ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2008 р.

№ 13/189

Вищий господарський суду України в складі колегії

суддів:

Грейц К.В. –головуючого,

Глос О.І.,

Полянського А.Г.,

розглянувши касаційну скаргу

Державного підприємства

Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів

на постанову

від 26.03.2008

Київського апеляційного господарського суду

у справі господарського суду міста Києва № 13/189

за позовом

Державного підприємства

Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів

до

Дочірнього підприємства "Інтерзв’язок"

про

визнання недійсним договору та стягнення 418835,50 грн.

за участю представників:

- позивача

Карповської Л.В.

- відповідача

Кобилянського О.Ю.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.11.2007 (суддя Дідиченко М.А.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.03.2008 (колегія суддів у складі головуючого судді Корсака В.А., суддів Авдеєва П.В., Коршун Н.М.), в задоволенні позовних вимог Державного підприємства Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів до Дочірнього підприємства "Інтерзв’язок" про визнання недійсним договору від 26.01.2006 № 260106 та стягнення 418835,50 грн. в порядку реституції, відмовлено.

Рішення та постанова у справі вмотивовані відсутністю підстав для застосування до спірного договору приписів ст. ст. 203, 215, ЦК України з огляду на непоширення вимог Закону України "Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти" на правовідносини сторін під час укладення договору, а також недоведеність позивачем тієї обставини, що відповідач знав та свідомо замовчував інформацію про наявність перешкод у вчиненні договору, що унеможливлює застосування правових наслідків вчинення правочину під впливом обману згідно ст. 230 ЦК України.

Позивач з рішенням та постановою у справі не згоден, в поданій касаційній скарзі просить їх скасувати, справу направити на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що, за його переконанням, судами попередніх інстанцій не дана оцінка всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору у справі, зокрема, на думку позивача, відповідач, укладаючи спірний договір, не міг не знати про наявність коливань та вібрацій, які унеможливлюють створення виробництва голографічних захисних елементів на другому поверсі формного корпусу позивача, отже, з боку відповідача мав місце факт приховування обставин, які перешкоджають і виключають необхідність розроблення робочого проекту на проектування такого виробництва. Крім того, позивач вважає, що судами не правильно застосовані норми Закону України "Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти" та ст. 75 Господарського кодексу України і неправомірно спростована необхідність проведення закупівель робіт за спірним договором в порядку, визначеному цими нормами.

Розпорядженням Заступника Голови Вищого господарського суду України від 11.09.2008 № 02-12.2/329 для розгляду касаційної скарги у справі призначено колегію суддів у складі головуючого судді Грейц К.В., суддів Глос О.І., Полянського А.Г.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного та рішенні місцевого господарських судів, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що 26.01.2006 між сторонами у справі укладено договір № 260106, за умовами якого замовник (позивач) доручає, а виконавець (відповідач) приймає на себе розробку одностадійного робочого проекту відповідно з завданням на проектування (додаток № 1) по створенню виробництва голографічних захисних елементів на існуючих виробничих площах другого поверху формного корпусу замовника за адресою: м. Київ, вул. Дехтярівська, 38-44, згідно затвердженого календарного плану (додаток № 2).

На виконання встановленого сторонами умов поетапного порядку розрахунку, позивачем як замовником платіжним дорученням № 1426 від 23.03.2006 сплачено відповідачеві 418835,50 грн. - 50 % загальної вартості робіт.

Позивач, в обґрунтування своїх вимог про визнання зазначеного договору недійсним і застосування реституціїї послався на норму ст. 230 ЦК України, стверджуючи, що відповідач навмисно ввів його в оману шляхом замовчування факту відсутності потреби проведення робіт по створенню виробництва голографічних захисних елементів, а, отже, і необхідності укладання спірного договору на розробку проекту такого виробництва, в зв’язку з тим, що ним, як виконавцем, ще на початку розробки одностадійного робочого проекту мали бути досліджені всі можливості реалізації завдання замовника по створенню виробництва голографічних захисних елементів на площах позивача, втім, Висновком по результатам експертизи проекту виробництва голографічних захисних елементів від 06.08.2007 Інституту фізики напівпровідників ім. В.Є. Лашкарьова НАН України встановлена неможливість розміщення та монтаж голографічного обладнання для запису первинних зображень голографічних захисних елементів при виявлених рівнях вібрацій в приміщенні другого поверху формного корпусу за адресою: м. Київ, вул. Дехтярівська, 38-44.

Відмовляючи в задоволенні позову за відсутності цієї підстави, суди попередніх інстанцій встановили, що відповідачеві не було і не могло бути відомо про неможливість створення виробництва голографічних захисних елементів на підприємстві позивача на момент укладання спірного договору від 26.01.2006, оскільки, лише внаслідок розробки робочого проекту будуть з’ясовані і визначені конкретні містобудівельні, архітектурні, технічні, технологічні, інженерні можливості реалізації того чи іншого завдання замовника.

