ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

07.10.08                                                                                           Справа № 9/51-1339

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді                                                                        Краєвської М.В.

суддів:                                                                        Галушко Н.А.

Орищин Г.В.

розглянувши апеляційну скаргу ТзОВ “Фінансова компанія “Укрбудінвест” від 24.06.2008 р. вих. № 24-06/01-02

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.06.2008 р.

у справі № 9/51-1339

за позовом ВАТ “Кредобанк”, м.Львів

до ТзОВ “Фінансова компанія “Укрбудінвест”, м.Чортків Тернопільської обл.

про стягнення 3 186 359, 4 грн. заборгованості за договором купівлі-продажу цінних паперів, у т.ч. 2 562 000 грн. основного боргу, 553 904, 44 грн. інфляційних нарахувань, 70455 грн. 3 % річних, 422 730 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди (з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, а.с.118)

За участю представників сторін:

від позивача –Кравчук Р.С. (головний спеціаліст юридичного департаменту, довіреність № 1558 від 08.05.2007 р. в матеріалах справи, а.с.82);

від відповідача –Колодовський О.В. (представник, довіреність № 04-04/01-02 від 04.04.2008 р. в матеріалах справи, а.с.43)

Представникам сторін роз”яснено їх права й обов”язки, передбачені ст.22 ГПК України. Заяв про відвід суддів не поступало.

Оскільки жодна зі сторін не заявляла клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу, то протокол судового засідання ведеться з дотриманням вимог ст.81-1 ГПК України без забезпечення повного фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розгляд апеляційної скарги відкладався з підстав, викладених в ухвалах Львівського апеляційного господарського суду від 12.08.2008 р., 09.09.2008 р.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 02.06.2008 р. у справі № 9/51-1339 (суддя Кропивна Л.В.) позов задоволено частково, а саме: стягнуто з відповідача на користь позивача 2 562 000 грн. основного боргу, 553 904, 44 грн. інфляційних нарахувань, 70 455 грн. 3 % річних, а в задоволенні решти позовних вимог (стягнення 422730 грн. упущеної вигоди) відмовлено за недоведеністю.

Відповідач з даним рішенням не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення з підстав неповного з”ясування обставин справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права.

Свої вимоги скаржник обгрунтовує тим, зокрема, що господарський суд безпідставно стягнув інфляційні втрати, виходячи з загальної суми договору 2 562 000 грн., хоча їх розмір необхідно було обчислювати з огляду на розмір основного боргу –2500 000 грн., що має становити 254 900 грн. замість стягнутих 553 904, 44 грн.; відсутні правові підстави для стягнення 3 % річних за користування чужими коштами, оскільки така санкція не передбачена як договором № Т-28 купівлі-продажу цінних паперів, так і Законом України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов”язань” від 22.11.1996 р. N 543/96-ВР з наступними змінами та доповненнями (далі –Закон № 543/96-ВР), оскільки за своєю правовою природою 3 % річних є різновидом неустойки за несвоєчасне виконання грошових зобов”язань і ін.

У судовому засіданні й у відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення з підстав, викладених у ньому.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 11 листопада 2006 року між ВАТ “Кредобанк” (продавець за договором, позивач у справі) та ТзОВ “Фінансова компанія” “Укрбудінвест” (покупець за договором, відповідач у справі) укладено договір № Т-28 купівлі-продажу цінних паперів, за яким продавець зобов'язався передати у власність покупця, а останній прийняти й оплатити цінні папери (облігації процентні іменні) (а.с.11).

Загальна вартість цінних паперів, що продавались за цим договором, становила 2652000 грн.

Відповідно до п.2.1.1 договору відповідач зобов'язався 01.05.2007 р. протягом 1 (одного) робочого дня сплатити повну вартість цінних паперів шляхом перерахування коштів на рахунок позивача.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.06.2008 р. у справі № 9/51-1339 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ТзОВ “Фінансова компанія “Укрбудінвест” - без задоволення.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Згідно з ст.193 Господарського кодексу України (далі –ГК України) та ст.526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, в порушення умов п.2.1.1 договору відповідачем не виконані зобов’язання щодо оплати вартості цінних паперів (процентних іменних облігацій).

Як вбачається зі змісту листів ТзОВ “Фінансова компанія “Укрбудінвест” до ВАТ “Кредобанк” вих. № 43 від 28.04.2007 р. (а.с.27), вих. № 144 від 19.09.2007 р. (а.с.28), вих. № 214 від 09.11.2007 р. (а.с.29), відповідач визнає свої зобов”язання за спірним договором. Однак у матеріалах справи відсутні докази погашення заборгованості за останнім.

За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції підставно стягнув суму основного боргу в розмірі 2 562 000 грн.

Твердження скаржника про те, що сума договору № Т-28 купівлі-продажу цінних паперів від 01.11.2006 р. 2 562 000 грн. складається з двох частини, а саме: з номінальної вартості 2 500 шт. облігацій –2 500 000 грн. і 62 000 грн. нарахованого процентного доходу по ним за періоди з 05.03.2007 р. до 03.06.2007 р., що сторони договору встановили ціну договору шляхом збільшення номінальної вартості однієї облігації на нарахований процентний дохід, і, сплачуючи позивачу процентний дохід по облігаціям за період з 05.03.2007 р. до 03.06.2007 р., відповідач сплатив останньому частину вартості облігацій у сумі 62 000 грн., є надуманими та не відповідають дійсності з огляду на наступне.

