ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 12/84

10.09.08

За позовом                    Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Поділля»

До                              Аграрного фонду України

Про                              стягнення 63 705, 39 грн.

Суддя Л.В.Прокопенко

Представники:

Від позивача Стрижак В.З. –предст. (дов. від 01.10.2007 р. б/н)

Від відповідача Куприненко Н.В. –предст. (дов. від 11.04.2008 р. № 32)

Обставини справи:

Позовні вимоги заявлені про стягнення 63 705, 39 грн. боргу згідно кредитних договорів про бюджетні позики в межах державних заставних закупівель від 12.09.2005 р. № 669, від 16.09.2005 р. № 673, від 21.09.2005 р. № 755, від 30.09.2005 р. № 897, від 13.10.2005 р. № 1011.

Ухвалою суду від 06.03.2008 р. порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 15.04.2008 р.

В судовому засіданні 15.04.2008 р. представником відповідача надано пояснення на позов, у яких він проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у поясненнях. В засіданні оголошено перерву до 25.04.2008 р.

В судовому засіданні 25.04.2008 р. оголошено перерву до 20.05.2008 р.

Ознайомившись з матеріалами справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Між сторонами у 2005 році укладені кредитні договори про бюджетні позики в межах державних заставних закупівель, а саме: від 12.09.2005 р. № 669, від 16.09.2005 р. № 673, від 21.09.2005 р. № 755, від 30.09.2005 р. № 897, від 13.10.2005 р. № 1011.

Згідно зазначених договорів, відповідач як кредитор надає позивачу як позичальнику бюджетну позику згідно Закону України «Про державну підтримку сільського господарства України», позичальник повертає суму бюджетної позики та сплачує відсотки за її користування згідно умов договорів.

Для забезпечення своїх зобов’язань позичальник передає в заставу зерно.

Відповідно до умов договорів від 12.09.2005 р. № 669, від 16.09.2005 р. № 673, від 21.09.2005 р. № 755, від 30.09.2005 р. № 897 розмір бюджетної позики становив по 42 000 грн. (по 420 грн. за 100 тон), за договором від 13.10.2005 р. № 1011 –86 821, 56 грн. (по 420 грн. за 206, 718 тон).

Позивач зобов’язався повернути позики до 01.07.2006 р.

30.06.2006 р. між сторонами укладено додаткова угоди до кредитних договорів, згідно яких пункти 4.6 договорів викладено у новій редакції, а саме: для зарахування предмету застави до складу державного продовольчого резерву позичальник надає кредитору податкову накладну, складське свідоцтво, свідоцтво (частина А) подвійного складського свідоцтва на зерно з передавальним написом на кредитора на акт приймання-передачі зерна або видаткову накладну.

Також 30.06.2006 р. між сторонами підписано акти приймання –передачі, згідно яких у зв’язку з переходом предмету застави у власність держави та зарахування його до складу державного продовольчого резерву позивач передав, а відповідач прийняв зерно в кількості згідно укладених договорів, проте про ціні 525 грн. за тону.

Зазначена у актах ціна у розмірі 525 грн. за тону визначена згідно наказу Міністерства аграрної політики України від 25.08.2005 р. № 427.

Так як ціна зерна згідно укладених кредитних договорів становить 420 грн. за тону, а передане зерно до державного продовольчого резерву по ціні 525 грн. за тону, то позивач вважає, що відповідач зобов’язаний відшкодувати йому різницю, що утворилася між цінами у розмірі 63 705, 39 грн.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив з таких підстав.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про державну підтримку сільського господарства України»розмір суми бюджетної позики не може перевищувати 80% вартості застави, розрахованої, виходячи з розміру встановленої мінімальної закупівельної ціни.

Наказом Міністерства аграрної політики України від 25.08.2005 р. № 427 затверджена мінімальна закупівельна ціна жита групи «А» і на момент укладення кредитних договорів складала 525 грн. за тону, розмір бюджетної позики складав 420 грн. за тону.

Враховуючи, що позивачем не погашено суми боргу, то 606, 718 тон перейшло у власність держави і було зараховано до продовольчого фонду за ціною 525 грн. за тону.

Так як між сторонами не укладався договір купівлі-продажу, то вимоги про оплату зерна відповідач вважає безпідставними.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Режим державних заставних закупівель, в рамках якого виникли правовідносини сторін, регулюються Законом України «Про державну підтримку сільського господарства України».

Зокрема, ст. 12 Закону чітко визначено максимальний розмір бюджетної позички в межах державних закладних закупівель, що не може перевищувати 80% вартості застави, розрахованої, виходячи з розміру встановленої мінімальної закупівельної ціни.

Наказом Міністерства аграрної політики України від 25.08.2005 р. № 427 затверджена мінімальна закупівельна ціна жита групи «А» і на момент укладення кредитних договорів складала 525 грн. за тону, розмір бюджетної позики складав 420 грн. за тону, що становить 80% закупівельної ціни.

Тобто, згідно укладених кредитних договорів про бюджетні позики в межах державних заставних закупівель відповідач оплачував не 100% вартості зерна, а 80%, тоді як при передачі зерна до державного продовольчого резерву в актах вказана його 100% вартість, що становить 525 грн. за тону.

Згідно матеріалів справи сума бюджетної позики не повернута, і позивач в якості розрахунку передав до державного продовольчого резерву раніше передане у заставу зерно.

І статею 12 Закону, і положеннями укладених між сторонами договорів передбачено, що якщо основна сума бюджетної позики та/або плата за її використання не погашається позичальником у строк, встановлений кредитним договором, то з такого моменту: а) предмет застави переходить у власність держави та зараховується до складу державного продовольчого резерву за цінами, що діяли на момент оцінки такого предмета застави; б) зобов'язання між сторонами договору вважаються повністю виконаними (у тому числі щодо плати за користування бюджетною позикою та повернення її основної суми).

Тобто, згідно наведеного вище, у випадку неповернення отриманої бюджетної позички відповідач не зобов’язаний додатково оплачувати позивачу 20% вартості зерна, що мало би місце у випадку звичайного продажу зерна.

В даному випадку положення п. 12.2.6 ст. 12 Закону фактично є штрафними санкціями за невиконання умов кредитних договорів.

Положення п. 12.2.5 ст. 12 Закону, згідно якого при повному погашенні основної суми бюджетної позики та плати за її використання, у тому числі достроковому, позичальнику повертається просте чи подвійне складське свідоцтво (складська квитанція), а зерно звільняється з-під режиму застави, не застосовуються в даному випадку, оскільки позивачем не повернуто бюджетну позику згідно умов укладених договорів.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст. ст. 49, 82-89, 93 ГПК України, ст. 12 Закону України «Про державну підтримку сільського господарства України», суд, -

ВИРІШИВ:

1.          В задоволенні позовних вимог відмовити.

2.          Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом 10 днів з дня прийняття.

Суддя                                                                                          Л.В.Прокопенко