним, оскільки не спростовує правомірних висновків господарського суду Донецької області, які викладені у оскаржуваному рішенні.

Судова колегія Донецького апеляційного господарського суду вважає правильним висновок суду першої інстанції стосовно додержання позивачем строку на звернення з позовом до суду відповідно до ст. 79 Цивільного кодексу УРСР, згідно якої перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, а саме, з дня, коли особа дізналася про порушення свого права, тобто з червня 2007 року, з моменту одержання довідки Комунального підприємства "Волноваське бюро технічної інвентаризації" №993 від 07.06.2007 року, так як до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія дійшла висновку, що господарським судом першої інстанції при ухвалені рішення було враховано вимоги чинного законодавства, матеріали справи та представлені сторонами докази та правомірно задовольнив частково позовні вимоги, в зв'язку з чим апеляційний суд не знаходить підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті державного мита по апеляційній скарзі покладаються на заявника скарги по справі.

Керуючись ст.ст.49, 99,101,103,105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Рішення господарського суду Донецької області від 14.08.2008 року по справі №33/99 пд залишити без змін, а апеляційну скаргу Споживчого товаритсва "Кальміус" смт. Тельманове Донецької області –без задоволення.

Головуючий

Судді:

Надруковано: 5 прим.

1. позивачу

2. відповідачу

3 у справу

4 ДАГС

5 ГСДО