ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2008 р.

№ 5/237

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Т. Дроботової - головуючого

Н. Волковицької

Л. Рогач

за участю представників:

позивача

Ясногор І.В. –довіреність від 07.06.2006 р.

відповідачів

Андросюк В.М. –довіреність від 05.06.2008 р.

третьої особи

Погорілко Н.М. –довіреність від 12.05.2008 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги

Колективного підприємства "Санаторій "Перлина Карпат"

та

Фонду державного майна України

на постанову

від 26.02.2008 р. Львівського апеляційного господарського суду

у справі

№ 5/237 господарського суду Закарпатської області

за позовом

Колективного підприємства "Санаторій "Перлина Карпат"

до

Чинадіївської селищної ради Закарпатської області

за участю третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору на стороні позивача

Фонду державного майна України

про

визнання право власності на частку в майні у розмірі 30,76 відсотків

В С Т А Н О В И В :

У липні 2006 р. КП "Санаторій "Перлина Карпат" звернулось до господарського суду Закарпатської області з позовом до Чинадіївської селищної ради Закарпатської області про визнання права власності на майновий комплекс санаторію "Перлина Карпат", який розташований у Закарпатській області, Мукачівського району, с. Карпати, 43, посилаючись, зокрема, на приписи статей 329, 344, 391, 392 Цивільного кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.05.2006 р. Чинадіївською селищною радою Закарпатської області було прийнято рішення № 2 про визнання цілісного майнового комплексу санаторію "Перлина Карпат" нерухомим майном власник якого невідомий.

Проте, позивач вважає вказане рішення таким, що порушує його права та законні інтереси, як власника зазначеного у рішенні майна, оскільки згідно статуту санаторію "Перлина Карпат" та балансу підприємства, майно, право на яке не визнається відповідачем, було передано позивачу засновниками, тобто позивач став власником майна.

Крім того, позивач посилався на довгострокове користування спірним майном, у зв'язку з чим, за приписами статті 344 Цивільного кодексу України, набув право власності на це майна та на рішення Третейського суду у справі № 3005/06-100 від 30.05.2006 р., яким позивача було визнано власником майна санаторію "Перлина Карпат".

У серпні 2006 р. до господарського суду Закарпатської області надійшла заява Фонду державного майна України про залучення ФДМ України в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, прийняття позовної заяви до провадження та визнання за державою в особі Фонду державного майна України права власності на 30,76 відсотків майна санаторію "Перлина Карпат".

Позовні вимоги ФДМ України, зокрема, обґрунтовані тим, що згідно з актом комісії з визначення частки держави в майні санаторію "Перлина Карпат", який затверджено наказом РВ ФДМ України по Закарпатській області від 17.12.2002 р. № 09-06/357, державна частка в майні санаторію є наявною та складає 30,76 відсотків від розміру його статутного фонду, а рішенням відповідача № 2 від 11.05.2006 р. вказане майно було визнано безхазяйним, чим порушено права власників санаторію, у тому числі і держави.

Ухвалою господарського суду Закарпатської області від 17.08.2006 р. залучено до участі у справі Фонд державного майна України в якості третьої особи на стороні позивача із самостійними вимогами на предмет спору та порушено провадження за самостійними вимогами ФДМ України на предмет спору.

У запереченнях на позовну заяву ФДМ України Чинадіївська селищна рада Закарпатської області просила відмовити у задоволенні вимог, при цьому зазначаючи, що рішенням Чинадіївської селищної ради Закарпатської області від 11.05.2006 р. № 2 було підставно визнано цілісний майновий комплекс санаторію "Перлина Карпат" нерухомим майном, власник якого невідомий.

ФДМ України із заявою про видачу свідоцтва про право власності чи його оформлення на цілісний майновий комплекс санаторію "Перлина Карпат" не звертався, необхідних документів, що підтверджують право власності до селищної ради не надавав, доказів до позовної заяви на підтвердження права власності на 30,76 % спірного майна не надав.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 15.09.2006 р. (суддя Йосипчук О.С.) у задоволенні позовних вимог КП "Санаторій "Перлина Карпат" та самостійних вимог третьої особи на предмет спору відмовлено, з підстав їх необґрунтованості та недоведеності.

За апеляційними скаргами КП "Санаторій "Перлина Карпат" та ФДМ України Львівський апеляційний господарський суд (судді: Кузь В.Л., Юркевич М.В., Городечна М.І.), переглянувши рішення господарського суду Закарпатської області від 15.09.2006 р. в апеляційному порядку, постановою від 26.02.2008 р. залишив його без змін з тих же підстав.

