СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"02"
липня 2008 р.

Справа  № 20-17/51-07-2222

За
позовом:  Товариства з обмеженою
відповідальністю „Альтаїр”;

до
відповідача: Суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1;

про визнання недійсним договору.

Суддя Щавинська Ю.М.

Представники:

Від позивача:
Воронков В.А., діючий за дов. від 11.06.2008р.

Від відповідача: ОСОБА_2., діючий за дов. від
25.04.2008р.

Суть спору: Товариство
з обмеженою відповідальністю „Альтаїр” звернулося до господарського суду
Одеської області із позовною заявою про визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 28.04.2005 року, укладеного між Суб'єктом підприємницької
діяльності фізичною особою -ОСОБА_1 та ТОВ „Альтаїр”. В обґрунтування заявлених
вимог позивач посилався на те, що договір було укладено під впливом помилки
щодо природи та предмету цього правочину, прав та обов'язків сторін правочину
та його правових наслідків.

Рішенням
Господарського суду Одеської області від 12.07.2007 року (суддя Зуєва Л.Є.),
залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від
14.08.2007р., позов задоволено повністю. Визнано недійсним договір
купівлі-продажу магазину від 28.04.2005 року, укладений між Суб'єктом
підприємницької діяльності фізичною особою -підприємцем ОСОБА_1. та ТОВ
„Альтаїр”, з Суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 на
користь ТОВ „Альтаїр” також стягнуто 85 грн. 00 коп. держмита та 118 грн. 00
коп. витрат на ІТЗ судового процесу. Приймаючи рішення, суд виходив з
того,  що позивач не усвідомлював правову
природу укладеного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення та його
предмет, а саме набуття відповідачем права власності на земельну ділянку.

Постановою
Вищого господарського суду України від 5.12.2007р. зазначені рішення та
постанову скасовано, у зв'язку з тим, що суди першої та апеляційної інстанції
всупереч вимогам чинного законодавства дійшли висновку про укладення договору
внаслідок помилки та не звернули уваги на те, що правила ст. 229 ЦК України не
поширюються на випадки, коли помилка стосується мотивів укладення угоди. Вищий
господарський суд зазначив, що під помилкою у даному випадку слід розуміти таке
неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов
угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутністю якого за обставинами
справи можна вважати, що угода не була б укладеною. Також не могло бути
предметом договору купівлі-продажу не житлового приміщення від 28.04.2005року
питання відчуження земельної ділянки, на якій розташоване не житлове
приміщення, оскільки право власності на земельну ділянку виникає тільки після
встановлення її меж в натурі та отримання Державного акту на неї, який ТОВ
„Альтаїр” отримало тільки 02.09.2005року, тобто після укладання спірного
договору. У зв'язку з тим, що зазначеним доводам відповідача судами не надана
належна оцінка, справу направлено на новий розгляд до господарського суду
Одеської області.

Згідно
з резолюцією голови господарського суду Одеської області справу передано на
новий розгляд судді Щавинській Ю.М. та ухвалою від 12.01.2008 року справу
прийнято до провадження.

При
новому розгляді справи позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі,
надавши письмові пояснення до позовної заяви, в яких зазначив, що договір
купівлі-продажу магазину, укладений 28.04.2005 року між суб'єктом
підприємницької діяльності фізичною особою -підприємцем ОСОБА_1. та ТОВ
„Альтаїр”, всупереч ст. 657 Цивільного кодексу України, нотаріально не
посвідчений та не пройшов державну реєстрацію. Також, з урахуванням того, що на
момент укладення договору купівлі-продажу магазину між Суб'єктом
підприємницької діяльності фізичною особою -ОСОБА_1. та ТОВ „Альтаїр”,
власником земельної ділянки була Одеська міська рада, позивач у судовому
засіданні 26.05.2008р. просив суд залучити до участі у справі у якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Одеську міську раду.

Зазначене
клопотання позивача було відхилено судом з тих підстав, що на момент розгляду
справи Одеська міська рада не є власником земельної ділянки, у зв'язку з чим
прийняття рішення по справі не може вплинути на її права та обов'язки щодо однієї
із сторін.

