КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2008                                                                                           № 10/138

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Мартюк А.І.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - не з’явились;

від відповідача -

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімрезерв-Чернігів Лтд"

на рішення Господарського суду м.Києва від 14.08.2008

у справі № 10/138

за позовом                               Відкритого акціонерного товариства "Кіровоградський райагропостач"

до                                                   Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімрезерв-Чернігів Лтд"

про                                                  стягнення 947,50 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду Чернігівської області з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 947,50 грн., з яких 823,93 грн. – пеня, 123,57 грн. - 3%-річних.

В обґрунтування правомірності нарахування пені та 3% річних позивач посилається на те, що відповідач неналежним чином виконував свої договірні зобов’язання в частині оплати вартості поставленого йому позивачем товару.

Відповідач участі у розгляді справи в суді першої інстанції не приймав, відзив на позов не надавав. Справа розглядалась місцевим господарським судом за наявними в ній матеріалами.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 14.08.2008р. у справі №10/138 позов було задоволено частково, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 821,71 грн. пені, 123,26 грн. 3% річних, 101,73 грн. державного мита та 117,68 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В іншій частині в позові відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним Рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив Рішення Господарського суду Чернігівської області від 14.08.2008р. у справі №10/138 скасувати, прийнявши нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з’ясовано обставини, які мають значення для справи, зокрема, що правомірності нарахування пені, та порушено норми матеріального і процесуального права, а саме ст. ст. 231, 343 Господарського кодексу України, ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, що призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.09.2008р. апеляційну скаргу відповідача було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 15.10.2008р.

Розпорядженням Заступника Київського апеляційного господарського суду від 06.10.2008р. було змінено склад суду та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії у складі: головуючий суддя Мартюк А.І., судді: Лосєв А.М., Зубець Л.П.

10.10.2008р. до Відділу документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання №26/09/08 від 26.09.2008р. про припинення провадження у справі у зв’язку з виконанням відповідачем Рішення Господарського суду Чернігівської області №10/138 від 14.08.2008р.

Суд відмовив в задоволенні клопотання відповідача, оскільки в даному випадку відповідач лише добровільно виконав рішення суду, яким було присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 947,50 грн., тоді як на момент прийняття рішення дана заборгованість відповідача перед позивачем існувала, а отже існував і спір щодо її погашення (стягнення). Окрім того, в порушення вимог ст. ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, відповідачем не було надано жодних доказів на підтвердження обставин, викладених в клопотанні.

Представники сторін у судове засідання 15.10.2008р. не з’явились, про причини нез’явлення суд не повідомили.

Оскільки явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обов’язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи доказів належного повідомлення сторін про місце, дату та час судового засідання (поштові повідомлення про вручення №954070, №954100), суд визнав за можливе розглядати справу у відсутність представників сторін за наявними в ній матеріалами, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

01 січня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством „Кіровоградський райагропостач” (далі – позивач, Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Хімрезерв-Чернігів ЛТД” (далі – відповідач, Покупець) було укладено договір купівлі-продажу (далі – Договір) (т.с.1, а.с.11-13).

Відповідно до умов Договору (п.1.1) Продавець зобов’язався передати товар у власність Покупця, а Покупець – прийняти та оплатити товар у кількості, асортименті та за ціною, визначеною у накладній.

Право власності на товар переходить від Продавця до Покупця з моменту передачі товару та супровідних документів Покупцю чи його перевізнику. Фактом отримання товару є підпис Покупця чи його уповноваженого представника на Накладній (п.3.1 Договору).

Покупець зобов’язався провести оплату за отриманий товар Продавцю на протязі 42 календарних днів з моменту отримання товару (п.4.1 Договору).

У разі несвоєчасної оплати вартості отриманого товару в термін, передбачений даним Договором Покупець сплачує Продавцю пеню у розмірі 0,1% від вартості отриманого, але несвоєчасно оплаченого товару за кожен день порушення терміну сплати (п.6.3 Договору).

На виконання умов договору позивач по видатковій накладній №РС-0000041 від 18.01.2008р. поставив представнику відповідача за довіреністю ЯНШ №114285 від 17.01.2008р. товар на загальну суму 23 611,32 грн. (т.с.1, а.с.14-17).

Як було встановлено судом, відповідач розрахувався із позивачем в повному обсязі, але з порушенням строків оплати, погоджених сторонами в п.4.2 Договору, що підтверджується банківськими виписками по рахунку позивача, копії яких залучено до матеріалів справи.

З урахуванням того, що відповідачем було прострочено виконання договірних зобов'язань щодо оплати отриманого товару, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підтвердженими належними доказами, однак позов було задоволено частково, оскільки виявлено арифметичну помилку, допущену позивачем під час здійснення розрахунку пені та 3% річних, та присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача пеню за період з 29.02.2007р. по 19.05.2008р. у розмірі 821,71 грн. та 3% річних за той же період у сумі 123,26 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновками, викладеними в рішенні місцевого господарського суду, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов’язків.

