ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2008 р.

№ 20-6/294-7/732-2/103-5/353-4/324-9/172

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

В. Овечкін –головуючого,

Є. Чернов

В. Цвігун

за участю представників

Міністерства оборони Російської Федерації

Уряд Російської Федерації

Міністерство юстиції України

ТОВ "Юреко"

Зровка І.А. –(дор. № 207/2/1230 від 01.02.2008)

Вишняков С.В. –(дор. № 379 від 02.10.2007)

Демчук О.А. –(дор.№ 29-22/1133 від 29.12.2007)

Веремчук М.А. –(дор.№ 01 від 04.08.2008)

розглянув касаційну скаргу

Міністерства оборони Російської Федерації

на постанову

Севастопольського апеляційного господарського суду від 22.05.2008

у справі

№ 20-6/294-7/732-2/103-5/353-4/324-9/172 господарського суду м. Севастополя

за позовом

ТОВ "Юреко"

до

Міністерства оборони Російської Федерації

фінансово-економічного управління

Чорноморського флоту Російської Федерації

треті особи

Кабінет Міністрів України

Міністерство оборони України

Військово-морські сили України

Уряд Російської Федерації

про

стягнення збитків

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду м. Севастополя від 22.04.2008 позовні вимоги задоволені повністю, з Міністерства оборони Російської Федерації стягнуті збитки в сумі 117222112 руб. 41 коп.

Рішення суду мотивовано тими обставинами, що даний спір випливає з відносин права власності на майно, яке знаходиться на території м. Севастополя, а отже згідно Угоди про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності від 19.12.1992 господарський суд м. Севастополя є компетентним судом по розгляду даного спору.

Аналіз ст. 55 Цивільного кодексу Російської Федерації на думку суду свідчить про те, що ВЧ 59131, яка укладала договори про сумісну діяльність є відособленим підрозділом Міністерства оборони Російської Федерації, а відтак, збитки, пов'язані із невиконанням договорів про сумісну діяльність має нести Міністерство.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 22.05.2008 (судді: Л.Заплава, Ю.Борисова, Ю.Гоголь) рішення господарського суду м. Севастополя від 22.04.2008 залишено без зміни, так як ВЧ 59131 не виконала умови договорів про інвестування грошових коштів, договорів про наміри про спільну діяльність, договорів про спільну діяльність, які укладалися з 1993 по 1996 з МП "Юреко". Апеляційна інстанція, виходячи з аналізу ст. 2 Угоди між Російською Федерацією та Україною про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28.05.1997 прийшла до висновку, що ВЧ 59131 є підприємством, організацією, установою Чорноморського флоту Російської Федерації.

Господарський суд є компетентним судом по розгляду спорів, так як згідно ст. 4 Угоди про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 господарський суд м. Севастополя має право розглядати цю справу, оскільки на території м. Севастополя здійснюється діяльність філії (представництва) відповідача, зобов'язання, що є предметом договору частково виконано,спір стосується права власності на нерухомість.

Міністерство оборони Російської Федерації просить рішення господарського суду м. Севастополя та постанову апеляційної інстанції скасувати, провадження у справі припинити, так як виходячи із змісту ст. 124 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 1, 4 Угоди про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності від 19.12.1992 спір про стягнення збитків з відповідача, який знаходиться на території іншої держави господарському суду не підвідомчий, ВЧ 59131 не є підприємством Чорноморського флоту Російської Федерації, Положення про відділ капітального будівництва затверджено у 2002 році, тобто після виникнення зобов'язань та виконання договорів, ВЧ 59131 є військовим формуванням, а не підприємством чи установою, так як не має статутних документів. Згідно положення про Міністерство оборони Російської Федерації ВЧ 59131 у складі Міністерства не створювалася, відповідно до наказу Міністерства оборони України від 18.05.1992 № 115 ВЧ 59131 була підпорядкована Головному управлінню військового будівництва будівельно-квартирних органів Міністерства оборони України.

Касатор також зазначає, що Міністерство оборони Російської Федерації не є стороною договорів про наміри про сумісну діяльність, про інвестиційну діяльність, довіреність на укладення цих правочинів не надавало, спірні договори будь-яким чином в подальшому не погоджувало та не затверджувало.

ТОВ "Юреко" просить постанову апеляційної інстанції та рішення господарського суду першої інстанції у цій справі залишити без зміни, як такі, що прийняті у відповідності з нормами матеріального та процесуального права.

Вищий господарський суд України у відкритому судовому засіданні дослідив матеріали справи, доводи касаційної скарги, заслухавши представників сторін, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

У період з 1993 року по 1996 рік між МП "Юреко" та безпосередньо ВЧ 59131 були укладені договори про сумісну діяльність, про наміри сумісної діяльності, про інвестування у житлове будівництво.

Справа неодноразово розглядалася господарськими судами, Вищим господарським судом України, Верховним Судом України. При цьому ТОВ "Юреко" неодноразово змінював як предмет позову так і кількість відповідачів та третіх осіб у справі.

Відповідно до ст. 24 Господарського процесуального кодексу України при залучені до справи іншого відповідача розгляд справи починається заново. Ця норма грунтується на тому, що особі, яка залучена до участі у справі слід надати можливість скористатися повним обсягом процесуальних прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, в тому числі щодо проведення експертизи за її участю, подання заяв та клопотань, тощо.

