ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 4/196

24.07.08

За позовом           Колективного підприємства „Радіотехніка”

До                    Дарницької районної в м. Києві ради

Треті особи 1. Фонд приватизації комунального майна Дарницького району

м.Києва

2. Головне управління з питань торгівлі та побуту виконавчого органу

Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

Про                    визнання нечинним рішення в частині

Суддя Борисенко І.І.

Представники:

Від позивача: Чепела С.І.–предст. за дов., Черняков С.М.-дов.

Від відповідача Фішер О.Д.- предст. за дов.

Від третьої особи 1.не з’явився, предст. Литовченко А.М.- за дов.був присутн. в

попередн.засід.

2. Батюсь Т.В.- предст. за дов.

В засіданні приймали участь:

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом про визнання незаконним рішення Дарницької районної в м.Києві ради від 14.06.07. №15 в частині п.32 переліку до нього.

Відповідач проти позову заперечує, просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідачем подане клопотання про залучення до справи в якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача Фонду приватизації комунального майна Дарницького району м.Києва та Головного управління з питань торгівлі та побуту виконавчого органу Київської міської ради, яке судом розглянуте та задоволене.

Позивач 30.05.08. подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить: визнати право Колективного підприємства "Радіотехника" на приватизацію нежитлового приміщення площею 155,9 кв.м. по пр.Бажана,3 в м.Києві шляхом викупу; визнати незаконним рішення Дарницької районної в м.Києві ради від 14.06.07. №15 в частині п.32 Переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади Дарницького району м.Києва, дозволених до приватизації у 2007році Додатку до рішення Дарницької районної в м. Києві ради від 14.06.07. №15; визнати незаконним рішення Дарницької районної в м.Києві ради від 11.10.06. №12 в частині п.10 Переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади Дарницького району м.Києва, що виключаються з переліку приватизації на 2006рік Додатку до рішення Дарницької районної в м.Києві ради від 11.10.06.№12.

Вищезазначена заява про уточнення позовних вимог відхиляється судом, оскільки друга вимога вже була викладена у позовній заяві, а перша та третя вимоги не є уточненням, а фактично є новими вимогами, з якими позивач може звернутися до суду з окремим позовом. Відтак - заява позивача від 30.05.08. у даній справі судом не приймається.

Третя особа 1 просить у позові відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов від 09.07.08. №314/08.

Третя особа 2 просить позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на доводи, що викладені у поясненні по справі від 10.06.08. №041/12-2311.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дарницької районної в м.Києві ради від 14.06.07. №15 затверджено перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади Дарницького району м.Києва, дозволених до приватизації у 2007році.

Згідно з п.32 додатку до вищезазначеного рішення нежитлове приміщення, розташоване в м.Києві по пр.М.Бажана, в буд. №3, яке орендується відповідачем у даній справі - Колективним підприємством "Радіотехніка" - дозволене до приватизації шляхом аукціону.

Позивач не погоджується з рішенням відповідача і просить визнати його недійсним, оскільки: починаючи з 1986року є одноособовим орендарем нежитлового приміщення; відповідач своїм рішенням від 30.09.05. №11 встановив для позивача спосіб приватизації приміщення шляхом викупу; об'єкт малої приватизації, як вважає позивач, належить йому на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про власність від 30.01.96. і тому, згідно з и.5 Указу Президента України від 30.12.94. №827 та п.49 Закону України "Про державну програму приватизації"" позивач набув право щодо викупу займаного приміщення. Крім того, позивач в обгрунтування вимог посилається на те, що ним здійснено всі необхідні підготовчі дії для приватизації орендованого приміщення шляхом викупу. Втім, відповідач листом від 16.07.07. №180 повідомив позивача про прийняття рішення щодо іншого виду приватизації - шляхом аукціону. Крім того, позивач посилається на те, що його право на спосіб приватизації займаного приміщення шляхом викупу підтверджується листом регіонального відділення ФДМУ по м.Києву від 09.06.95. №30-03/976, листом ФДМУ від 29.04.05. №10-20-5733. Позивач вважає, що в нього є всі законні підстави для викупу займаного приміщення, а відповідач його право ігнорує і, відповідно, рішення Дарницької районної в м.Києві ради від 14.06.07. за №15 в частині п.32 додатку до нього не може бути чинним.

