ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 32/263

11.06.08

За позовом

Державного підприємства «Адміністрація річкових портів»

До

Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрамар 2007

Про

визнання договору недійсним

Суддя Хрипун О.О.

Представники сторін:

Від позивача                              Зубко Є.Г. –предст.

Від відповідача                    Євдокимова К.О. –предст.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача та просить визнати договір оренди державного майна № 88-ОР/01-12 від 25.12.2007 недійсним.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач стверджує, що спірний договір не відповідає вимогам чинного законодавства та є недійсним, оскільки відсутнє погодження органу управління державним майном (Міністерства транспорту та зв’язку України) на укладення договору оренди державного майна, а саме теплохода «Світанок-6»(інв. № 8007). Крім того, позивач стверджує, що спірний договір підписано не уповноваженою особою зі сторони позивача, а тому в силу положень статті 203 Цивільного кодексу України вказаний договір є недійсним.

Відповідач відзиву на позовну заяву не надав, повноважний представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити Державному підприємству «Адміністрація річкових портів»в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.12.2007 між Державним підприємством «Адміністрація річкових портів»та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрамар 2007»було укладено договір оренди державного майна № 88-ОР/01-12, а саме –теплохода «Світанок-6»(інв. № 8007) строком на п’ять років.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності, аналогічні положення містяться в ст. 760 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ч. ч. 1, 2, 3 ст. 180 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Сторонами було додержано вимог, передбачених ст. 118 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», відповідно до якої у 2007 році передача в оренду державного та комунального майна здійснюється виключно на конкурсних засадах (копія протоколу засідання конкурсної комісії державного підприємства «Адміністрація річкових портів»в матеріалах справи»).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору оренди державного майна № 88-ОР/01-12 від 25.12.2007, згідно з актом приймання-передачі до договору оренди № 88-ОР/01-12 від 01.01.2008 позивач передав відповідачу, а відповідач прийняв в строкове платне користування державне індивідуально визначене майно, а саме: теплохід «Світанок-6»(інв. № 8007), крім того відповідачем на розрахункових рахунок позивача була перерахована орендна плата за теплохід «Світанок-6».

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом не приймається вимога позивача про визнання договору недійсним з тієї підстави, що договір зі сторони позивача був підписаний не уповноваженою особою з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, договір оренди державного майна № 88-ОР/01-12 від 25.12.2007 з боку Державного підприємства «Адміністрація річкових портів»укладався Гондзою Євгеном Олександровичем –тимчасово виконуючим обов’язки начальник підприємства.

З листа Міністерства транспорту та зв’язку України до Державного підприємства «Адміністрація річкових портів»від 27.09.2007 № 4377/10/14-07 вбачається, що Міністерство транспорту та зв’язку України погодило кандидатуру Гондзи Євгена Олександровича, першого заступника начальника Державного підприємства «Адміністрація річкових портів», для можливого виконання обов’язків керівника зазначеного підприємства у разі тимчасової відсутності останнього.

Наказом начальника Державного підприємства «Адміністрація річкових портів» № 55-к від 14.12.2007 на період відпустки начальника Державного підприємства «Адміністрація річкових портів»було призначено т.в.о. начальника Державного підприємства «Адміністрація річкових портів»першого заступника начальника Гондзи Євгенія Олександровича.

Крім того, згідно з п. 9.2 Роз’яснень президії Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 № 02-5/11 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними»наступне схвалення юридичною особою угоди, укладеної від її імені представником, який не мав належних повноважень, робить її дійсною з моменту укладення. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення до другої сторони угоди чи до її представника (лист, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення дій, які свідчать про схвалення угоди (прийняття її виконання, здійснення платежу другій стороні і т. ін.). У такому випадку вимога про визнання угоди недійсною з мотивів відсутності належних повноважень представника на укладення угоди задоволенню не підлягає.

Отже, з викладеного вбачається, що Гондза Євген Олександрович був призначений т.в.о. начальника Державного підприємства «Адміністрація річкових портів»згідно з вимогами чинного законодавства України, крім того, вчинення сторонами дій, таких як –передача державного індивідуально визначеного майна в строкове платне користування, отримання від відповідача орендної плати за теплохід «Світанок-6», свідчать, в свою чергу, про схвалення сторонами оспорюваного договору, а тому вимоги позивача про визнання договору недійсним, які грунтуються на тому, що договір зі сторони позивача був підписаний не уповноваженою особою судом визнаються необґрунтованими.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що договір оренди майна № 88-ОР/01-12 від 25.12.2007 за своєю правовою природою є договором оренди державного майна, укладеним у повній відповідності до ст. 203 Цивільного кодексу України та положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна», крім того сторонами вчинені дії на виконання умов вказаного договору, а саме: зазначене майно прийняте в користування, відповідачем перераховано позивачу орендну плату за орендоване майно.

Як вбачається з наданих сторонами доказів сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося часткове виконання договору.

Згідно з ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що доводи позивача суперечать наявним доказам та встановленим обставинам справи, тому позовні вимоги позивача є необґрунтованими.

Керуючись ст. ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання та може бути оскаржене у порядку та строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя                                                                        О.О.Хрипун

Дата підписання рішення: 16.07.2008