ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 50/161

10.10.08

За позовом Державного господарського об’єднання концерн «Техвоєнсервіс»

до Міністерства оборони України

про стягнення 136 949,00 грн.

Суддя Головатюк Л.Д.

Представники:

від позивача            Алієв Ш.Н.(дов. Від 09.09.2008)

від відповідача Губар М.В.(дов. Від 16.10.2008)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до господарського суду м. Києва з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 136 949,00 грн. через неналежне виконання оборонного замовлення.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 21.07.2008 порушено провадження у справі №50/161 та призначено її до розгляду на 11.08.2008.

Представник відповідача в судове засідання 11.08.2008 не з’явився, витребувані судом докази не подав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був попереджений належним чином. Розгляд справи було відкладено на 26.08.2008.

26.08.2008 в судове засідання з'явився представник позивача та надав пояснення по суті справи.

Представник відповідача в судове засідання вдруге не з'явився, причин неявки суд не повідомив, хоча про час та місце проведення судового засідання був попереджений належним чином. Розгляд справи було відкладено на 24.09.2008.

24.09.2008 в судовому засіданні з'явилися представники позивача та відповідача, дали пояснення та подали докази по справі.

Представник відповідача подав клопотання про розгляд справи у більш тривалий термін, ніж це передбачено ст. 69 ГПК України. Представник позивача підтримав дане клопотання. Суд задовольнив зазначене клопотання відповідача.

Також представником відповідача були подані заперечення проти позовних вимог, в яких відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Судом була оголошена перерва в судовому засіданні на 10.10.2008 для надання додаткових доказів по справі.

10.10.2008 в судове засідання з'явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, господарський суд м. Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно розділу IX Декларації "Про державний суверенітет України" та ст. 17 Конституції України, як незалежна і суверенна держава, Україна будує свої власні Збройні Сили, які є її гарантом незалежності і суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості, оскільки відповідно до ст. 1 Закону України "Про Збройні Сили України", вони є військовим формуванням, на яке покладаються ці функції. Ст. 15 цього Закону визначає, що фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до Указу Президента України від 15.12.1999 №1752/99 „Про систему центральних органів виконавчої влади" та Закону України „Про джерела фінансування органів державної влади", до системи органів державної влади належать Кабінет Міністрі України, міністерства, комітети, агентства, служби, адміністрації, департаменти, комісії управління, палати, фонди, інспекції, бюро та інші центральні органи виконавчої влади і місцеві державні адміністрації.

Безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснює Міністерство Оборони України, яке відповідно до ст. З Закону України "Про Збройні Сили України", Указу Президента України №888/97 від 21.08.1997 "Про затвердження Положення про Міністерство Оборони України" та ст. 1, 6 вказаного "Положення про МО України" є центральним органом виконавчої влади і військового управління, що забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони держави та військового будівництва, керівництва Збройними Силами України, їх мобілізаційну і бойову готовність та підготовку до виконання покладених на них завдань і в процесі їх виконання взаємодіє з іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади. Згідно п.п. 18, 20 цього положення, Міністерство Оборони України утворює, реорганізує і ліквідує у встановленому порядку підприємства, установи, організації, контролює їх діяльність та керує економічною і фінансовою роботою в ЗС України.

Як зазначено у ст. 13 Закону України "Про оборону України", Збройні Сили України організаційно складаються з військових об'єднань, з'єднань, частин, підрозділів, військових установ і навчальних закладів, а згідно ч.2 ст. 10 цього ж Закону, забезпечення окремих видів діяльності Збройних Сил України проводиться державними підприємствами, що створюються у встановленому Міністерством оборони України порядком, до яких також відноситься ДГОК «Техвоєнсервіс».

Статтями 3, 5 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" передбачено, що Міністерство Оборони України є органом державного управління ЗС України і несе повну відповідальність за їх розвиток та підготовку до виконання завдань оборони, а суб'єктами господарської діяльності у ЗС України є військові об'єднання, військові частини, установи та організації, які утримуються за рахунок коштів державного бюджету України, ведуть відокремлене господарство, мають кошторис надходжень та видатків, рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Також, згідно ст. 8 Закону України „Про господарську діяльність у Збройних Силах України", кошти, одержані від здійснення військовими частинами (установами, організаціями) господарської діяльності, зараховуються до Державного бюджету України та використовуються виключно на національну оборону відповідно до кошторису Міністерства оборони України, при цьому порядок обліку коштів, одержаних від господарської діяльності у Збройних Силах України, визначається Міністерством фінансів України та Міністерством оборони України.

Державне господарське об’єднання Концерн «Техвоєнсервіс»є складовою частиною Міністерства оборони України та підпорядковується йому.

Відповідно протоколу № 4 від 13.03.2006 наради з керівним складом центрального апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України для забезпечення виконання плану проведення ремонтно-відновлювальних робіт було запропоновано роботи здійснювати через Концерни з використанням надлишкового ОВТ.