Відповідач, в свою чергу, заперечує проти позовних вимог и просить у позові відмовити, так як діюче законодавство зобов'язує органи приватизації та органи, що за їх поданням затверджують переліки об'єктів малої приватизації, розглянути заяву покупця, проте не зобов'язують задовольнити її щодо конкретного способу приватизації, якщо інше не передбачено законом; позивач не надав доказів щодо існування будь-якої з обставин, за наявності яких, як це передбачено ст.П Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" повинен бути застосований саме викуп приміщення, а не інші види його приватизації; посилається на те, що суд не вправі своїм рішенням встановлювати чи змінювати встановлений власником спосіб приватизації об'єктів, зазначає, що діючим законодавством не передбачена можливість зобов'язання представницького органу місцевого самоврядування ( в тому числі - відповідача у даній справі) прийняти відповідне рішення, оскільки такі рішення приймаються на сесії ради шляхом голосування.

Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенста права і Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй.

У ст.150 Конституції України встановлено, що до повноважень Конституційного Суду України належить офіційне тлумачення Конституції України та законів України та з питань, передбачених цією статтею, Конституційний суд ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені, а отже - і вищезазначені Рішення Конституційного Суду України.

На цих підставах грунтується і рішення Конституційного суду України від 14.12.00. №15-рп/2000 (Справа №1-31/2000) (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України), в якому, зокрема зазначено, що обов’язок виконання Рішення Конституційного Суду України є вимогою ч.2 ст.150 Конституції України, яка має найвищу юридичну силу щодо всіх іншіх нормативно-правових актів, як це встановлено ч.2 ст.8.

Разом з цим, відповідно до Рішення Конституційного суду України від 13.12.00. №14-рп/2000 (Справа №1-16/200) (справа про визначення способу малої приватизації) органи приватизації зобов'язані розглянути подані покупцями заяви та, у разі відсутності підстав для відмови, встановлених Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", включити конкретне підприємство до переліку об'єктів, що підлягають приватизації у встановлений спосіб, або прийняти рішення про відмову в приватизації. А включення підприємства до іншого, ніж пропонує покупець, переліку об'єктів приватизації не може розглядатися як відмова у приватизації.

При цьому суд приймає до уваги і рекомендації Вищого господарського суду України від 25.04.01., викладені у листі №01-8/500 зі змінами та доповненнями, в п.7 якого зазначено про те, що господарським судам слід мати на увазі рішення Конститууційного Суду України від 13.12.00. №14-рп, яким передбачено, що пропозиція покупця щодо способу приватизації підлягає розгляду у визначений законом строк, але вона не є обов'язковою для органів, які визначають або затверджують переліки об'єктів малої приватизації, за винятком випадків, передбачених статтею 11 Закону про малу приватизацію та іншими законами.

Твердження позивача про те, що вищевказане Рішення Конституційного суду не може застосовуватись до даного спору, оскільки приміщення займає не товариство покупців, в власник цілісного майнового комлексу, безпідставне, оскільки у Рішенні Конституційного суду від 13.12.00. №14-рп/200 дається офіційне тлумачення окремих положень ст.7 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" стосовно визначення саме способу малої приватизації без врахування суб'єктного складу самих покупців. Разом з цим, визначення поняття покупців у процесі приватизації та хто може (або не може) бути покупцями, міститься у ст.8 Закону України „Про приватизацію державного майна”.

