ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.08                                                                                 Справа № 16/157.

За позовом Підприємства Перевальської виправної колонії №15 Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Луганській області, Перевальськ Луганської області

до Державного підприємства «Первомайськвугілля»в особі Відокремленого підрозділу Шахта «Тошківська», смт. Тошківка-1 Луганської області

про стягнення 1076 грн. 50 коп.

Суддя Шеліхіна Р.М.

При секретарі судового засідання Маценко О.В.

За участю представників сторін:

Від позивача - Сушняк Н.О., дов. від 09.01.08. №26/21,

Від відповідача –Трет’як А.В., дов. від 02.01.08. №01/4-10-12,

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: заявлена вимога про стягнення боргу 730,80грн. за поставлений товар, інфляційних нарахувань на суму несплаченого своєчасно боргу в сумі 113,27грн. 3% річних в сумі 12,43грн.

Відповідач проти позову заперечив у зв’язку зі списанням заборгованості на користь позивача в сумі 730,80грн. за вказаним договором з обліку дебіторів з підстав пропуску позивачем строків позовної давності.

Між сторонами у справі укладено договір купівлі-продажу від 02.07.03. №112-03, на підставі якого позивач (продавець) зобов’язався передати відповідачу (покупцю) товар в асортименті, в строки та по ціні, вказаних у договорі, а відповідач зобов’язався оплатити куплений товар на умовах передоплати у розмірі 100% (п.3.4 договору).

За своєю правовою природою вказаний договір є договором купівлі-продажу і відповідає інституту правових норм глави 54 Цивільного кодексу України.

На виконання умов вказаного договору позивач, не отримавши передоплати, продав відповідачу товар –технічне обладнання - на суму 2410,80грн., що підтверджено матеріалами справи –видатковою накладною, довіреністю відповідача на отримання ТМЦ (а.с.9-10), а відповідач, не здійснивши передоплати і не повернувши продукцію, прийняв її у власність, але не розрахувався у повному обсязі з позивачем за отриманий товар, у зв’язку з чим за ним утворився борг у сумі 730,80грн., який позивач просить стягнути на свою користь.

Крім того, за несвоєчасне виконання відповідачем своїх обов’язків за вказаним договором, позивач заявив до стягнення інфляційні нарахування в сумі 113,27грн. за період з 24 січня 2008 року по 18 серпня 2008 року та 3% річних за той же період. В підтвердження порушення відповідачем грошового обов’язку позивач надав до матеріалів справи копію надісланої 23.01.08. відповідачеві претензії від 10.01.08. №26/36 (а.с.12-13) з вимогою здійснити оплату у повному обсязі.

Відповідач відзивом від 01.10.08. №645 проти позову заперечив з підстав пропуску позивачем строків позовної давності. Також відповідач вказав про неправомірне застосування позивачем правил ч.2ст.530 ЦК України тому, що право на позов у позивача виникло, по твердженню відповідача, після продажу товару та на підставі правил ст.261 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, повно, всебічно і об’єктивно дослідивши матеріали та обставини справи, вислухав представників сторін, оцінивши надані ними докази своїх вимог і заперечень до суті спору, їх належність, допустимість, достовірність кожного окремо і у сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов’язковим для виконання сторонами. Договором купівлі-продажу від 02.07.03. №112-03, укладеним сторонами по справі, визначено порядок виконання відповідачем оплати товару –100% передоплати, але відповідач частково розрахувався за отриманий товар, поставивши позивачеві на обмін товар у якості оплати за куплений у позивача товар по вказаному договору. Дату часткового розрахунку між сторонами представники сторін не визначили у зв’язку з відсутністю відповідних документів по обміну товаром. Позивач надіслав відповідачу вимогу від 10.01.08. №26/36 (а.с.12-13) про здійснення оплати у повному обсязі.

Відповідно до правил ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень до суті спору. Згідно з вимогами ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказами.

Матеріалами справи - видатковими накладними, довіреностями відповідача на отримання ТМЦ підтверджено належним чином факт продажу продукції і отримання продукції відповідачем за договором від 02.07.03. №112-03 на суму 2410,80грн. та заборгованість у розмірі 730,80грн.

Згідно правил ст.261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається

зі спливом цього строку.

З матеріалів справи вбачається, що позивач знав про порушення свого права після поставки товару, тобто, у 2003 році. Дату часткового погашення боргу шляхом обміну товару позивач визначити не має можливості у зв’язку з відсутністю документів, про що представник позивача повідомив суд заявою від 27.10.08., зданою у судовому засіданні. Між тим вимогу про стягнення боргу позивач направив відповідачеві у 2008 році.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Правилом ст.266 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Дослідивши матеріали справи та вислухавши представників сторін, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв’язку з пропуском позивачем строків позовної давності. При цьому суд врахував відсутність клопотання позивача про захист його права після перебігу строку позовної давності та відсутність поважних причин для пред’явлення позову в межах строку, встановленого законом.

Відповідно до правил ст.49 ГПК України судові витрати слід покласти на позивача.

На підставі викладеного, ст.ст.173,193 ГК України, ст.ст.261,266,629 ЦК України, керуючись ст.ст.22,33,34,43,49,82,84,85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1.          Відмовити у позові.

2.          Судові витрати покласти на позивача.

Рішення підписане 31.10.08.

Суддя                                                                                 Р. Шеліхіна