Зазначені обставини судом не з'ясовано, що свідчить про неповноту встановлення обставин справи.

Позивач згідно ст. 22 Господарського процесуального кодексу України вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову. Зазначене має значення з огляду на прийняття численних судових рішень по даній справі та зміни предмету позову після набуття чинності зазначеними судовими рішеннями.

Обставини, пов'язані із зміною предмету спору після набуття чинності судовими рішеннями не з'ясовувалися.

Касаційна інстанція зазначає, що згідно із ст. 4 Угоди про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 компетентний суд держави - учасниці Співдружності Незалежних Держав має право розглядати зазначені в статті 1 цієї Угоди спори, якщо на території цієї держави - учасниці Співдружності Незалежних Держав, зокрема, відповідач мав постійне місце проживання або місце знаходження на день пред'явлення позову. Міністерство оборони Російської Федерації рахунків, представництв, філій або нерухомості на території України не має.

Отже, при новому розгляді справи слід з'ясувати правомірність залучення нерезидента до участі у справі.

Як встановлено, відповідач у справі про стягнення збитків Міністерство оборони Російської Федерації має постійне місцезнаходження на території Російської Федерації, стягнення збитків відбуватиметься з рахунків нерезидента на території іншої держави.

Касаційна інстанція звертає увагу на ті обставини справи, які пов'язані із відмовою України ратифікувати Угоду про порядок взаємного виконання рішень арбітражних, господарських судів на території держав учасниць СНД від 06.03.1998.

Зазначене не дає підстави для виконання рішення господарського суду м. Севастополя на території країни учасниці СНД у безспірному порядку (ст. 3 Угоди), а отже свідчить про відсутність судової перспективи виконання рішення господарського суду України на території іншої держави СНД.

Такий спір, де предметом є стягнення збитків з нерезидента, згідно ст.ст. 1, 4 Угоди про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності від 19.12.1992 має розглядатися судом за місцезнаходженням відповідача.

При цьому наказ суду за місцезнаходженням відповідача є чинним на території Російської Федерації та обов'язковим для виконання Міністерством оборони Російської Федерації при зверненні стягнення на грошові кошти у відповідних банках та казначействі Російської Федерації.

Зазначене кореспондується з розділом XV Господарського процесуального кодексу України де передбачено розгляд справ за участю іноземних підприємств та організацій, якщо місцезнаходження філії чи представництва є територія України; іноземне підприємство чи організація має на території України нерухоме майно, щодо якого виник спір. В обох зазначених випадках виконання рішення господарського суду є обов'язковим в Україні та відбувається за рахунок коштів, які знаходяться на рахунку філії, представництва нерезидента або за рахунок звернення стягнення на нерухомість, яка знаходиться на території України, а не за рахунок коштів, які знаходяться на рахунках банків або у казначействах на території іншої держави, при умові відсутності як двосторонніх так і багатосторонніх міждержавних угод, які забезпечують виконання рішення господарського суду України за кордоном.

Касаційна інстанція зазначає, що оскільки Чорноморський флот Російської Федерації має особливий статус, статус та приналежність військових формувань Чорноморського флоту має бути визначена, виходячи з положень міжнародної угоди, про що зазначається у постанові Верховного Суду України від 26.11.2002 у справі № 20-7/1864, що судами попередніх інстанцій не враховано та свідчить про неповноту встановлення обставин справи.

Відповідно до ст. 2 Угоди між Російською Федерацією та Україною про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28.05.1997 військові частини Чорноморського флоту мають статус військових формувань, а не статус підприємств чи господарських товариств.

Судами попередніх інстанцій не враховано, що згідно ст.ст. 26, 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, ст. 9 Конституції України діючі міжнародні договори є обов'язковими для виконання всіма їх учасниками, обов'язковими для виконання в Україні і є частиною національного законодавства України.

Згідно з частиною другою ст. 10 Цивільного кодексу України якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Зазначене має значення в частині визначення поняття військового формування, військової частини в міжнародному договорі та поняття підприємства у внутрішньому законодавстві іншої держави, необхідності застосування дефініцій, які визначені у міжнародному договорі.

Згідно ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

При цьому позивачем не доведена наявність в діях відповідача складу цивільного правопорушення, а саме протиправної поведінки, шкідливого результату поведінки, вини, причинного зв'язку між поведінкою та її результатом.

Позивачем не доведено, що військова частина при укладанні договорів діяла від імені або за дорученням певної юридичної особи, а не на власний розсуд та ризик, тим більше при укладенні договорів про наміри, які будь-які права та обов'язки не породжують навіть для сторін договору, якщо про інше не передбачено в умовах договору.

На зазначені обставини суди уваги не звернули, що є свідченням неповноти встановлення обставин справи.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 22.05.2008 та рішення господарського суду м. Севастополя від 22.04.2008 у справі № 20-6/294-7/732-2/103-5/353-4/324-9/172 господарського суду м. Севастополя скасувати.

Справу № 20-6/294-7/732-2/103-5/353-4/324-9/172 передати на новий розгляд господарському суду м. Севастополя.

Головуючий                                         В. Овечкін

судді                                         Є. Чернов

В. Цвігун