Крім того, посилання позивача, в обгрунтування позовних вимог, на п.49 Закону України „Про державну програму приватизації” безпідставне, оскільки вищевказаним пунктом передбачене право викупу відповідної будівлі, якщо це не заборонено законодавством України чи відповідною місцевою радою (щодо об'єктів права комунальної власності). Позивачем не враховано при цьому, що відповідно до рішення відповідача від 11.10.06. №12 внесені зміни до раніше прийнятих рішень від 30.12.04. №9, від 30.09.05. №11, від 23.12.05.№10 і всі об'єкти, зазначені в додатку, в тому числі - і спірне приміщення - виключені з переліку приватизації. Тобто, станом на 11 жовтня 2006року нежитлове приміщення, яке займав позивач, було заборонене до приватизації, (тобто - заборонене відповідною місцевою радою) і такі дії місцевої ради, в свою чергу, не суперечать п.49 вищезазначеного закону, а кореспондуються з вищезазначеною нормою.

А посилання позивача на п.5 Указу Президента України від 30.12.94. №827/94 не може бути враховане судом, оскільки у вищезазначеній нормі йдеться про те, що приміщення, в яких розташовані приватизовані до набрання чинності цим Указом об'єкти малої приватизації та приміщення, зазначені у статті 4, викуповуються власником приватизованого об'єкта малої приватизації; а свідоцтво про власність позивач отримав 30.01.96., тобто - приватизація відбулася після набуття чинності вищезазначеним Указом.           Крім того, вищезазначений Указ Президента, дозволяючи викуп приміщень та майна, не зобов'язує органи, які визначають або затверджують перелік об'єктів малої приватизації, приймати саме той спосіб приватизації, який запропонований покупцем.

При цьому, суд приймає до уваги, що відповідно до п.п.30 п.1ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції міських рад відносить прийняття рішень щодо відчуження комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також визначення доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності.

Крім того, відповідно до норм ст.ст.46,59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" відповідач, як представницький орган місцевого самоврядування, мав право прийняти у передбаченому чинним законодавством порядку рішення, що відноситься до його компетенції, і в тому числі - змінити раніше прийняте рішення. Так, і у прийнятому рішенні від 14.06.07. №15, яке оскаржує позивач, зазначено про те, що спосіб приватизації вказаних об'єктів та їх перелік може бути змінено рішенням ради.

Відповідно до ст. 33 ПІК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

Проте, позивач не надав суду доказів наявності будь-якої з обставин, внаслідок яких відповідно до ст.11 Закону України „Про приватизацію невеликих державних” підприємств (малу приватизацію)" приватизація приміщення повинна здійснитись тільки шляхом викупу, оскільки : згідно зі ст. 11 вищезазначеного закону, викуп застосовується до тих об'єктів, які не були продані на аукціоні чи за конкурсом і були включені до переліку об'єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу і були здані в оренду, якщо право на викуп було передбачено договором оренди, укладеним до набрання чинності Законом України "Про оренду державного та комунального майна".           Таким чином, Законом конкретно визначені випадки, коли у орендаря виникає право викупу майна, стосовно якого є рішення про приватизацію.

Матеріалами справи підтверджується про те, що на даний час спірне приміщення підлягає приватизації шляхом аукціону; спірне приміщення було виключене з переліку об'єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу, а право на викуп в договорі оренди, укладеному 06.05.93. за №34 передбачене не було.

Таким чином, оскільки позивач не обґрунтував належним чином свої вимоги щодо приватизації спірного приміщення саме шляхом викупу, а діючим законодавством не передбачене право зобов'язання представницького органу приймати відповідне рішення і позивач також не дає посилань на норми законодавства, на підставі яких таке зобов'язання може відбутися, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог і визнання їх такими, що задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищезазначене, господарський суд дійшов висновку про те, що підстави для визнання недійсним рішення Дарницької районної в м. Києві ради від 14.06.07. №15 в частині п.32 додатку до нього - відсутні.

Судові витрати покладаються на позивача, відповідно до ст..49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 33,43,49,82-85 ГПК України, господарський суд м.Києва

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Суддя І.І. Борисенко