ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2008 р.

№ 37/650

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П.–головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства “Укртелеком” в особі його Київської обласної філії, м. Київ (далі – ВАТ “Укртелеком”)

на рішення господарського суду міста Києва від 12.02.2008 та

постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.07.2008

зі справи № 37/650

за позовом ВАТ “Укртелеком”

до Управління з питань надзвичайних ситуацій Київської обласної державної адміністрації, м. Київ (далі –Управління)

про зобов’язання укласти договір.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

ВАТ “Укртелеком” –Морозова О.О., Рибіної Г.Г.,

Управління –не з'яв.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

ВАТ “Укртелеком” звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Управління про зобов’язання укласти договір.

Рішенням названого суду від 12.02.2008 (суддя Кондратова І.Д.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.07.2008 (колегія суддів у складі: суддя Смірнова Л.Г –головуючий, судді Коротун О.М., Попікова О.В.), у задоволенні позову відмовлено з мотивів необов’язковості укладення відповідачем спірного договору та відсутності домовленості сторін щодо істотних умов цього договору.

ВАТ “Укртелеком” звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів у даній справі скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального права, зокрема, статті 179 Господарського кодексу України (далі –ГК України). При цьому скаржник зазначає, що укладання спірного договору є обов’язковим для сторін відповідно до чинного законодавства.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Сторони відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі –ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши на підставі встановлених судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення представників позивача, Вищий господарський суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- ВАТ “Укртелеком” запропонувало Управлінню проект договору про експлуатаційно-технічне обслуговування апаратури та інших технічних засобів оповіщення і зв’язку цивільної оборони Київської області на 2007 рік;

- Управління не погодилося з умовами цього договору, зокрема, з ціною запропонованих ВАТ “Укртелеком” послуг, і відмовилося від його укладання.

Причиною касаційного оскарження є питання про обов’язковість укладання оспорюваного договору.

Статтею 2 Закону України “Про Цивільну оборону України” визначено, що завданнями Цивільної оборони (ЦО) України є, зокрема, оповіщення населення про загрозу і виникнення надзвичайних ситуацій у мирний і воєнний часи та постійне інформування його про наявну обстановку.

Згідно з частиною третьою статті 14 Закону України “Про Цивільну оборону України” спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади, до повноважень якого віднесено питання цивільної оборони, є державним замовником продукції, послуг та робіт для забезпечення потреб цивільної оборони відповідно до Закону України “Про поставки продукції для державних потреб”.

У розумінні Закону України “Про Цивільну оборону України” таким спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади є Кабінет Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.1999 № 192 (далі –Постанова КМ України) затверджено Положення про організацію оповіщення і зв’язку у надзвичайних ситуаціях (далі –Положення), яким, зокрема, визначено, що:

- відповідальність за експлуатаційно-технічне обслуговування систем оповіщення покладається: загальнодержавної - на генеральну дирекцію Укртелекому; регіональних - на керівництво відповідних дирекцій Укртелекому; потенційно небезпечних об’єктів - на головних інженерів цих об’єктів (пункту 58);

- підприємства електрозв’язку забезпечують на договірних умовах експлуатаційно-технічне обслуговування апаратури і технічних засобів оповіщення та зв’язку ЦО (цивільної оборони), що належить до сфери управління центральних та місцевих органів виконавчої влади, знаходяться в пунктах управління, на підприємствах, в установах і організаціях; оплата послуг зв’язку, вартості експлуатаційно-технічного обслуговування здійснюється за тарифами Держкомзв’язку (пункт 5);

- фінансування реконструкції, удосконалення загальнодержавної і регіональних систем централізованого оповіщення ЦО (цивільної оборони), вартості експлуатаційно-технічного обслуговування апаратури і технічних засобів загальнодержавної і регіональних систем централізованого оповіщення та зв'язку ЦО (цивільної оборони) провадиться за рахунок асигнувань, що передбачаються бюджетами відповідних центральних і місцевих органів виконавчої влади (пункт 6).

