ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2008 р.

№ 28/30-б

Судова колегія Вищого господарського суду України у складі :

Полякова Б.М., –головуючого (доповідач у справі),

Коваленка В.М.

Продаєвич Л.В.

розглянувши

касаційну скаргу

ДПІ у Печерському районі м. Києва

на постанову

від 12.02.2008 р. господарського суду м. Києва

у справі

№ 28/30-б господарського суду м. Києва

за заявою

ТОВ "Ланжерон", м. Вишневе Київської області

до

ТОВ "Бастион", м. Київ

про

банкрутство

в судовому засіданні взяв участь представник:

ДПІ у Печерському районі м. Києва

Куракін Ю.В., довір.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду м. Києва від 24.01.2008 р. за заявою ТОВ "Ланжерон" було порушено провадження у справі № 28/30-б про банкрутство ТОВ "Бастион" в порядку ст. 52 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі –Закон про банкрутство).

Постановою господарського суду м. Києва від 12.02.2008 р. (суддя Копитова О.С.) визнано ТОВ "Бастион" банкрутом відповідно до ст. 52 Закону про банкрутство та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено ініціюючого кредитора та зобов'язано ліквідатора вчинити певні дії, зокрема подати до офіційного друкованого органу оголошення про визнання боржника банкрутом.

Не погоджуючись з такою постановою, ДПІ у Печерському районі м. Києва, якою подано до суду заяву про визнання її кредитором боржником, а відтак, –учасник справи про банкрутство звернулася до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову господарського суду м. Києва від 12.02.2008 р., а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог касаційної скарги її заявник посилається на те, що ініціюючим кредитором не було дотримано вимоги ст. ст. 7, 52 Закону про банкрутство, оскільки не надано доказів відсутності платоспроможності боржника, в той час як боржник не припинив свою підприємницьку діяльність та подає відповідну податкову звітність.

Касаційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме ст. ст. 33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України), ст. ст. 7, 52 Закону про банкрутство.

Заслухавши пояснення учасника судового засідання, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Стаття 52 Закону про банкрутство передбачає особливості банкрутства відсутнього боржника.

Згідно з ч. 1 вказаної статті кредитором може бути подана заява про порушення справи про банкрутство відсутнього боржника у разі, якщо керівні органи боржника - юридичної особи відсутні за її місцезнаходженням, або у разі ненадання боржником протягом року до органів державної податкової служби згідно із законодавством податкових декларацій, документів бухгалтерської звітності, а також за наявності інших ознак, що свідчать про відсутність підприємницької діяльності боржника.

Отже, за правилами цієї статті справа про банкрутство може бути порушена у разі наявності хоча б однієї з перелічених умов, а також за наявності інших ознак, що свідчать про відсутність підприємницької діяльності боржника.

Тобто, у суді має бути доведений факт нездійснення боржником підприємницької діяльності, зокрема, у зв’язку з його відсутністю за місцезнаходженням.

При цьому, під час встановлення факту відсутності боржника за його місцезнаходженням як ініціюючий кредитор, так і суд мають керуватися відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України, зокрема в своїх постановах від 06.06.2006 р. у справі № Б48/12-05, від 22.05.2007 р. у справі № 21/19-06-518.

Як встановлено судом першої інстанції, факт відсутності боржника за юридичною адресою підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців станом на 05.02.2008 р.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону про банкрутство справа про банкрутство порушується господарським судом, якщо безспірні вимоги кредитора (кредиторів) до боржника сукупно складають не менше трьохсот мінімальних розмірів заробітної плати, які не були задоволені боржником протягом трьох місяців після встановленого для їх погашення строку, якщо інше не передбачено цим Законом.

Інше передбачено ч. 1 ст. 52 Закону про банкрутство, згідно з якою заява про порушення справи про банкрутство відсутнього боржника може бути подана кредитором незалежно від розміру вимог до боржника та строку виконання зобов'язань боржником.

Отже, відповідно до приписів Закону про банкрутство для порушення справи про банкрутство як за загальною, так і за спрощеною процедурою (зокрема, процедурою банкрутства відсутнього боржника) грошові вимоги ініціюючого кредитора повинні мати безспірний характер.

Як вбачається з матеріалів справи, грошові вимоги ініціюючого кредитора до боржника у розмірі 12 071,59 грн. є безспірними, оскільки підтверджуються рішенням господарського суду м. Києва від 16.01.2007 р. у справі №2/606 та виданим на його виконання наказом від 26.01.2007 р.

Відтак, суд першої інстанції мав достатньо правових підстав для визнання відсутнього боржника банкрутом за ст. 52 Закону про банкрутство.

Посилання заявника касаційної скарги на те, що боржником не припинена підприємницька діяльність у зв'язку з тим, що ним подавалися податкові декларації у листопаді 2007 року, не можуть бути визнані обґрунтованими.

Факт нездійснення боржником підприємницької діяльності у зв’язку з його відсутністю за місцезнаходженням є самостійною правовою підставою для порушення справи про банкрутство такого боржника в порядку ст. 52 Закону про банкрутство.

Разом з тим, подання податкових декларацій у листопаді 2007 року не свідчить про здійснення підприємницької діяльності боржником на час порушення справи про банкрутство (січень 2008 року) та підтвердження відсутності боржника за його місцезнаходженням (лютий 2008 року).

Таким чином, доводи касаційної скарги ДПІ у Печерському районі м. Києва не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відтак, перевіряючи на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відповідність оскаржуваної постанови суду першої інстанції вимогам чинного законодавства та відсутність підстав для її зміни або скасування.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 1, 6, 52 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, ст. ст. 43, 1115, 1117, 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційну скаргу ДПІ у Печерському районі м. Києва залишити без задоволення.

2.          Постанову господарського суду м. Києва від 12.02.2008 р. у справі № 28/30-б залишити без змін.

Головуючий Б.М. Поляков

Судді                                                    В.М. Коваленко

Л.В. Продаєвич