ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02.09.08 р.                     Справа № 35/104

Суддя господарського суду Донецької області Мартюхіна Н.О.

при секретарі судового засідання Трубачовій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом: Відкритого акціонерного товариства “Херсонський суднобудівний завод” м. Херсон

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Промислово-комерційної фірми “Титан” м. Макіївка

про: стягнення 10663 грн.

за участю

представників сторін:

від позивача: Шорстов О.Ю. – за довір.

від відповідача: Білова Г.Л. – за довір.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Відкрите акціонерне товариство “Херсонський суднобудівний завод” м. Херсон, звернувся до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Промислово-комерційної фірми “Титан” м. Макіївка про стягнення заборгованості в сумі 10663 грн.

Остаточно, в порядку ст. 22 ГПК України, позивачем до прийняття рішення по справі надані уточнення до позовної заяви від 28.08.2008р., де останні просить стягнути з відповідача суму попередньої оплати в розмірі 10663 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в період з травня 2002р. по травень 2003р. було здійснено попередню оплату мобільних терміналів на загальну суму 10663 грн., але мобільні термінали відповідачем фактично не передані. На думку позивача, відпущення товару за накладними від 06.06.02р. № 232 та від 30.09.03р. № 1352 не є належними доказами фактичної передачі, оскільки термінали передавались не уповноваженій особі, без довіреностей на отримання матеріальних цінностей. Самі накладні виписані з істотними порушеннями чинного законодавства та не можуть фіксувати факти здійснення господарських операцій. Позивач посилається ні обставини, що фактично мобільні термінали за вказаними накладними не надійшли до підприємства, не обліковані на балансі.

Як на правові підстави позову посилається на ст. 693 ЦК України, ст. 220 Господарського кодексу України, Закон України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України”, Інструкцію про порядок реєстрації виданих, повернених і використаних довіреностей на отримання цінностей.

Відповідач проти задоволення позову заперечує, вказуючи, що мобільні термінали відпускалися представнику ВАТ “Херсонський суднобудівний завод” – Ізнюку М.Й., який займав посаду заступника директора підприємства позивача. Відповідні господарські операції відображалась у бухгалтерському та податковому обліку на підставі первинних документів, а саме накладної № 232 від 06.06.2002р. та № 1352 від 30.09.2003р., які належним чином підписані та скріплені печатками ВАТ “Херсонський суднобудівний завод”.

Ухвалою від 22.09.2004р. провадження у справі зупинялось, у зв’язку з направленням повідомлення, згідно ч. 4 ст. 90 ГПК України та витягів з матеріалів справи № 35/104 до прокуратури Донецької області з метою перевірки наявності у діях заступника директора Відкритого акціонерного товариства “Херсонський суднобудівний завод” Ізнюка Михайла Йосиповича ознак дій, що переслідуються у кримінальному порядку.

Ухвалою від 18.02.2008р. провадження у справі поновлено у зв’язку з заявою позивача про поновлення провадження у справі.

Господарським судом Донецької області ухвалою від 22.04.2008р. провадження у справі було зупинено у зв’язку з направленням матеріалів справи до слідчих органів.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 17.06.2008р. ухвалу господарського суду Донецької області від 22.04.2008р. про зупинення провадження у справі скасовано справу направлено до господарського суду Донецької області для розгляду по суті.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 02.07.2008р. справу прийнято до провадження суддею Мартюхіною Н.О.

02.07.2008р. господарським судом Донецької області направлено запит до прокуратури м. Херсона та прокуратури Комсомольського району м. Херсона для надання інформації щодо результатів розгляду кримінальної справи.

Згідно до відповідей прокуратури м. Херсона та прокуратури Комсомольського району м. Херсона досудове слідство у кримінальній справі № 520003-06 триває.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд

ВСТАНОВИВ:

25.04.2002р. Товариством з обмеженою відповідальністю “Промислово-комерційною фірмою “Титан” було виставлено рахунок № 246 на оплату мобільних терміналів Nokia-8210 в кількості 1 шт. та мобільного терміналу Siemens A40 в кількості 1 шт. на загальну суму 2250грн.

04.09.2002р. відповідачем було виставлено рахунок № 890 на оплату мобільного терміналу Alcatel-310 в кількості 2 шт. на загальну суму 2465грн.

14.03.2003р. Товариством з обмеженою відповідальністю “Промислово-комерційною фірмою “Титан” було виставлено рахунок № 346 на оплату мобільних терміналів Nokia 8850 в кількості 1 шт., Alkatel 302A в кількості 1 шт., Nokia 8210 в кількості 1 шт., Siemens A 40 в кількості 1 шт., Nokia 3210 в кількості 1 шт., а всього на загальну суму 5948грн.

Позивачем платіжними дорученнями № 1000 від 31.05.2002р., № 83 від 24.09.2002р. та 30.05.2003р. було здійснено 100% попередню оплату мобільних терміналів на підставі виставлених рахунків на загальну суму 10663грн. із відповідним призначенням платежу -попередня оплата за мобільні термінали.

