ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2008р.

м.Київ

№ 11/223-А

За позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровська плодоовочева база»

До

Державної податкової інспекції у Дніпровському районі м. Києва

Про

визнання недійсними податкових повідомлень-рішень

Суддя Смирнова Ю.М.

Представники:

Від позивача

Петренко І.В. –предст.

Від відповідачів

Кирієнко Т.П. –предст.

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 05.08.2008 проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень ДПІ у Дніпровському районі м. Києва від 13.09.2006 №/0, №/0, №/0.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем застосовано до позивача штрафні санкції всупереч положенням податкового законодавства, зокрема, в сфері сплати земельного податку.

Відповідач в запереченнях на позовну заяву, його представники у судовому засіданні позовних вимог не визнали, мотивуючи свої заперечення тим, що нарахування позивачу штрафних санкцій обумовлено несвоєчасною сплатою позивачем до бюджету податкових зобов’язань по земельному податку, які визначені позивачем самостійно у поданих ним податкових розрахунках земельного податку.

Ухвалою від 03.12.2007 у справі призначалась судово–бухгалтерська експертиза, проведення якої доручено Київському науково –дослідному інституту судових експертиз.

До матеріалів справи долучено висновок судово-бухгалтерської експертизи від 29.01.2008 №15257 Київського науково –дослідного інституту судових експертиз у справі №11/223-А.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідачем –Державною податковою інспекцією у Дніпровському районі м. Києва проведено планову виїзну документальну перевірку дотримання вимог податкового та валютного законодавства Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпровська плодоовочева база»за період з 01.06.2004 по 08.06.2006.

За результатами перевірки складено акт перевірки від 08.09.2006 №2884-15/31923768, яким встановлено порушення позивачем ч. 1 р. 6 ст. 17 Закону України «Про плату за землю», п.п. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» внаслідок несвоєчасної сплати земельного податку за період, який перевірявся.

На підставі акта перевірки 13.09.2006 відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення:

- № /0, яким до позивача за затримку на 85, 55 календарних днів граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов’язання з земельного податку у розмірі 61033,93 грн. у відповідності до пп. 17.1.7 п. 17.1 ст. 17 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»застосовано штрафні санкції у розмірі 20 %, в сумі 12206,80 грн.;

- № /0, яким до позивача за затримку на 339, 337 календарних днів граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов’язання з земельного податку у розмірі 314483,27 грн. у відповідності до пп. 17.1.7 п. 17.1 ст. 17 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»застосовано штрафні санкції у розмірі 50 %, в сумі 157241,64 грн.;

- №/0, яким до позивача за затримку на 25 календарних днів граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов’язання з земельного податку у розмірі 36331,80 грн. у відповідності до пп. 17.1.7 п. 17.1 ст. 17 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»застосовано штрафні санкції у розмірі 10 %, в сумі 3633,18 грн.

Законом України № 2535-ХП від 03.07.1992 «Про плату за землю»із наступними змінами та доповненнями, який визначає розміри та порядок плати за використання земельних ресурсів, а також напрями використання коштів, що надійшли від плати за землю, відповідальність платників та контроль за правильністю обчислення і справляння земельного податку, визначено наступне:

грошова оцінка - капіталізований рентний доход із земельної ділянки;

податок - обов'язковий платіж, що справляється з юридичних і фізичних осіб за користування земельними ділянками;

ставка податку - законодавчо визначений річний розмір плати за одиницю площі оподатковуваної земельної ділянки (стаття 1 цього Закону).

Використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Розміри податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не встановлено, визначаються до її встановлення в порядку, визначеному цим Законом (стаття 2 цього Закону).

Підтвердженням визначення сум для сплати податку за землю Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпровська плодоовочева база»є наявні у матеріалах справи:

- податковий розрахунок земельного податку на 2004 рік на загальну суму 244466,05 грн. з розбивкою по місяцях;

- податковий розрахунок земельного податку на 2005 рік на загальну суму 244466,05 грн., з розбивкою по місяцях;

- податковий розрахунок земельного податку на 2006 рік на загальну суму 295738,97 грн., з розбивкою по місяцях.