Пунктом 1.2 договору обумовлено ідентифікаційні ознаки облігацій і договірну ціну за одну облігацію. Пунктом 1.3 договору передбачено загальну вартість облігацій, що продаються за договором. Ні одне з положень договору не містить жодних умов про формування ціни облігацій шляхом додавання номінальної їх вартості та нарахованого процентного доходу. Сторони договору встановили договірну ціну за одну облігацію 1024, 8 грн. шляхом вільного волевиявлення, не обумовлюючи при цьому жодних складових цієї ціни, що повністю відповідає положенню п.2 ст.190 ГК України, відповідно до якої вільні ціни визначаються суб”єктами господарювання самостійно за згодою сторін. Також сторони договору не передбачили, що виплата процентного доходу по облігаціям зараховується в оплату облігацій по договору. І це є повністю правомірним, оскільки виплати процентного доходу по облігаціям не мають жодного відношення до купівлі самих облігацій в якості товару, так як такі виплати регулюються зовсім іншим законодавством, а саме: законодавством України, що регулює питання випуску й обігу облігацій, а також умовами випуску й обігу облігацій оголошеним емітентом відповідно до чинного законодавства України. В той же час купівля-продаж цінних паперів є договірними правовідносинами, що виникають і реалізовуються на підставі угоди.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, обо”язок по сплаті інфляційних втрат і 3 % річних виникає в силу закону.

При цьому застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України не передбачає наявність вини боржника, оскільки відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов”язання.

У порушення ст.33 ГПК України як суду першої, так і суду апеляційної інстанції відповідач не подав доказів погашення заборгованості перед позивачем.

Покликання апелянта на безпідставне стягнення інфляційних нарахувань і 3 % річних, оскільки така санкція не передбачена як договором № Т-28 купівлі-продажу цінних паперів, так і Законом № 543/96-ВР, не заслуговує на увагу, оскільки статтею 625 ЦК України не передбачено, що кредитор має право окремо від грошового зобов”язання вимагати в боржника оплату тільки 3 % річних і індексу інфляції.

Обо”язок по сплаті інфляційних втрат і 3 % річних виникає в силу закону, індекс інфляції та 3 % річних не є зобов”язанням у розумінні вимог, викладених у статтях 11, 509, 511 ЦК України. Індекс інфляції –це знецінення грошової одиниці, змінна величина, за правовою природою інфляційні нарахування –це той самий основний борг, але з урахуванням встановленого індексу інфляції.

За неналежне виконання грошового зобов”язання відповідно до вимог ст.625 ЦК України позивачем нараховано відповідачу за період з травня 2007 року по лютий 2008 року 553 904, 44 грн. інфляційних втрат і 70 455 грн. 3 % річних, які і підставно стягнуто Господарським судом Тернопільської області.

Що стосується відшкодування 422 730 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди, то колегія суддів погоджується з висновком господарського суду про недоведеність даної позовної вимоги з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.20 ГК України одним із способів захисту прав суб”єктів господарювання є відшкодування збитків.

Згідно з ч.2 ст.224 ЦК України під збитками слід розуміти, зокрема, неодержані управненою стороною доходи, які вона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

У частині 1 статті 225 ГК України використовується термін “втрачена вигода”, що є за змістом тотожнім поняттю “упущеної вигоди” (ч.2 ст.22 ЦК України), за якою остання розглядається як неодержаний прибуток, на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною. Проте слід зазначити, що неодержаний прибуток (втрачена вигода) –це розрахункова величина втрати очікуваного прибутку, що базується на даних бухгалтерського, податкового обліку, які безумовно підтверджують реальну можливість, отримання потерпілою стороною певних грошових сум, якщо б інша сторона не допускала правопорушення. Такі збитки та їх належне документальне обгрунтування повинна довести потерпіла сторона, про що зазначено і в ч.2 ст.623 ЦК України (розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором).

Оскільки в даному випадку обов'язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, випливає з договору, то збитки, заподіяні невиконанням договірних зобов'язань, повинен відшкодувати контрагент за договором ТзОВ “Фінансова компанія “Укрбудінвест” в порядку ст.623 ЦК України.

Господарсько-правова відповідальність як і будь-яка інша юридична відповідальність є наслідком вчинення винною особою правопорушення. Така відповідальність настає за наявності таких умов: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; шкідливого результату такої поведінки (шкоди, збитків); причинного зв”язку між протиправною поведінкою та шкодою; вини особи, яка заподіяла шкоду.

Згідно з ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, враховуючи фактичні обставини справи, позивачем у господарському суді не доведено наявність і розмір збитків (422 730 грн.), завданих порушенням договірних зобов”язань відповідачем, а також причинно-наслідковий зв”язок між діями відповідача та збитками. Нездатність кредитора обгрунтувати вимоги про відшкодування збитків є підставою для відмови в задоволенні такої вимоги.

Отже, з огляду на вище викладене, колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Тернопільської області відповідає матеріалам справи, грунтується на чинному законодавстві, доводи скаржника документально необгрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює дані правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст.99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.06.2008 р. у справі № 9/51-1339 залишити без змін, а апеляційну скаргу ТзОВ “Фінансова компанія “Укрбудінвест” - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

3. Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Справу повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий-суддя                                          М.В.Краєвська

Суддя                                                                                                      Н.А.Галушко

Суддя                                                                                                     Г.В.Орищин