У зв’язку з цим, позивачу за накладною № 232 від 06.06.2002р. були передані мобільні термінали на загальну суму 2250 грн.:

-          Nokia 8210 в кількості 1 шт.

-          Siemens A40 в кількості 1 шт.;

За накладною № 1352 від 30.09.2003р. були передані мобільні термінали на загальні суму 8413 грн.:

-          Nokia 8850 в кількості 1 шт.,

-          Alkatel 302A в кількості 1 шт.,

-          Alcatel-310 в кількості 2 шт.,

-          Nokia 8210 в кількості 1 шт.,

-          Siemens A 40 в кількості 1 шт.,

-          Nokia 3210 в кількості 1 шт.

Вказані накладні належним чином підписані та скріплені печатками з обох сторін без зауважень.

Крім того, відповідачем, у зв’язку із здійсненням вказаних господарських операцій були виписані податкові накладні № 1578/1 від 30.09.2003р. на суму 8413грн. та № 520/1 від 06.06.2002р. на суму 2250грн.

Позивачем було направлено претензію від 23.09.03р., відповідно до якої він просить відповідача повернути суму попередньої оплати в розмірі 10663 грн., сплачену за мобільні термінали, у зв’язку з тим, що такі термінали на час звернення з претензією не були поставлені.

У зв’язку з тим, що заявлена претензія відповідачем не була задоволена, позивач просить суму 10663 грн. стягнути з підстав неотримання попередньо сплачених мобільних терміналів.

Зазначені вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Зобов’язання виникають з договору або інших підстав, які зазначені у статі 11 ЦК України.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов’язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а інша сторона має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Згідно положень ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є інші юридичні факти.

Згідно ст. 206 цього ж закону, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Загальні умови виконання зобов’язань визначені нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні умови та вимоги до виконання зобов’язань встановлені пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України.

В силу зазначених норм Цивільного кодексу України, між сторонами на підставі усної угоди та відповідних дій сторін виникли зобов’язальні відносини, що підпадають під ознаки купівлі-продажу та регулюються главою 54 Цивільного кодексу України.

Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Відповідно до ст. 662 ЦК України Продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 663 ЦК України встановлено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно до ст. 664 ЦК України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар.

Дослідивши надані сторонами первинні документи до матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач свої зобов’язання з передачі мобільних терміналів виконав у спірному періоді належним чином, тобто, поставив товар позивачеві на загальну суму 10663 грн., які відповідно позивачем у були попередньо сплачені. Отже, позивачем свої зобов’язання по сплаті за отримані термінали також були виконані належним чином.

Зокрема, суд виходить з тих обставин, що в матеріалах справи містяться належні і допустимі докази, в розумінні ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджують факт передачі позивачу мобільних терміналів за накладними від 06.06.02р. та 30.09.03р. в порядку, передбаченому статтею 664 ЦК України.

Зазначені обставини взаємного виконання зобов’язань сторони підтверджуються належними доказами, а саме, вищевказаними накладними, податковими накладними, рахунками-фактури, платіжними документами. Такі документи за своїм змістом та формою є первинними обліковими документами, які фіксують факти здійснення господарської операції відповідача на користь позивача з передачі певно визначеного товару на сплачену суму 10663 грн. Зокрема, зазначені документи, у відповідності до вимог ст. 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”, мають усі обов’язкові реквізити первинних документів, підписані належними посадовими особами обох сторін та є підставою для здійснення господарських операцій та бухгалтерського, податкового обліку позивача та відповідача.

Також, як вказувалось, відповідачем виписувались податкові накладні, відповідно до яких, у останнього виникли податкові зобов’язання з податку на додану вартість, а у позивача – податковий кредит з ПДВ у відповідних податкових періодах з 2002 року та 2003 року.

У п.п. 7.2.3 п. 7.2 ст. 7 Закону України “Про ПДВ” закріплено, що податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов’язань продавця у двох примірниках, оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається в продавця товарів (робіт, послуг). При цьому, податкова накладна виступає як звітний податковий документ і одночасно розрахунковий документ.

При цьому, відповідно до п.п. 7.4.1 п. 7.4. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду складається із сум податків сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв’язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу).

Датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Підпунктом 7.4.5. пункту 7.4 статті 7 Закону “Про ПДВ” забороняється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).

З огляду на вказані вимоги законодавства та наявні в матеріалах справи копії податкових накладних, оригінали яких були передані відповідачем позивачу для включення податку на додану вартість до податкового кредиту, суд вважає доведеними факти здійснення господарських операцій ТОВ Промислово-комерційна фірма “Титан” з передачі мобільних терміналів, оскільки вони у повному обсязі відображені відповідачем у податковому обліку у відповідних податкових періодах.