У
судовому засіданні 11.06.2008 року представник позивача надав додаткові
письмові пояснення. У додаткових поясненнях позивач зазначив, що на момент
укладення оскарженого договору, позивач значно помилився при визначенні такої
істотної умови, як ціна договору, визначивши ціну без врахування того, що разом
з відчуженням об'єкту нерухомості відповідач, згідно ст. 377 Цивільного кодексу
України, набув прав й на земельну ділянку, належну позивачеві. Однак, на момент
укладення оспорюваного договору позивач вже поніс великі витрати щодо
оформлення своїх прав на земельну ділянку, яка знаходиться під об'єктом
нерухомості. Так, згідно квитанції №6 від 21.12.2004 року позивач сплатив на
користь Одеської міської ради 38 470,40 грн., тому при укладенні договору
купівлі-продажу магазину 28.04.2005 року позивач помилково визначив суму
продажу у розмірі майже втричі меншому 13 810,00 грн.

Відповідач
проти позову заперечує, надавши при цьому у судовому засіданні 11.06.2008 року
відзив на позов, в якому зазначає, що рішенням господарського суду Одеської
області від 09.03.2005року по справі №147-06-1533, залишеним без змін
постановою Одеського апеляційного господарського суду від 18.04.2006 року позов
суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи -ОСОБА_1. до ТОВ „Альтаїр”
про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 28.04.2005 року задоволено,
тобто відповідно до зазначеного договору відповідачем придбано спірне
приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Також відповідач зазначив, що
рішенням господарського суду Одеської області від 17.11.2005року по справі
№9/192-06-5555, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного
господарського суду, визнано право власності суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0320 га, розташовану за
адресою:АДРЕСА_1. Таким чином, відповідач зазначає, що питання дійсності
оскаржуваного договору вже було предметом судового розгляду між тими самими
сторонам, за результатами якого винесені відповідні рішення.

Дослідивши
матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

02.02.2004р.
між ТОВ „Альтаїр” та Суб'єктом підприємницької діяльності фізичною особою
-підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір фінансового лізингу, предметом якого
було приміщення загальною площею 127,8 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1,
на земельній ділянці площею 320 кв.м. Згідно до п.1.3. приміщення
використовується лізингоотримувачем під розміщення магазину „Автозапчастини”.
Приміщення оцінено сторонами у суму 13 810 грн. Відповідно до п.3.6.
зазначеного договору, право власності на приміщення переходить до відповідача
за умови, якщо сторони договору лізингу укладуть договір купівлі-продажу у
випадку і з моменту сплати визначеної договором ціни.

28.04.2005
року між ТОВ „Альтаїр” та Суб'єктом підприємницької діяльності фізичною особою
-підприємцем ОСОБА_1. було укладено договір купівлі-продажу магазину.

Відповідно
до п. 1.1 договору купівлі-продажу ТОВ „Альтаїр” (продавець) продає, а Суб'єкт
підприємницької діяльності фізична особа -підприємець ОСОБА_1. (покупець) купує
майно, нежиле одноповерхове приміщення загальною площею 127,8 кв.м., розміщене
за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору фінансового лізингу №1 від
02.02.2004 року.

Відповідно
до п. п. 2.1, 2.2 договору купівлі - продажу ціна зазначеного у п. 1.1 договору
майна становить 13 810 грн. 00 коп. з урахуванням ПДВ. Вартість нежилого
одноповерхового приміщення сплачена рівними частинами згідно договору
фінансового лізингу, які перераховані суб'єктом підприємницької діяльності
фізичною особою -підприємцем ОСОБА_1(покупцем)
за рахунок своїх коштів на розрахунковий рахунок ТОВ „Альтаїр”
(продавця).

Рішенням
господарською суду Одеської області від 09.03.2006 р. по справі №
1/47-06-1533,  залишеним без змін
Постановою Одеською апеляційною господарського суду від 18 квітня 2006 р.,
зазначений договір за позовом СПД ОСОБА_1. визнано дійсним, за СПД ОСОБА_1.
також визнано право власності на нежиле приміщення загальною площею  127,8 кв. м., розташоване за адресою:
АДРЕСА_1. Зазначене судове рішення мотивоване тим,  що сторонами досягнуто домовленість щодо всіх
істотних умов, але ТОВ „Альтаїр” ухиляється від нотаріального посвідчення
договору.

Вважаючи
зазначений договір від 28.04.2005р. недійсним згідно зі ст.229 ЦК України, ТОВ
„Альтаїр” звернулося до суду із відповідним позовом.

Проаналізувавши
надані сторонами докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд
дійшов наступних висновків:

Відповідно
до ст.175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові
зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при
здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона
повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або
утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які
виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно
до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (п.1).
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що
обумовлені ним (п. 5 ст. 203 ЦК України).

