ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
м. Хмельницький, Майдан Незалежності, 1 тел. 71-81-84, факс 71-81-98
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

"17"
липня 2008 р.
Справа №16/247-НА

За
позовом Приватного
підприємця ОСОБА_1 м. Хмельницький

до  Державної
податкової інспекції у м. Хмельницькому, м. Хмельницький

про
1. визнання
протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми „В1” від
31.03.2008 р. за № 000127704/0/2638, яким зменшено суму бюджетного
відшкодування на суму 54 066 грн.;

2. визнання частково протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
№ 000011702/0/2646
форми  „Р” в частині донарахування
податку на доходи фізичних осіб за 2006 р. в сумі 415,09 грн.;

3. визнання протиправними дії відповідача по зменшенню
рядка 26 Декларації з податку на додану вартість за вересень 2007 р. на суму 34
931 грн.;

4. відшкодування майнової шкоди, заподіяної протиправними
рішеннями та діями суб'єкта владних повноважень у розмірі 5 100 грн.

Суддя      В.В. Магера                                                            Секретар
судового засідання Світко С.В.

Представники
сторін:

Від
позивача:ОСОБА_2 -за довіреністю від 01.02.07;

Від
відповідача: Мартинюк А.В. -за довір. № 16272/9/10 від 26.05.2008 р.

Ворник С.О. - за
довір. № 16361/9/10 від 26.05.2008 р.

Зелінський Р.В. -за довір.
№ 21627/9/10 від 15.07.2008 р.

У судовому засіданні 17.07.08 р. згідно ч. 3
ст. 160 КАСУ проголошено вступну і
резолютивну частини постанови.

Ухвалою суду від 04.04.2008 р. відкрито провадження в
адміністративній справі та призначено судовий розгляд по справи на
25.04.2008р., про що сторони повідомлені належним чином. Ухвалою суду від
25.04.08р. відкладено розгляд справи та призначено на 26.05.08р. Ухвалою суду
від 26.05.08 р. розгляд справи відкладено та призначено на 05.06.08 р., про що
сторони повідомлені належним чином. Ухвалою суду від 06.05.08р. відкладено
розгляд справи та призначено на 30.06.08р.

Ухвалою
суду від 19.06.08 р. розгляд справи призначено на 17.07.08 р. у зв'язку із тим,
що 30 червня 2008р. -вихідний день. Ухвала суду від 19.06.2008 р. направлена на
адресу сторін рекомендованою кореспонденцією.

Суть
спору: Позивач
звернувся з позовом до суду, із урахуванням заяви про збільшення розміру
позовних вимог, відповідно до якої просить суд: визнати протиправним та
скасувати податкове повідомлення-рішення форми „В1” від 31.03.2008 р. за №
000127704/0/2638, яким зменшено суму бюджетного відшкодування на суму 54 066
грн.; визнати частково протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення
№ 000011702/0/2646 форми  „Р” в частині
донарахування податку на доходи фізичних осіб за 2006 р. в сумі 415,09 грн.;
визнати протиправними дії відповідача по зменшенню рядка 26 Декларації з
податку на додану вартість за вересень 2007 р. на суму 34 931 грн.;
відшкодувати майнову шкоду, заподіяну протиправними рішеннями та діями суб'єкта
владних повноважень у розмірі 5 100 грн.

В
обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що позивач здійснює внутрішні
та міжнародні транспортні перевезення. Вказує, що у відповідності до п. 4.1 ст.
4 Закону України „Про податок на додану вартість” позивач визначав базу
оподаткування операцій з поставки транспортних послуг виключно виходячи з їх
договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними цінами, які згідно
п.п.1.20.1. Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” є
звичайними і відповідають рівню справедливих ринкових цін. Жодних математичних
чи інших розрахунків позивач не проводив і жодного розподілу вартості
перевезень за ставкою 20% та 0% не здійснював. Посилання посадових осіб ДПІ у
м. Хмельницькому на п.п.6.2.4 п.6.2 ст.6 Закону України „Про податок на додану
вартість” як на підставу для здійснення розподілу бази оподаткування за ставкою
20% та ставкою 0% є необґрунтованим і базується лише на суб'єктивних
припущеннях перевіряючих. Крім того, позивач вказує на відсутність фактів
порушення ним вимог п.п.6.2.4 п.6.2. ст.6 Закону України „Про податок на додану
вартість”.

Також
необгрунтованим на думку позивача є посилання відповідача на Наказ Міністерства
транспорту України від 05.02.2001 р. №65 „Про затвердження Методичних
рекомендацій з формування собівартості перевезень (робіт, послуг) на
транспорті”, який не зареєстрований в міністерстві юстиції України, носить лише
рекомендаційний характер для юридичних осіб І застосовується для цілей
планування, ведення обліку і калькулювання собівартості перевезень (п.2).