Що стосується посилань позивача на ті обставини, що Ізнюк М.Й не мав права отримувати мобільні термінали у зв’язку з тим, що не мав довіреності на отримання мобільних терміналів, та не мав права на отримання мобільних терміналів за накладними, суд виходить з наступного.

І          Згідно до матеріалів справи, Ізнюк М.Й станом до 09.06.2002р. займав посаду заступника генерального директора з комерційних питань. Відповідно до п. 3.3. Положення про заступника генерального директора з комерційних питань, затвердженого наказом генерального директора від 26.11.1998р. № 1046К останній має право представляти підприємство в державних та громадських організаціях в межах своєї компетенції, підписувати договори та документи на підставі довіреності генерального директора заводу по закупівлі товарно-матеріальних цінностей в Україні та країнах СНД, а також з транспортно-складського господарства та приймати участь в судових засіданнях.

З огляду на викладені повноваження заступника генерального директора, останній мав право отримувати товарно-матеріальні цінності, у зв’язку з його посадовими обов’язками, у тому числі й без наявності довіреності.

Крім того, згідно ст. 241 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов’язки особи, які він представляє, лише в разі наступного схвалення правочину цією особою. Таким схваленням є вчинення дій, що свідчать про прийняття його до виконання.

Дослідивши за формою та змістом накладні № 232 від 06.06.2002р. та № 1352 від 30.09.03р., судом встановлено, що вказані накладні засвідчені відтиском печатки підприємства позивача, автентичність і дійсність якої під час розгляду справи не оспорювалася. Після одержання товарно-матеріальних цінностей у вигляді мобільних терміналів підтверджується на накладних, які були складені та передані з боку відповідача, з іншого боку - в графі “Отримано” проставлений підпис особи, яка була відповідальна за отримання цього товару, та цей підпис скріплений печаткою позивача. Отже, суд кваліфікує такі дії позивача як схвалення господарської операції з отримання мобільних терміналів за вказаними накладними.

Заперечення позивача стосовно відсутності між позивачем та громадянином Ізнюком М.Й. трудових відносин з 09.09.03р., судом не приймаються до уваги з огляду на їх необґрунтованість.

Зокрема, згідно зі ст. 21 КЗпП України трудовий договір – це угода між працівником та власником підприємства, установи, організації чи уповноваженим ним органом, чи фізичною особою, за якою працівник зобов’язується виконувати роботу, визначену даною угодою, а власник підприємства, установи, організації чи уповноважений ним орган, чи фізична особа зобов’язується виплачувати працівнику заробітну плату... . Згідно з ч.4 ст. 24 зазначеного Кодексу трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівник фактично був допущений до роботи.

Виходячи з вищенаведеного, випливає висновок про те, що особа, яка була присутня під час передачи мобільних терміналів за накладною від 30.09.03р., є працівником позивача та була уповноважена ним на отримання товару та супровідних документів до нього, оскільки позивачем на цих документах поставлена печатка, яка підтверджує, що така особа передала мобільні термінали безпосередньо власнику - позивачу.

Щодо посилання позивача на порушення відповідачем Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернених і використаних довіреностей на отримання цінностей, то суд зазначає, що відповідальність за дотримання постачальником та покупцем встановленого порядку відпуску за довіреністю цінностей, у тому числі й за ведення податкового та бухгалтерського обліку, покладається на посадових осіб підприємств, які мають право підписувати первинні документи на відпуск цінностей, та застосовується відповідними контролюючими податковими та іншими державними органами. З приводу викладеного, такі заперечення судом до уваги не приймаються.

Твердження позивача про заволодіння мобільними телефонами не уповноваженими особами та підробку первинних документів, перевірються шляхом направлення матеріалів справи до органів міліції та слідства. За наслідками дослідчої перевірки з цього питання, порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ст. 190 Кримінального кодексу України, й до теперішнього часу досудове слідство не закінчено.

Оцінивши у сукупності всі обставини справи, у тому числі, матеріли слідчих органів, та встановлені факти, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення спірної суми, у зв’язку із відсутністю боргу внаслідок належного постачання товарів з боку відповідача.

Відповідно зі ст.43 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. Оскільки позивачем не доведено факту не отримання мобільних терміналів, а матеріали справи містять первинні документи на підтвердження передачі матеріальних цінностей позивачу та вказані документи прийняті судом як докази виконання господарського зобов’язання, суд вважає вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати підлягають віднесенню на позивача відповідно до ст. 49 ГПК України.

У судовому засіданні, за згодою сторін оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України ст. ст. 22, 33, 43, 49, 75, 82-85 Господарським процесуальним кодексом України суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Відкритого акціонерного товариства “Херсонський суднобудівний завод” м. Херсон до Товариства з обмеженою відповідальністю Промислово-комерційна фірма “Титан” м. Макіївка про стягнення 10663грн. відмовити повністю.

Рішення суду набуває законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Рішення суду може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня підписання рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення підписаний 08.09.08р.

Суддя