Платіжні доручення про перерахування земельного податку (а.с. 1 –48, т. 2) документально підтверджують сплату податку за землю Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпровська плодоовочева база».

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про плату за землю»юридичні особи самостійно обчислюють суму земельного податку в порядку, визначеному цим Законом за формою, встановленою Головною державною податковою інспекцією України, щороку за станом на 1 січня і до 1 лютого подають дані відповідній державній податковій інспекції.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік»та деяких інших законодавчих актів України»від 25.03.2005 №2502-ІV внесені зміни до ст. 14 вищевказаного Закону, відповідно до яких платники земельного податку самостійно обчислюють суму земельного податку щороку за станом на 1 січня і до 1 лютого поточного року подають відповідному органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою центральним податковим органом, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов’язку подання щомісячних декларацій.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про плату за землю»земельний податок сплачується рівними частками власниками земельних ділянок, земельних часток (паїв) і землекористувачами - виробниками товарної сільськогосподарської і рибної продукції та громадянами до 15 серпня і 15 листопада, а всіма іншими платниками - щоквартально до 15 числа наступного за звітним кварталом місяця.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2004 рік»від 27.11.2003 №1344-IV дія статті 17 Закону України «Про плату за землю»призупинена (п. 18 ст. 80). При цьому, ст. 75 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік»встановлено, що земельний податок сплачується платниками за базовий податковий (звітний) період, який дорівнює календарному місяцю, щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового місяця).

В 2005 році дію ст. 17 Закону України «Про плату за землю»відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік»від 23.12.2004 №2285-IV також було зупинено. Статтею 68 Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік»визначено, що в 2005 році земельний податок сплачується платниками за базовий податковий (звітний) період, який дорівнює календарному місяцю, щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

В подальшому, відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік»та деяких інших законодавчих актів України»від 25.03.2005 №2505-ІV внесені зміни та доповнення до ст. 17 Закону України «Про плату за землю», згідно з якими податкове зобов’язання по земельному податку, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за базовий податковий (звітний) період, який дорівнює календарному місяцю, щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного податкового місяця.

Таким чином, відповідно до Закону України «Про плату за землю»з урахуванням внесених у цей Закон змін, в період з червня 2004 року по червень 2006 року (період, який перевірявся) позивач був зобов’язаний самостійно обчислювати суму земельного податку щороку станом на 1 січня і до 1 лютого поточного року подати до ДПІ у Дніпровському районі м. Києва податковий розрахунок земельного податку, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями та сплачувати земельний податок щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Одночасно Законом України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 №2181-ІІІ визначено наступне:

- платник податків зобов’язаний самостійно сплатити суму податкового зобов’язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого п.п. 4.4.1 п. 4.1 ст. 4 Закону для подання декларації (п.п. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5);

- податкові декларації подаються за базовий податковий (звітний) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця (п.п. «а»п.п. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4).

Отже, відповідно до Закону України «Про плату за землю»земельний податок в 2004-2006 роках необхідно сплачувати протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного податкового місяця, а згідно Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» - протягом 10 днів після подачі декларації, при цьому згідно Закону України «Про плату за землю»за несвоєчасну сплату податку передбачено справляння пені (ст. 25), а Закон України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» передбачає сплату штрафних санкцій (ст. 17) та сплату пені (ст. 16), тобто норми цих Законів є протирічними. А відповідно до п.п. 4.4.1 п. 4.4 ст. 4 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»у разі коли норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Відповідно до платіжних доручень, які містяться в матеріалах справи (ас.1-48, т.2), позивач сплачував земельний податок поквартально. Суми земельного податку, які підлягали сплаті позивачем згідно поданих ним податкових розрахунках щомісячно, терміни сплати та фактична оплата (дата, сума) земельного податку наведені у додатку до висновку судово-економічної експертизи від 29.01.2008 №15257, проведеній в даній справі.