За договором купівлі – продажу одна сторона (продавець) передає або зобов’язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов’язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарського кодексу України (ч.1 ст. 175 Господарського кодексу України).

В ст. 193 Господарського кодексу України визначені загальні умови виконання господарських зобов’язань, згідно з якими суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

В ст. 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов‘язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов‘язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

У ст. 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до приписів ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом та якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Згідно з п.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Факт виконання позивачем договірних зобов’язань в частині поставки відповідачу товару підтверджується видатковою накладною №РС-0000041 від 18.01.2008р., що відповідачем не оспорюється.

Однак, докази оплати відповідачем вартості поставленого товару у порядку та строки, обумовлені сторонами в Договорі, у справі відсутні. Натомість з копій банківських виписок вбачається, що відповідач порушив свої договірні зобов’язання щодо своєчасної оплати за поставлений товар, тобто, матеріалами справи підтверджено факт порушення відповідачем строків здійснення оплати товару.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст. 551 Цивільного кодексу України).

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (ч. 4 ст. 231 Господарського Кодексу України).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з п.6.3 Договору, у разі несвоєчасної оплати вартості отриманого товару в термін, передбачений даним Договором Покупець сплачує Продавцю пеню у розмірі 0,1% від вартості отриманого, але несвоєчасно оплаченого товару за кожен день порушення терміну сплати.

В апеляційній скарзі відповідач, зокрема, зазначив про те, що зміст п.6.3 Договору суперечить чинному законодавству України, а саме ч.2. ст. 343 Господарського кодексу України, що відповідно до ч.1 ст.215 та ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України є підставою для визнання недійсним вказаного Договору в частині визначення розміру пені. При цьому, на думку відповідача, місцевий господарський суд повинен був вийти за межі позовних вимог та визнати спірний Договір недійсним в частині, а саме п.6.3.

Згідно ч.2 ст. 343 Господарського кодексу України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З розрахунку, який здійснено місцевим господарським судом, не вбачається, що розмір пені, визначений в Договорі, перевищує подвійну облікову ставку Національного банку України. Належних та допустимих доказів на спростування викладеного відповідач суду не надав.

Згідно з ч.2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В ст. 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За загальним правилом, укладаючи будь-який договір, сторони погоджують всі його істотні умови, в т.ч. порядок і строки виконання сторонами зобов’язань та відповідальність за порушення умов договору.

Відповідно до ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею).

Згідно зі ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Як вбачається з матеріалів справи, в п.6.3 спірного Договору сторони погодили розмір пені за порушення строків розрахунків за поставлений товар. Отже, укладаючи договір, відповідач був ознайомлений та погодився з усіма його умовами, в т.ч. щодо відповідальності за порушення строків здійснення розрахунків, у зв’язку з чим посилання в апеляційній скарзі на безпідставність вимог позивача щодо стягнення з відповідача пені згідно з п.6.3 Договору та відповідними положеннями Цивільного кодексу України і Господарського кодексу України є необґрунтованими.

Посилання відповідача на те, що суд першої інстанції був зобов’язаний вийти за межі позовних вимог та визнати Договір купівлі-продажу частково недійсним апеляційний судом також не приймаються до уваги, оскільки у відповідності до п.1, п.2 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству, та виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони. Тобто, перш за все, це є правом, а не обов’язком суду. До того ж, згідно з нормами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обгрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим. Як вбачається з тексту оскаржуваного відповідачем рішення, суд першої інстанції надав належну оцінку доказам, з посиланням на які позивач обґрунтовував свої вимоги, та дійшов висновку про відповідність положень Договору, укладеного між сторонами, нормам діючого законодавства.

При цьому, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що зазначаючи про невідповідність окремих положень Договору вимогам законодавства України, відповідач, як зацікавлена особа, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження звернення до позивача з метою внесення до Договору відповідних змін і доповнень та/або звернення до суду з позовом про визнання вказаного Договору недійсним повністю або частково, тоді як в ч.1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на як вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів констатує, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи. За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що Рішення Господарського суду Чернігівської області у справі №10/138 від 14.08.2008р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв’язку з чим апеляційна скарга відповідача, з викладених у ній підстав, задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті держмита за розгляд апеляційної скарги покладаються відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 75, 80, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні клопотання відповідача про припинення провадження у справі №10/138 відмовити.

2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Хімрезерв-Чернігів ЛТД” залишити без задоволення, Рішення Господарського суду Чернігівської області у справі №10/138 від 14.08.2008р. - без змін.

3. Матеріали справи №10/138 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

4. Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя

Судді

20.10.08 (відправлено)