ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.08                                                                                 Справа № 13/162

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю «МАКРОС»м. Київ

до товариства з обмеженою відповідальністю «ЛУГБАРІМПЕКС»м. Луганськ

про стягнення 6286 грн. 91 коп.

Суддя

Яресько Б.В.

За участю:

Секретар судового засідання Чорна І.М.

Від позивача

Неволін Ю.О. дов. № 10/01-07-юр від 10.01.2007 р.

Від відповідача

Не прибув

ОБСТАВИНИ СПРАВИ: позивач звернувся з позовом про стягнення боргу в сумі 2448 грн. 00 коп., втрат від інфляції 1272 грн. 53 коп., 3 % річних – 161 грн. 71 коп., пені в сумі 201 грн. 47 коп., штрафу в сумі 2203 грн. 20 коп.

23.10.2008 р. подана заява про збільшення позовних вимог від 22.10.2008 р. № 22/10-08-юр якою він збільшив вимоги в частини стягнення втрат від інфляції до 1312 грн. 14 коп., 3 % річних –172 грн. 09 коп., та заявив вимоги про стягнення додаткових судових витрат у сумі 333 грн. 81 коп. (добові, проїзд). Про збільшення позовних вимог відповідач був повідомлений телеграфом 22.10.2008 року.

Дії позивача щодо збільшення позовних вимог відповідають вимогам ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в зв’язку з чим суд приймає заяву від 22.10.2008 р. до розгляду.

Представник позивача позовні вимоги підтримав.

Позивачем заявлене клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту, в межах позовних вимог, на майно відповідача, а саме –на гроші на рахунку № 1100 у Райффайзен банк «Аваль»м. Дніпропетровськ, МФО 305653.

Відповідно до ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Позивачем не надано суду належних доказів, що невжиття заходів по забезпеченню позову, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

За таких обставин, керуючись ст. 66 Господарського процесуального кодексу України суд відмовляє в задоволенні клопотання позивача про забезпечення позову.

Учасників судового процесу було належним чином повідомлено про час та місце проведення судового засідання, тому судом з урахуванням вимог ст.ст. 42 , 43 Господарського процесуального кодексу України створені всі необхідні умови для вирішення спору на принципах змагальності, рівності учасників процесу перед законом.

Відповідач у судове засідання не прибув, відзиву на позовну заяву не надав.

Неприбуття повторно у судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про час і місце проведення судового засідання не перешкоджає розгляду спору по суті згідно положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, оскільки до повноважень господарських суддів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб –учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій.

Тому направлення кореспонденції на адресу відповідача відповідно до інформації, що міститься в матеріалах справи є належним доказом виконання господарським судом обов’язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення судом певних процесуальних дій.

З’ясувавши фактичні обставини справи, докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи та правової норми, яка підлягає застосуванню, приймаючи до уваги доводи учасників судового процесу, суд

ВСТАНОВИВ, що відповідно до укладеного 20.04.2006 р. між сторонами по справі договору № С200406МПС позивач здійснював постачання відповідачу товару. Згідно п. 4.3. договору відповідач зобов’язався оплачувати одержаний товар протягом 5 банківських днів від дати поставки.

Зобов’язання за договором відповідачем виконувалися неналежно.

Відповідач несвоєчасно оплачував одержаний товар, крім того товар одержаний за накладною № 352 від 01.06.2007 р. на суму 1224 грн. 00 коп., та накладною № 531 від 06.08.2007 р. на суму 1224 грн. 00 коп. відповідачем не був оплачений повністю.

Таким чином борг відповідача за договором № С200406МПС становить 2448 грн. 00 коп.

Позивач звернувся до господарського суду Луганської області з позовом в якому просить суд стягнути з відповідача борг в сумі 2448 грн. 00 коп., пеню в сумі 201 грн. 47 коп. нараховану відповідно до п. 6.2. договору, штраф в сумі 2203 грн. 20 коп. нарахований згідно до п. 6.2.1. договору, а також втрати від інфляції в сумі 1312 грн. 14 коп., 3 % річних –172 грн. 09 коп. нараховані відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідач заперечень проти позову, або доказів оплати боргу суду не надав.

Встановивши фактичні обставини справи, оцінивши доводи сторін та надані ними докази суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено факт порушення відповідачем зобов’язань за договором № С200406МПС від 20.04.2006 р. по своєчасній оплаті одержаного товару, та не оплаті товару в сумі 2448 грн. 00 коп.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов’язань є підставою для застосування господарських санкцій передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За приписами статті 173 Господарського кодексу України один суб’єкт господарського зобов’язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб’єкта, а інший суб’єкт має право вимагати від зобов’язаної сторони виконання її обов’язку, а саме: виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо.

Відповідно до приписів статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог —відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 цього ж кодексу передбачено, що одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами статті 530 згаданого кодексу, зокрема, встановлено, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин, вимоги позивача є обґрунтованими, та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача, а саме державне мито у сумі –102 грн. 00 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у сумі 118 грн. 00 коп.

Позивачем також заявлена вимога, щодо стягнення з відповідача в якості додаткових судових витрат - його витрат по оплаті добових представника, та оплати проїзду представника в сумі 333 грн. 81 коп.

Зазначені витрати не відносяться в розумінні ст. 44 Господарського процесуального кодексу України до складу судових витрат, в зв’язку з чим суд не вирішує питання щодо їх розподілу між сторонами.

Керуючись ст. 44,49,75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ЛУГБАРІМПЕКС»Луганська область, місто Луганськ, Артемівський район, вулиця Єсеніна б. 29 ідентифікаційний код 33922724 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «МАКРОС»м. Київ, вул. Саксаганського 84/86 офіс 10 ідентифікаційний код 31256979 борг в сумі 2448 грн. 00 коп., пеню в сумі 201 грн. 47 коп., штраф в сумі 2203 грн. 20 коп., втрати від інфляції 1312 грн. 14 коп., 3 % річних –172 грн. 09 коп., державне мито у сумі –102 грн. 00 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у сумі 118 грн. 00 коп., наказ видати.

За згодою сторін у судовому засіданні була проголошена лише вступна та резолютивна частина рішення

Суддя                                                                                 Б.В. Яресько

Дата підписання повного тексту рішення

28 жовтня 2008 р.