Згідно податкових розрахунків по земельному податку та платіжних доручень позивача за період з червня 2004 року по червень 2006 року, сума земельного податку, яка підлягала перерахуванню в бюджет, становила 535550,03 грн., фактично сплачено за цей період –675143,23 грн., сума переплати склала 164237,20 грн.

За висновками акта перевірки, позивачем порушені строки сплати узгоджених податкових зобов’язань по земельному податку. В акті зазначено, що на підставі п.п. 17.1.7 ст. 17 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»за встановлені порушення передбачені штрафні санкції. Однак, повного та чіткого розрахунку застосованих штрафних санкцій з посиланням на відповідні первинні документи ні в акті перевірки, ні в запереченнях проти позову відповідачем не наведено.

У зведених розрахунках сплати суми земельного податку на 2004-2006 роки вказані суми загальних платежів за рік та розмір плати за кожний місяць року. А в платіжних дорученнях про перерахування земельного податку у графі призначення платежу вказано квартальний період сплати, що унеможливлює визначення кількості днів прострочення сплати податку за землю стосовно кожного конкретного місяця.

У матеріалах справи наявні пояснення Державної податкової інспекції у Дніпровському районі м. Києва від 04.08.2008 №6445/9/10-007 стосовно нарахування розміру і суми штрафної (фінансової) санкції, в яких зазначено, що позивач самостійно нараховує суму земельного податку за рік, яка підлягає сплаті помісячно з розбивкою сум сплати на кожний місяць. Вказані дані вносяться до автоматизованої бази ДПІ, тобто в облікову картку позивача по податку на землю. Згідно виписки банка, яка щоденно надходить до ДПІ, в облікову картку позивача по податку на землю вноситься дата і сума фактичної сплати узгодженого податкового зобов'язання. При простроченні строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання, в обліковій картці автоматично розраховується розмір і сума штрафної (фінансової) санкції відповідно до п. 17.1.7 п. 17.1 ст. 17 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

Відповідно до п. 1.3 «Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства», затвердженого Наказом ДПА України № 327 від 10.08.2005 (далі - Порядок), за результатами проведення невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок фінансово-господарської діяльності суб'єктів господарювання оформляється акт, а в разі відсутності порушень податкового, валютного та іншого законодавства - довідка.

Пункти 1.5 та 1.6 Порядку передбачають, що акт невиїзної документальної, виїзної планової чи позапланової перевірок повинен містити систематизований виклад виявлених у ході перевірки фактів порушень норм податкового, валютного та іншого законодавства. За результатами невиїзної документальної, виїзної планової чи позапланової перевірок в акті викладаються всі суттєві обставини фінансово-господарської діяльності суб'єкта господарювання, які мають відношення до фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства.

Згідно пункту 1.7 Порядку факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства викладаються в акті невиїзної документальної, виїзної планової чи позапланової перевірок чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Як встановлено судом, в акті перевірки відповідачем належним чином не наведено всіх обставин та конкретних доказів (первинних або інших документів, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку), які б давали змогу встановити граничні строки сплати, сум недоїмки, кількості днів прострочення та дату фактичної сплати податку за землю позивачем за період з 01.06.2004 – 08.06.2006, а також суму штрафних (фінансових) санкцій за несвоєчасну сплату самостійно узгоджених податкових зобов'язань; тобто не визначено документів, які б підтверджували факт порушення позивачем положень ст. 17 Закону України «Про плату за землю», а також пп. 17.1.7 п. 17.1 ст. 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

Оскільки в акті перевірки не допускається відображення необґрунтованих даних, а також суб'єктивних припущень перевіряючими, які не мають підтверджених доказів, та різного роду висновків щодо дій посадових осіб підприємства, суд приходить до висновку, про те, що відповідачем не доведено належним чином того, що позивачем порушено вищенаведені норми законодавства.