КП "Санаторій "Перлина Карпат" подало до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові рішення у справі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги КП "Санаторій "Перлина Карпат" задовольнити в повному обсязі (з урахуванням уточнень до касаційної скарги).

Скаржник, обґрунтовуючи доводи касаційної скарги неправильним застосуванням та порушенням судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, не погодився з висновком судів стосовно того, що позивач не є правонаступником міжколгоспного санаторію "Перлина Карпат", створеного у 1987 році, оскільки 22.07.1997 р. на засіданні Ради обласного об'єднання міжколгоспних здравниць "Закарпатколгоспздравниця" було прийнято рішення про затвердження статутів підвідомчих санаторіїв в новій редакції та, зокрема, затверджено нову редакцію Статуту Санаторію "Перлина Карпат" як правонаступника міжколгоспного санаторію "Перлина Карпат", зареєстрованого 11.11.1987 р. рішенням Мукачівської районної ради народних депутатів за № 266, а тому, за новою редакцією Статуту позивач є власником майна та коштів, якими самостійно володіє та розпоряджається.

Заявник не погодився з висновком судів стосовно того, що баланс не визначає підстав знаходження майна у власності підприємства, та з посиланням на приписи статті 10 Закону України "Про підприємства в Україні", статті 30 Закону України "Про власність", статтю 317 Цивільного кодексу України та пункти 3.1 3.2 Статуту Санаторію "Перлина Карпат", вказував про належність спірного майна на правах власності саме позивачу.

При цьому, скаржник зазначав, що про належність йому майна також свідчить і те, що спірний майновий комплекс розташований на земельній ділянці, яка знаходиться у його користуванні на підставі Державного акта на право постійного користування землею від 04.01.1996 р., яка була надана позивачу для виробничої бази та обслуговування існуючих споруд, а при оформленні права користування на земельну ділянку для обслуговування існуючих будівель та виробничої бази, відповідно до статті 30 Земельного кодексу України від 18.12.1990 р., який діяв на момент оформлення за позивачем права користування земельною ділянкою, позивач повинен був подати документи про належність йому споруд, для обслуговування яких необхідна земельна ділянка.

ФДМ України також подав до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Закарпатської області від 15.09.2006 р., постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.09.2006 р. та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ФДМ України, обґрунтовуючи доводи касаційної скарги порушенням судами норм матеріального та процесуального права, з посиланням на обставини, викладені у позовній заяві ФДМ України та касаційній скарзі КП "Санаторій "Перлина Карпат".

У відзиві на касаційні скарги Чинадіївська селищна рада Закарпатської області просила відмовити у їх задоволенні та залишити без змін судові рішення у справі.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення присутніх в судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові, колегія суддів вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція виходить з обставин встановлених судом першої та апеляційної інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи предметом спору у даній справі є вимога КП "Санаторій Перлина Карпат" та вимога третьої особи з самостійними вимогами –ФДМ України про визнання права власності на майновий          комплекс санаторію "Перлина Карпат", який розташований у Закарпатській області, Мукачівський район, с. Карпати, 43.

За приписами пункту 1 статті 2 Закону України "Про власність", право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами статті 329 вказаного кодексу, юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Під час здійснення судового розгляду справи, судами першої та апеляційної інстанції було зазначено, що обґрунтовуючи позовні вимоги КП "Санаторій "Перлина Карпат" посилався на статут санаторію "Перлина Карпат", зареєстрованого розпорядженням голови Мукачівської райадміністрації від 01.10.1997 р.

Поте, суди дійшли висновку, що виходячи з положень статуту, а саме пунктів 1.2 та 3.2, позивач є лише особою, яка володіє, користується, розпоряджається майном, яке є на балансі санаторію, але не є його власником, оскільки несе відповідальність перед власником за його збереження, а позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що майно, яке перебуває на балансі санаторію було набуте його колективом у встановленому законом порядку.

Разом з цим, судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Закарпатської обласної Ради депутатів від 25.07.1972 р. № 260 "Про будівництво міжколгоспного санаторію" була схвалена пропозиція обласної Ради колгоспів про будівництво міжколгоспного санаторію "Перлина Карпат" на земельних ділянках колгоспу "Радянська Армія", кошторисна вартість якого становила 5,5 млн. карбованців, а кошти на будівництво акумулювались на спеціальних рахунках обласного міжколгоспного управління капітального будівництва при Облагропромі, яке було замовником будівництва даного санаторію.

Будівництво здійснювалось за рахунок пайових внесків колгоспів Закарпатської області відповідно до додатку до рішення № 260.