На думку колегії суддів, суди попередніх інстанцій правомірно не прийняли до уваги Висновок від 06.08.2007 по результатам експертизи проекту виробництва голографічних захисних елементів, який не може свідчити про факт обізнаності відповідача щодо наявності перешкод у виконанні проектних робіт саме на час укладення сторонами договору.

Крім того, колегія суддів вважає, що наявність чи відсутність потреби у проведенні робіт по створенню виробництва голографічних захисних елементів вирішує позивач, який замовив проект на виконання доручення Кабінету Міністрів України № 12508/27/1-05 від 25.05.2005, отже, відповідач, як виконавець, не може відповідати за "приховування" відсутності необхідності створення такого виробництва і укладання договору на його проектування.

Доводи позивача щодо наявності підстав для визнання недійсним спірного договору за приписами ст. ст. 203, 215 ЦК України як такого, що не відповідає вимогам чинного на час його укладення законодавства, зокрема, Закону України "Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти", також правомірно не прийняті судами попередніх інстанцій до уваги, оскільки, як достеменно встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, сфера застосування цього Закону на момент укладення спірного договору не поширювалась на спірні правовідносини, обов’язок сторін з проведення процедури закупівлі робіт в порядку, визначеному Законом, ще був відсутній.

Так, за визначеннями ст. 1 Закону України "Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти" від 22.02.2000 № 1490-ІІІ (в редакції, що діяла з 22.08.2005 по 17.03.2006) спірний договір на дату його укладення (26.01.2006) ні за суб’єктним складом, ані за джерелом його фінансування не підпадав під регулювання цим Законом, адже, позивач не мав статусу замовника –розпорядника державних коштів, а кошти підприємства позивача, які згідно пункту 5 додатку № 1 до договору та доручення Кабінету Міністрів України №12508/27/1-05 від 25.05.2005 передбачались для оплати робіт за договором, не мали статусу державних коштів у розумінні приписів абзаців 2, 3, 5 ст. 1 Закону, оскільки зміни до визначення основних термінів у ці норми були внесені Законом України від 15.12.2005 № 3205-ІУ, який набрав чинності 17.03.2006 і лише з цієї дати до "замовників –розпорядників державних коштів" стали відноситься державні, казенні, комерційні підприємства та господарські товариства, в яких державна частка акцій перевищує 50%, а до "державних коштів" стали відноситься кошти державних підприємств.

Редакція частини 1 статті 75 Господарського кодексу України щодо особливостей господарської діяльності державних комерційних підприємств, яка діяла на час укладення спірного договору, регламентувала обов’язок державного комерційного підприємства приймати та виконувати доведені до нього в установленому законодавством порядку державні замовлення і державні завдання, враховувати їх при формуванні виробничої програми, визначенні перспектив свого економічного і соціального розвитку та виборі контрагентів.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 зазначеної норми (в редакції Закону України від 16.06.2005 № 2664-ІУ, який набув чинності 22.07.2005) для закупівель матеріально-технічних ресурсів державне комерційне підприємство застосовує процедури закупівель, визначені Законом України "Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти" з урахуванням особливостей та в порядку, визначених Кабінетом Міністрів України

Втім, суди попередніх інстанцій встановили, що робочий проект не підпадає під визначення матеріально-технічних ресурсів, отже, на правовідносини з замовлення за кошти підприємства робіт по розробці зазначеного проекту не поширюється дія абзацу 2 частини 1 статті 75 Господарського кодексу України в редакції, яка діяла під час укладання спірного договору, адже, лише Законом України від 01.12.2006 № 424-У (чинний з 10.01.2007) в цій нормі слова "матеріально-технічних ресурсів" були замінені словами "товарів, робіт чи послуг".

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що сторони, виконуючи доручення Кабінету Міністрів України № 12508/27/1-05 від 25.05.2005, для укладення спірного договору від 26.01.2006 не зобов’язані були проводити процедури закупівель, визначені Законом України "Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти".

Колегія суддів погоджується з зазначеним висновком і вважає доводи касаційної скарги такими, що його не спростовують.

Наведене свідчить, що під час прийняття рішення та постанови у справі суди попередніх інстанцій не припустились порушення або неправильного застосування норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а, отже, підстави для їх скасування або зміни відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.03.2008 у справі господарського суду міста Києва № 13/189 залишити без змін.

Касаційну скаргу Державного підприємства Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів залишити без задоволення.

Головуючий суддя                               К.В.Грейц

Судді           О.І.Глос

А.Г.Полянський