З цією метою було прийнято рішення визначити перелік надлишкового майна за його кількісним та якісним станом, яке буде використане для забезпечення виконання плану проведення ремонтно-відновлювальних робіт, та передати це майно Концернам (підприємствам) до їх статутних фондів. Крім того, забезпечити укладання угод на виконання ремонтно-відновлювальних робіт, як за рахунок коштів державного бюджету, так і за рахунок власних надходжень від господарської діяльності Концернів.

До ДГО Концерн "Техвоєнсервіс" Міністерством оборони України було передано 1568 одиниць автомобільної техніки по залишковій вартості на загальну суму 15 026 841,28 грн.

Відповідно до вказаного протоколу та з метою укомплектування арсеналів, баз та складів, згідно рішення начальника Генерального штабу Збройних Сил України, начальник ЦАВТУ листом від 26.03.2006 звернувся до Генерального директора ДГО Концерн "Техвоєнсервіс" щодо видачі автомобілів КРАЗ-255 - 2 одиниці з ДП МО України "125 Черкаський автомобільний ремонтний завод", які знаходилися на підприємстві після ремонту.

Генеральним директором ДГО Концерн "Техвоєнсервіс" на ім'я Директора ДП МО України "Черкаський автомобільний ремонтний завод" було направлено лист №225/к/666-2 від 30.06.2006 про видачу автомобілів КРАЗ-255 - 2 одиниці, для потреб Збройних Сил України. На підставі цього листа начальником ЦАВТУ було виписано наряди № 351 від 30.06.2008 та 348 від 30.06.2008(в матеріалах справи) на передачу автомобільної техніки арсеналам.

Як зазначає позивач, на виконання розпорядження начальника Генерального штабу за нарядами № 348 від 30.06.2006 та № 351 від 30.06.2006 державне підприємство «Черкаський автомобільний ремонтний завод»(далі –підприємство) виконало оборонне замовлення - ремонт двох автомобілів КрАЗ з резерву Центрального автомобільного управління озброєння Головного управління логістики командування сил підтримки ЗСУ.

Загальна вартість робіт склала 104 382,00 грн., в підтвердження даного твердження позивач надав в матеріали справи видаткові накладні від 19.07.2006 № РН-000977 та від 01.09.2006 № РН-001029.

Відремонтована автомобільна техніка була передана замовнику за довіреністю ЯЛП № 461888 від 14.07.2006 та довіреністю ЯМЛ № 852136 від 29.08.2006.

Позивач стверджує що, відповідач повинен був оплатити позивачу витрати на ремонт вищезазначених автомобілів, але не оплатив їх і станом на день розгляду справи заборгованість відповідача становить 104 382,00 грн.

Однак судом встановлено, що видані відповідачем наряди наряди № 348 від 30.06.2006 та № 351 від 30.06.2006 не містять вимог того, що позивач повинен відремонтувати вищезазначену техніку. Крім того, договори на ремонт даних автомобілів між позивачем і відповідачем взагалі не укладалися.

Позивач в своїх звітах зазначає кількість ОВТ відремонтованої для Збройних Сил України за рахунок коштів від реалізації автомобільної техніки переданої до статутного фонду, що свідчить про відсутність заборгованості відповідача перед позивачем.

Отже, на підставі вищезазначеного та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що розрахунок з підприємством за виконані роботи з ремонту автомобільної техніки позивач повинен був здійснити шляхом передачі йому автомобільної техніки, яка була передана до статутного фонду позивача. Підтвердженням чого є, крім іншого, відсутність рахунків та(або) листів про заборгованість відповідача від ДП "125 Черкаський автомобільний ремонтний завод" за відремонтовану автомобільну техніку.

Статтею 626 ЦК України визначено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 173 ГК України один суб’єкт господарського зобов’язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб’єкта, а інший суб’єкт має право вимагати від зобов’язаної сторони виконання її обов’язку.

У відповідності до ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

З огляду на викладене, між сторонами не було укладено договору на ремонт вищевказаної техніки. Наявні в матеріалах справи наряди № 348 від 30.06.2006 та № 351 від 30.06.2006 не містять вимог того, що позивач повинен відремонтувати дану техніку і не можуть вважатися належним доказом наявності у відповідача заборгованості перед позивачем. Більш того, матеріали справи свідчать, що розрахунок з підприємством за виконані роботи з ремонту автомобільної техніки мав здійснювати сам позивач шляхом передачі підприємству автомобільної техніки, яка була передана до статутного фонду позивача.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на зазначене, позивачем не було надано суду обґрунтованих доказів того, що відповідач повинен оплатити виконані державним підприємством «Черкаський автомобільний ремонтний завод»роботи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача та у зв’язку з цим відмовляє в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті держмита та інформаційно-технічного забезпечення судового процесу стягненню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись Цивільним Кодексом України, ст.ст. 33, 34, 49, 64, 75, 82, 83, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову - відмовити.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржене в порядку та строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

3. Копію рішення розіслати сторонам.

Суддя                                                                                          Головатюк Л.Д.

Дата виготовлення та підписання повного тексту рішення –06.11.2008