Рішенням від 03.11.1987 р. зборів уповноважених представників – учасників будівництва і експлуатації санаторію (протокол № 1) було затверджено Статут санаторію "Перлина Карпат", який зареєстрований рішенням Мукачівської районної Ради народних депутатів від 11.11.1987 р. № 266, з положень якого вбачається, що санаторій є кооперативним міжгосподарським підприємством, у його будівництві та експлуатації приймають участь організації та підприємства агропромислового комплексу на дольових засадах, а майно санаторію формується за рахунок пайових внесків господарств –учасників будівництва санаторію (пункти 1, 1.3, 4.2 Статуту).

В експлуатацію санаторій було здано у 1988 році, що підтверджується актом від 26.12.1988 р. державної приймальної комісії, затвердженим наказом Держагропромом УРСР від 30.01.1989 р. № 26 з введенням в дію основних фондів.

При цьому, судами було зазначено, що матеріали справи не містять доказів про передачу сільськогосподарськими підприємствами своєї частки в майні міжколгоспного санаторію "Перлина Карпат", зареєстрованого в 1987 р. КП "Санаторій "Перлина Карпат", створеному в 1997 році, у зв'язку з чим позивач не може бути визнане як правонаступник щодо майна та майнових прав кооперативного міжколгоспного підприємства санаторій "Перлина Карпат", а також, з урахуванням часу заснування позивача у 1997 році, він не міг бути учасником чи дольовиком будівництва майнового комплексу санаторію "Перлина Карпат", введеного в експлуатацію у 1989 році. А перебування майна на балансовому обліку позивача не є доказом права власності, оскільки баланс підприємства є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна та обсягу фінансових зобов'язань на конкретну дату. Баланс не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства.

Крім того, здійснюючи судовий розгляд справи судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, не прийнято до уваги доводи позивача про тривале користування спірним майном з огляду на те, що згідно статті 344 Цивільного кодексу України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду, зокрема, у випадку, коли особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом десяти років, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до пункту 1 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, він набирає чинності з 01.01.2004 р., а пунктом 8 цих положень встановлено, що правила статті 344 про набувальну давність поширюються, також, на випадки, коли володіння майном почалось за три роки до набрання чинності цим кодексом, у зв'язку з чим суди дійшли висновку, що визнання права власності за набувальною давністю не може мати місця раніше 01.01.2011 року.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, суди першої та апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні самостійних вимог третьої особи –ФДМ України про визнання за державою в особі ФДМ України права власності на 30,76 відсотків майна санаторію "Перлина Карпат", зазначали, що частка держави в статутному (пайовому) фонді підприємства визначається виходячи з розміру державних внесків при створенні підприємства.

Пунктом 5 Порядку визначення часток, що належать державі в Статутних фондах підприємств, створених за участю недержавних суб'єктів господарювання, затвердженого Наказом ФДМ України від 30.08.2000 р. № 1800, при визначенні частки держави у статутному фонді не враховуються державні капітальні вкладення та цільове фінансування, які виділялись підприємству на будівництво об'єктів соціально –побутового призначення, об'єктів виробничої чи соціальної інфраструктури.

Однак, оскільки жодного доказу вчинення внеску до статутного фонду санаторію "Перлина Карпат", створеного протоколом № 1 зборів уповноважених представників –учасників будівництва і експлуатації санаторію від 03.11.1987 р. ФДМ України на подано, суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку, що долю ФДМ України в Статутному фонді цього підприємства не встановлено, а тому Фондом не доведено право на 30,76 відсотків у майні цілісного майнового комплексу –санаторій "Перлина Карпат"

А тому, беручи до уваги приписи законодавства та встановлені під час здійснення судового провадження обставини справи, судова колегія вважає правомірним та обґрунтованим висновок господарського суду Закарпатської області та Львівського апеляційного господарського суду стосовно відмови у задоволенні позовних вимог КП "Санаторій "Перлина Карпат" та самостійних вимог ФДМ України про визнання права власності на майновий          комплекс санаторію "Перлина Карпат", який розташований у Закарпатській області, Мукачівський район, с. Карпати, 43.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Викладені у касаційних скаргах доводи заявників, судова колегія вважає непереконливими та такими, що зводяться до оцінки доказів у справі, розгляд яких за приписами статті 1117 Господарського процесуального кодексу України виходить за межі повноважень касаційної інстанції.

Враховуючи викладене, касаційна інстанція вважає прийняті у справі рішення та постанову такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись пунктом 1 статті 1119, статтями 1115, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Рішення господарського суду Закарпатської області від 15.09.2006 р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 26.02.2008 у справі № 5/237 господарського суду Закарпатської області залишити без змін.

Касаційні скарги КП "Санаторій "Перлина Карпат" та ФДМ України - без задоволення.

Головуючий суддя Т. Дроботова

Судді: Н. Волковицька

Л. Рогач