ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 51/45

30.07.08

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства

«ІНКОР»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рекламне агентство «ЕД-ВОРЛД»

про стягнення 35641,52 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Топчій О.П.

від відповідача: не з’явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 35641,52 грн. за договором поставки від 20.11.07 р. № 07/20/11, з яких: 28642,50 грн. –основний борг, 3486,70 грн. –інфляційні нарахування, 74 грн. –3% річних, 1800,89 грн. –пені, 1432,13 грн. –штрафу в розмірі 5 % від вартості товару та 15,56 грн. –відшкодування витрат за отримання довідки від головного міжрегіонального управління статистики у м. Києві. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов’язань щодо сплати вартості отриманого товару за зазначеним договором.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.06.08 р. порушено провадження у даній справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 07.07.08 р. за участю представників сторін, яких зобов’язано надати суду певні документи.

У судовому засіданні 07.07.08р. редставник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача на виклик суду не з'явився, відзиву на позов не надав, причини неявки суду не повідомив, вимог ухвали суду від 17.06.08 р. не виконав.

За таких обставин ухвалою суду від 07.07.08 р. розгляд справи відкладено на 30.07.08р.

Представник відповідача на виклик суду повторно не з'явився, відзиву на позов не надав, вимог ухвал суду від 17.06.08 р. та від 07.07.08 р. не виконав, про причини неявки суду не повідомив.

Враховуючи, що матеріали справи містять докази належного повідомлення відповідача про час та місце судового засідання, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, приходить до висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами без участі представника відповідача.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 30.07.08 р. за згодою представника позивача судом оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

20.11.07 року між сторонами було укладено договір поставки № 07/20/11 (надалі –договір), за умовами якого позивач зобов’язувався поставити і передати у власність відповідача, а останній - прийняти і оплатити поліграфічні матеріали (надалі –товар).

Відповідно до п. 4.3 договору датою поставки є дата фактичного відвантаження товару зі складу постачальника, що підтверджується видатковою накладною.

На виконання умов договору, позивач здійснив передачу відповідачу товару на загальну суму 45 825 грн. 30 коп. що підтверджується рахунками –фактурами та видатковими накладними № РН-0001472 від 20.12.2007 року на суму 17182 грн. 80 коп., № РН-0001498 від 26.12.2007 року на суму 25261 грн. 20 коп., № РН-0000021 від 14.01.2008 року на суму 765 грн. 00 коп., № РН-0000022 від 14.01.2008 року на суму 2166 грн. 30 коп., № РН - 0000100 від 04.02.2008 року на суму 450 грн. 00 коп. (копії –у матеріалах справи).

Факт отримання відповідачем вказаного вище товару підтверджується наявними у матеріалах справи довіреностями.

Порядок розрахунків визначений сторонами у 3 розділі договору, відповідно до якого відповідач зобов’язувався здійснювати 100% оплату кожної партії товару протягом 15 календарних днів з моменту поставки. Ціна товару визначається за умовами ЕХW, склад позивача (Інкотермс –2000).

Судом встановлено, що відповідач за отриманий товар розрахувався частково у розмірі 17182,80 грн., що підтверджується банківською випискою від 29.12.07 р. із рахунку позивача.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, відповідач взятих на себе зобов’язань по оплаті товару повністю не виконав, в результаті чого виникла у нього виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 28642 грн. 50 коп.

Факт порушення відповідачем договірних зобов’язань судом встановлено та по суті не оспорений останнім.

Згідно з ст. 173 Господарського кодексу України один суб’єкт господарського зобов’язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб’єкта, а інший суб’єкт має право вимагати від зобов’язаної сторони виконання її обов’язку.

Стаття 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексу.

Частина друга цієї ж статті передбачає, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст. 525 Цивільного кодексу України), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідач заявлених до нього позовних вимог не спростував.

За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основного боргу підлягає задоволенню в сумі 28 642 грн. 50грн.

Крім того, у зв’язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов’язань за договором, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь пеню в сумі 1800,89 грн. за період з 05.01.08 р. по 30.04.08 р. та штраф в розмірі 1432,13 грн. –5% від вартості товару.

Відповідач вимоги суду не виконав, контррозрахунку пені та штрафу не надав.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

Частиною 1 ст. 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов’язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 2, ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано.

Згідно з ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Відповідно до ч.1 ст. 231 Господарського кодексу України, законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Оскільки Господарський кодексу України не містить визначень неустойки, штрафу та пені, які сплачуються у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання, слід виходити із визначень, наведених у ЦК України. При цьому слід враховувати, що відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України неустойка (штраф, пеня) може бути лише грошовою сумою і не може бути іншим майном.

Отже, штраф та пеня є різновидами неустойки, які відрізняються тим, що розмір пені залежить від тривалості прострочення боржника, а штраф не залежить.