Зазначене підтверджується і висновком судово-економічної експертизи від 29.01.2008 №15257, проведеній в даній справі, згідно з яким встановлені Державною податковою інспекцією у Дніпровському районі м. Києва порушення позивачем п.п. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», а саме затримка на 25 календарних днів граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов’язання з податку на землю в розмірі 36331,80 грн., затримка на 85, 55 календарних днів граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов’язання з податку на землю в розмірі 61033,93 грн., затримка на 339, 377 календарних днів граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов’язання з податку на землю в розмірі 314483,27 грн. документально та нормативно не підтверджується.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається також на те, що у відповідача не було підстав для зарахування коштів, які надходили від позивача на сплату зобов’язань по земельному податку, в погашення податкових зобов’язань з того самого платежу у порядку календарної черговості настання граничних термінів їх сплати. Таким чином у позивача автоматично виникав податковий борг зі земельного податку за поточні податкові періоди, на який відповідачем нараховувались штрафні санкції за порушення термінів сплати податкових зобов’язань.

Законність своїх дій відповідач підтверджує тим, що він діяв у відповідності з вимогами п.7.7 ст. 7 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», Інструкції про порядок нарахування та погашення пені за платежами, що контролюються органами державної податкової служби, затвердженої наказом Державної податкової адміністрації України від 11.06.2003 №290 та Інструкції про порядок ведення органами державної податкової служби оперативного обліку платежів до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється органами державної податкової служби України, затвердженої наказом Державної податкової адміністрації України від 18.07.2005 №276.

Однак, суд відзначає, що наявність податкового боргу за інші податкові періоди не може бути підставою для позбавлення платника податків права виконати належним чином обов’язок щодо сплати поточних податкових зобов’язань.

Закон України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»не передбачає заборони платнику податків сплачувати податкові зобов’язання за наявності податкового боргу. Застосування відповідачем норми пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»під час сплати позивачем податкових зобов’язань спричиняє невиконання останнім встановленого законом обов’язку своєчасно сплачувати податкові зобов’язання, позбавляє його можливості та права своєчасно виконувати вимоги пп. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 вказаного Закону, незважаючи на сплату податкових зобов’язань в установлений законом строк.

Підпункт 8.6.2 пункту 8.6 статті 8 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»надає платнику податків право вільно здійснювати операції з коштами без узгодження з податковим органом. Відповідно до п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»податковий борг погашається попередньо погашенню податкових зобов'язань, які не є податковим боргом, у порядку календарної черговості його виникнення, а в разі одночасного його виникнення за різними податками, зборами (обов'язковими платежами) - у рівних пропорціях.

Так, вказана норма визначає правило, однак не визначає порядку чи механізму його реалізації (так, само як не передбачають такого порядку чи механізму й інші норми закону). Зокрема, вказане нормативне правило не визначає суб’єктів, на яких воно поширюється і які зобов’язані вчиняти певні дії на виконання його приписів або суб’єктів, які наділяються певними повноваженнями щодо виконання цієї норми.

Таким чином, вказана норма прямо не уповноважує податкові органи змінювати цільове призначення коштів, що самостійно сплачуються платником податків в рахунок виконання податкових зобов’язань. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Абзацом 2 підпункту 16.3.3 пункту 16.3 статті 16 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»встановлено, що якщо платник податків не сплачує пеню разом зі сплатою податкового боргу (його частини) або не визначає її окремо у платіжному документі (чи визначає з порушенням зазначеної пропорції), то податковий орган самостійно здійснює розподіл такої сплаченої суми на суму, що спрямовується на погашення такого податкового боргу (його частини), та суму, що спрямовується на погашення пені, нарахованої на суму такого погашеного податкового боргу (його частини), та надсилає такому платнику податків повідомлення, в якому міститься зазначена інформація.