Пункт 6 Положення кореспондується з приписом абзацу другого пункту 3 статті 1 Закону України “Про поставки продукції для державних потреб”, у якому зазначено, що поставки товарів, робіт і послуг для виконання регіональних програм забезпечуються за рахунок коштів республіканського бюджету Автономної Республіки Крим і місцевих бюджетів, а також позабюджетних джерел, що залучаються для цієї мети.

За приписом частини другої статті 179 ГК України Кабінет Міністрів України, уповноважені ним органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб’єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.

Відповідно до Постанови КМ України наказом Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи і Державним комітетом зв’язку та інформатизації України від 16.08. 2000 № 210/119, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 07.03.2001 за № 207/5398, затверджено Інструкцію про порядок експлуатаційно-технічного обслуговування апаратури та інших технічних засобів оповіщення і зв’язку цивільної оборони підприємствами електрозв’язку України, якою затверджено зразковий договір про експлуатаційно-технічне обслуговування апаратури та інших технічних засобів оповіщення і зв’язку ЦО (цивільної оборони). Зі змісту цього зразкового (примірного) договору вбачається, що сторонами договору є замовник –“орган управління майном” (суб’єкт господарювання на балансі якого знаходяться засоби оповіщення і зв’язку цивільної оборони) та виконавець, який здійснює обслуговування, ремонт, контроль за робочим станом і збереженням апаратури.

Системний аналіз наведених законодавчих приписів дозволяє дійти висновку про те, що Кабінет Міністрів України як центральний орган виконавчої влади, до компетенції якого віднесено питання державного замовлення продукції, послуг та робіт для забезпечення потреб цивільної оборони, згаданою Постановою КМ України визначив, що експлуатаційно-технічне обслуговування регіональних систем централізованого оповіщення здійснюється за рахунок асигнувань, що передбачаються бюджетами відповідних місцевих органів виконавчої влади, на підставі укладених з підрозділами ВАТ “Укртелеком” договорів. Контрагентом відповідного структурного підрозділу ВАТ “Укртелеком” за таким договором є суб’єкт господарювання, на балансі якого знаходяться технічні засоби оповіщення та зв’язку цивільної оборони. Отже, договір про експлуатаційно-технічне обслуговування систем оповіщення і зв’язку цивільної оборони заснований на державному замовленні і чинне законодавство містить пряму вказівку щодо обов’язковості його укладання.

За приписом частини третьої статті 179 ГК України укладення господарського договору є обов’язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов’язком для суб’єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов’язковості укладення договору для певних категорій суб’єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

З огляду на викладене місцевий та апеляційний господарські суди дійшли помилкового висновку про необов’язковість укладання оспорюваного договору, а відтак необґрунтовано відмовили в задоволенні позову.

У зв’язку з наведеним попередні судові інстанції у вирішенні даного спору повинні були: з’ясувати повноваження відповідача щодо укладання оспорюваного договору; у разі необхідності залучити до участі у справі Київську обласну державну адміністрацію, за рахунок бюджету якої здійснюється фінансування регіональної системи централізованого оповіщення та зв’язку цивільної оборони; дослідити умови оспорюваного договору та надати їм юридичну оцінку, зокрема, з урахуванням приписів статті 181 ГК України.

Таким чином, названі судові інстанції у вирішенні спору зі справи припустилися неправильного застосування приписів частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43 названого Кодексу стосовно всебічного, повного і об’єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Касаційна ж інстанція відповідно до частини другої статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

У новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, з’ясувати зазначені в цій постанові обставини, об’єктивно оцінити докази, що мають значення для розгляду справи, та доводи сторін і в залежності від встановленого прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 1117 –11112 ГПК України, Вищий господарський суд України.

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства “Укртелеком” в особі його Київської обласної філії задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 12.02.2008 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.07.2008 зі справи № 37/650 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Б. Львов