Статтею
215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, як встановлені частинами
першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно
з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним
є  правочин, якщо його недійсності
установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання  такого правочину недійсним судом не
вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може
бути визнаний судом дійсним. При цьому, якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує
його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Вимогами
ч. 1 ст. 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним.

Як
вбачається із матеріалів справи, ціна продажу нежитлового приміщення, визначена
у п.2.1 оспорюваного договору, є тотожною ціні, яка зазначена у п. 1.4.
договору фінансового лізингу. Разом з тим, протягом часу, що пройшов з моменту
укладення договору фінансового лізингу та до моменту укладення договору
купівлі-продажу, позивач поніс значні фінансові витрати, пов'язані із
оформленням права на земельну ділянку.

Розглядаючи
правову природу договору купівлі-продажу нерухомості, суд зазначає, що виходячи
з положень ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю
або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони
розташовані, без зміни її цільового призначення, у розмірах, визначених
договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди
розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності
на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або
спорудою та  частина земельної ділянки,
яка є необхідною для її обслуговування.

Враховуючи,
що на момент продажу приміщення позивач не був власником земельної ділянки, він
не мав змоги включити до нього умови стосовно її продажу, разом з тим, не
усвідомлення позивачем правової природи укладеного договору призвело до
вчинення правочину під впливом помилки щодо ціни договору, тобто реальної
вартості відчуженого майна.

У
відповідності до ч.2 п.1 ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім
випадків, встановлених законом.

Правочини,
вчинені під впливом помилки, що має істотне значення, є недійсними, оскільки не
відповідають загальним підставам дійсності правочинів, зокрема ч. 3 ст. 203 ЦК
України, оскільки внутрішня воля учасника правочину не відповідає її
зовнішньому прояву -волевиявленню учасника, яке сформоване під впливом помилки.

Відповідно
до ст.180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору,
визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення
господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються
ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський
договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку
та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови,
щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При
укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії договору.

З
урахуванням викладеного, суд вважає помилку щодо ціни правочину такою, що є
істотною у розумінні ст.229 ЦК України, у зв'язку з чим вимоги позивача про
визнання договору від 28.04.2005р. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Разом
з тим, суд відхиляє посилання позивача на відсутність нотаріального посвідчення
зазначеного договору, оскільки згідно до ч.2 ст.220 ЦК України, у разі визнання
договору дійсним у судовому порядку, що і було зроблено рішенням суду у справі
№ 1/47-06-1533, яке набрало законної сили, наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

Доводи
відповідача про те, що питання дійсності оскаржуваного договору вже було
предметом судового розгляду між тими самими сторонам, за результатами якого
винесені відповідні рішення, не приймаються судом до уваги, оскільки при
розгляді справи №1/47-06-1533 предметом судового дослідження було додержання
сторонами форми договору, що стосується недійсності договору на підставі ст.229
ЦК України, зазначене не було предметом розгляду суду.

Відповідно
до чинного господарського процесуального законодавства суд розглядає справу в
межах заявлених позовних вимог, право на їх зміну або уточнення, згідно зі
ст.22 ГПК України, належить виключно позивачу. Враховуючи, що позовна заява не
включає вимог про застосування наслідків недійсності правочину, у суду відсутні
підстави для застосування наслідків, передбачених ст.216 ЦК України, що, однак,
не позбавляє позивача права подальшого звернення до суду.

Згідно
до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по
сплаті державного мита в сумі 85 грн. та витрати на ІТЗ судового процесу в сумі
118 грн. слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити.

2.          Визнати недійсним договір купівлі-продажу
магазину від 28.04.2005р., укладений між СПД -фізичною особою ОСОБА_1. та ТОВ
„Альтаїр”.

3.          Стягнути з суб'єкта підприємницької
діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 /АДРЕСА_1 / на користь товариства з
обмеженою відповідальністю „Альтаїр” /65003, м. Одеса, вул. Чорноморського
козацтва, 17/ 85 грн. 00 коп. /вісімдесят п'ять грн. 00 коп./ - державного
мита; 118 грн. 00 коп. /сто вісімнадцять грн. 00 коп./ - витрат на ІТЗ судового
процесу.

Рішення
набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Наказ
видати після набрання рішенням законної сили.

Суддя
Щавинська Ю.М.

рішення підписано
7.07.2008р.