Отже, зі змісту наведеної норми вбачається, що податковий орган здійснює відповідний розподіл та спрямування сум, які сплачуються саме в рахунок погашення податкового боргу (а не в рахунок сплати поточних податкових зобов’язань за поточною податковою декларацією). Як вказувалось вище, позивач сплачував кошти в рахунок погашення податкових зобов’язань, а підстави для зарахування сплачених коштів в погашення податкового боргу відповідно до пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»відсутні.

Таким чином, відповідач безпідставно спрямовував кошти, що перераховувались в оплату поточних податкових зобов’язань, в погашення податкового боргу з відповідним розподілом цих сум з посиланням на Закон України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

Крім того відповідачем належним чином не доведено, що він в порядку, визначеному Законом України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», повідомляв позивача про наявність у нього податкового боргу (в рахунок погашення якого ніби-то спрямовувались поточні платежі) шляхом обов’язкового направлення податкових вимог та знову ж таки обов’язкового вчинення інших передбачених Законом дій, спрямованих на першочергове погашення податкового боргу.

За таких обставин дії відповідача не відповідають вимогам чинного законодавства і визначеній законом компетенції податкового органу та порушують права позивача.

Розглядаючи спір по суті, суд відзначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, штрафні санкції були застосовані до позивача відповідно до п.п. 17.1.7. п. 17.1. ст. 17 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»за порушення термінів сплати узгодженого податкового зобов'язання по сплаті земельного податку.

Згідно зі статтею 25 Закону України «Про плату за землю»за прострочення встановлених строків сплати податку (стаття 17 цього Закону) справляється пеня у розмірах, визначених законом.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про плату за землю»за порушення норм названого закону платники податків несуть відповідальність, передбачену Земельним кодексом України та законами України.

Отже, в даному випадку відповідальність за порушення норм Закону України «Про плату за землю»передбачено не лише одним законом чи Земельним кодексом України, а тому необхідний системний аналіз всіх положень чинного законодавства України, які встановлюють підстави та види відповідальності за правопорушення у сфері оподаткування.

Закон України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»є спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів), включаючи збір на обов'язкове державне пенсійне страхування та внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків контролюючими органами, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, та визначає процедуру оскарження дій органів стягнення.

Згідно з п. 1.5 названого Закону штрафна санкція (штраф) - це плата у фіксованій сумі або у вигляді відсотків від суми податкового зобов'язання (без урахування пені та штрафних санкцій), яка справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним правил оподаткування, визначених відповідними законами.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема, спірних податкових повідомлень-рішень, штрафні (фінансові) санкції до позивача було застосовано за порушення норм пп. 17.1.7 п. 17.1 ст. 17 Закону № 2181-Ш.

Відповідно до пп. 17.1.7 п. 17.1 ст. 17 Закону № 2181-Ш у разі коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов'язання протягом граничних строків, визначених цим Законом, такий платник податку зобов'язаний сплатити штраф у таких розмірах:

при затримці до 30 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання, - у розмірі десяти відсотків погашеної суми податкового боргу;

при затримці від 31 до 90 календарних днів включно, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання, - у розмірі двадцяти відсотків погашеної суми податкового боргу;

при затримці, що є більшою 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання, - у розмірі п'ятдесяти відсотків погашеної суми податкового боргу.

З аналізу зазначеної норми Закону вбачається, що передбаченні цією нормою штрафні (фінансові) санкції застосовуються до платників податків за порушення граничних строків сплати узгодженої суми податкових зобов'язань, встановлених (визначених) саме Законом України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

Законом № 2181-Ш, зокрема, п. 5.1 ст. 5 передбачено право платників податків самостійно визначати суму податкових зобов'язань та узгоджувати її шляхом подання податкової декларації.

Під останньою, як встановлено п.1.11 ст.11 вказаного Закону, слід розуміти як власне податкову декларацію, так і розрахунок суми податку (збору).