Дана правова позиція підтверджується Роз'ясненням Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України»від 07.04.08 р. № 01-8/211.

Пунктом 8.2. договору передбачено, що у випадку порушення порядку розрахунків за поставлений товар, відповідач сплачує на користь відповідача пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен календарний день прострочення, а у випадку затримки по оплаті більше 10 днів відповідач сплачує штраф в розмірі 5% від вартості товару.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частина 2 ст. 551 ЦК України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторони можуть домовитись про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків передбачених законом.

Частина 1 ст. 203 ЦК України встановлює, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Оскільки відповідно до ст. 549 ЦК України пеня і штраф є різновидами неустойки, то стягнення з відповідача одночасно пені та штрафу за несвоєчасне виконання грошового зобов’язання суперечить положенням Конституції України та загальним засадам цивільного законодавства, а тому вимога позивача щодо стягнення з відповідача пені не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача штраф у розмірі 1432,13 грн., який був нарахований позивачем за прострочення виконання зобов’язання відповідачем, а в частині стягнення з відповідача пені відмовити повністю.

У зв’язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов’язань за договором, позивач просить суд стягнути з останнього 3% річних у розмірі 263,74 грн. та інфляційних нарахувань у розмірі 3486,70 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, частина 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошових коштів у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов’язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов’язання.

Потрібно зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань у розмірі 3486 грн. 70 коп. підлягає задоволенню. При цьому суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За розрахунком, який здійснений судом, з урахуванням вимог ст. 625 ЦК України та рекомендацій Верховного Суду України, викладених листом №62-97-р від 03.04.97р., сума інфляційних нарахувань є більшою, ніж за розрахунком позивача.

Беручи до уваги той факт, що відповідно до ч.1 п. 2 ст. 83 ПК України що суд не може виходити за межі позовних без відповідного клопотання позивача, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 3486,83 грн. інфляційних нарахувань.

Вимогу позивача про стягнення з відповідача 263,74 грн. 3% суд вважає обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню.

Окрім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь понесені ним витрати у розмірі 15,56 грн. для отримання довідки з органів статистики про знаходження відповідача в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України, що підтверджується належним чином завіреною копіює платіжного доручення від 16.05.08 р. № 33.

У п. 1 Роз’яснення Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу 6 ГПК України»від 04.03.98 року № 02-5/78 зазначається, що відповідно до розділу 6 Господарського процесуального кодексу України судовими витратами є пов’язані з розглядом справи в господарському суді витрати, які складаються з державного мита, сум, що підлягають сплаті за проведення експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов’язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, сплати послуг перекладача, адвоката, витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, та інших витрат, пов’язаних з розглядом справи.

Проаналізувавши вищезазначене, суд дійшов висновку, що витрати понесені позивачем для отримання довідки про знаходження відповідача в Єдиному державному реєстрі підприємств та організації України, відносять до інших витрат, понесених позивачем під час розгляду справи.

Враховуючи, що відповідно до ст. 44 ГПК України позивачем понесені судові витрати, пов’язані з розглядом справи, зокрема витрати на оплату інформаційно-технічного забезпечення судового процесу, витрати понесені для отримання довідки ЄДРПОУ відповідача, сплати державного мита, то зазначені витрати відшкодовуються за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 49 ГПК України).

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, з відповідача стягненню підлягає основний борг у сумі 28642,50 грн., штраф в сумі 1432,13 грн., 3% річних у сумі 263,74 грн., інфляційні нарахування у сумі 3486,70 грн., державне мито в сумі 338,25 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 111,98 грн., витрати понесені для отримання довідки ЄДРПОУ відповідача у сумі 15,56 грн.

Керуючись ст. ст. 82-85 ГПК України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1.          Позовні вимоги задовольнити частково.

2.          Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рекламне агентство «ЕД-ВОРЛД»(01033, м. Київ, вул. Гайдара, буд. 27, ідентифікаційний код 31108420) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства «ІНКОР»(01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 45, ідентифікаційний код 01282331) - з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання судового рішення, - основний борг у сумі 28 642 (двадцять вісім тисяч шістсот сорок дві) грн. 50 коп., штраф в сумі 1 432 (одна тисяча чотириста тридцять дві) грн. 13 коп., 3% річних у сумі 263 (двісті шістдесят три) грн. 74 коп., інфляційні нарахування у сумі 3486 (три тисячі чотириста вісімдесят шість) грн. 70 коп., державне мито в сумі 338 (триста тридцять вісім) грн. 25 коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 111 (сто одинадцять) грн. 98 коп., витрати, понесені для отримання довідки ЄДРПОУ в сумі 15 (п'ятнадцять) грн. 56 коп.

3.          У задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені відмовити.

4.          Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржене в порядку та строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Дата підписання рішення 08.08.08 р.

Суддя Пригунова А.Б.