Запровадивши поняття «самостійне узгодження податкового зобов'язання», Закон України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»пп. 4.1.4, п. 4.1 ст. 4 встановив, що податкові декларації подаються за базовий податковий (звітний) період, який дорівнює:

-          календарному місяцю (у тому числі при сплаті місячних авансових внесків), - протягом 20 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця;

-          календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі при сплаті квартальних або піврічних авансових внесків), - протягом 40 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя);

-          календарному року, крім випадків, передбачених підпунктом "г" підпункту 4.1.4 цього пункту, - протягом 60 календарних днів за останнім календарним днем звітного (податкового) року.

Абзацом першим пп. 5.3.1. п. 5.3 ст. 5 Закону 2181-Ш передбачено, що платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом десяти календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 цього Закону для подання податкової декларації.

Як було зазначено вище, базовий податковий (звітний) період для сплати земельного податку встановлюється ст.ст. 14 та 17 Закону України «Про плату за землю»з урахуванням законів України Про Державний бюджет України на поточний рік. Граничні строки сплати податку за землю встановленні не Законом України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», а ст. 17 Закону України «Про плату за землю».

З розрахунку штрафних (фінансових) санкцій, визначених спірними податковими повідомленнями, вбачається, що контролюючим органом не було враховано вищенаведене, а тому нарахування штрафу є необґрунтованим.

Як вбачається із матеріалів справ, та було зазначено вище, розрахунок сум штрафних санкцій, було зроблено податковою інспекцією, виходячи із положень Закону 2181-ІІІ без врахування норм Закону України «Про плату за землю».

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку, обов'язок доведення правомірності та обґрунтованості застосування до платника податків штрафних санкцій у розмірах та на підставах викладених у спірних податкових повідомленнях-рішеннях покладається на відповідача.

Всупереч названої норми процесуального закону відповідачем не доведено обґрунтованості та правомірності застосування до позивача штрафних санкцій за порушення строків сплати земельного податку, передбачених Законом України «Про плату за землю», але на підставі норм Закону, яким передбачено граничні строки сплати узгоджених сум податкових зобов'язань, та саме в таких розмірах, які зазначені у податкових повідомленнях-рішеннях.

Отже, спірні податкові повідомлення-рішення не можна вважати такими, що прийняті у відповідності до норм чинного законодавства, а тому вони підлягають визнанню недійсними.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права шляхом визнання спірних повідомлень-рішень недійсними, то суд відзначає наступне. Статтями 105, 162 КАС України передбачено, що позов може містити вимоги про визнання рішення суб’єкта владних повноважень нечинним, а суд приймає відповідне рішення. Водночас ч. 4 ст. 105, абзацом 2 ч. 2 ст. 162 КАС України встановлено, що позов може містити, крім визначених частиною третьою цієї статті, інші вимоги на захист прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин; суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Можливість захисту прав та законних інтересів суб'єктів господарювання шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади передбачена ч. 2 ст. 20 ГК України. З урахуванням наведеного, а також беручи до уваги норми п. 6 Прикінцевих і перехідних положень КАС України, ст. 12 ГПК України, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права повністю відповідає нормам чинного законодавства.

У зв’язку з заявою позивача про відмову від присудження на його користь судових витрат (заява в справі) відповідно положень ст. 97 КАС України судові витрати позивача компенсації не підлягають та покладаються на нього.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 9, 69-71, 94, 97, 158-163 КАС України, господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Дніпровському районі м. Києва від 13.09.2006 №/0.

Визнати недійсним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Дніпровському районі м. Києва від 13.09.2006 №/0.

Визнати недійсним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Дніпровському районі м. Києва від 13.09.2006 №/0.

Судові витрати покласти на позивача.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                     Ю.М.Смирнова

Дата складення та підписання постанови в повному обсязі –08.08.2008.