Дані
методичні рекомендації не поширюються на фізичних осіб-підприємців та не можуть
бути застосовані ними через відмінності ведення бухгалтерського обліку між
юридичними та фізичними особами.

Таким
чином, посадовою особою податкового органу було проведено розподіл баз
оподаткування за ставкою 20% та 0% виходячи з відстані перевезення вантажів, а
не виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними
цінами. Такі дії суперечать вимогам п.4.1. ст.4 Закону України „Про податок на
додану вартість”, і можуть розцінюватись лише як спосіб довести, що визначена
посадовою особою база оподаткування є звичайною ціною, яка відповідає рівню
справедливих ринкових цін, а донараховані зобов'язання з податку на додану
вартість фактично проведені внаслідок визначення звичайних цін (що також є
перевищенням наданих повноважень).

Отже,
здійснений посадовою особою розрахунок податкових зобов'язань, що підлягають
оподаткуванню за ставкою 20% за 2006 рік (додаток до Акта), не грунтується на
приписах законодавства, та є вчинений з перевищенням наданих повноважень.

Вказівка
посадової особи в акті перевірки про порушення позивачем вимог п.4.1 ст.4,
п.п.6.2.4. п.6.2. ст.6 Закону України „Про податок на додану вартість” (стор.17
Акта), як стверджує позивач є необгрунтованою, і не може слугувати доказом
вчинення ОСОБА_1. податкового правопорушення, що призвело до заниження
податкового зобов'язання з ПДВ у 2006 р. на суму                  16 374 грн.

Разом
із тим, позивач вважає необгрунтованими дії по виключенню зі складу податкового
кредиту суми податку на додану вартість нараховані (сплачені) в податкових
накладних та вантажних митних деклараціях, оскільки, на його думку, посилання в
Акті на відсутність у податкових накладних номенклатури придбаного товару не
відповідає фактичним обставинам справи, так як податкова накладна - це звітний
податковий документ і одночасно розрахунковий документ, то без наявності в
такому документі опису (номенклатури) товарів (робіт, послуг) та їх кількості
(обсягу, об'єму) було б неможливо здійснити оприбуткування відповідних товарів
та відобразити їх в обліку.

Фактично,
вказані в Акті податкові накладні (стор.18 Акту) містять окремий рядок з описом
(номенклатурою) товарів та їх кількістю, та є належними звітними податковими
документами.

Тому,
як стверджує позивач, вказівка посадової особи в акті перевірки про порушення
позивачем вимог п.п.7.2.1. п.7.2. ст.7 Закону України „Про податок на додану
вартість” є необгрунтованою, і не може слугувати доказом вчинення ОСОБА_1.
податкового правопорушення, що призвело до завищення податкового кредиту з ПДВ
у квітні, липні 2006 р. на
1 595,68 грн.

Крім
того, як стверджує позивач, посилання відповідача в Акті на включення до
податкового кредиту сум податку у зв'язку з придбанням товарів, що не
використовувались в господарській діяльності платника (стор.18 Акту) є
необгрунтованим і не відповідає фактичним обставинам справи, зокрема:

Позивач
також проводив господарську діяльність по придбанню будівельних матеріалів та
інструментів для будівництва пункту технічного обслуговування автотранспорту та
влаштування автостоянки великовантажних автомобілів за адресою: АДРЕСА_1

Крім
того, у березні, травні, червні, серпні 2006 р. ним придбавались
товарно-матеріальні цінності для здійснення майбутніх робіт по будівництву та
влаштуванню пункту технічного обслуговування автотранспорту та автостоянки.

Вищевказані
товарно-матеріальні цінності були передані підряднику - ПП ОСОБА_3. в якості
матеріалів замовника для виконання підрядних робіт. Право власності на вказані
ТМЦ не передавалось, тому передача була здійснена накладними на внутрішнє
переміщення №ПМ-000001/06 від 01.07.2006 р. та №ПМ-000002/06 від З1.12.2006 р.

Облік
вищевказаних товарно-матеріальних цінностей проводиться за рахунком 205
„Будівельні матеріали” в розрізі матеріально відповідальної особи - ПП ОСОБА_3.
По мірі надходження підтверджуючих документів про фактичне використання ТМЦ у
підрядних роботах, відбувалось списання залишків будівельних матеріалів з
рахунку 205 на рахунок 351 „Капітальне будівництво”.

У
відповідності до п.п.7.4.1 п.7.4. ст.7 Закону України „Про податок на додану
вартість” право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того,
чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку
протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник
податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Факти
використання вищевказаних товарно-матеріальних цінностей в операціях, які не є
об'єктом оподаткування згідно зі ст.3 цього Закону або звільняються від
оподаткування згідно зі ст.5 цього Закону відсутні, тому висновки посадової
особи про те, що придбані ТМЦ не призначаються для їх використання в
господарській діяльності позивача, ґрунтуються на його особистих припущеннях і
суперечать даним обліку та фактичним обставинам.

Тому,
на думку позивача, висновки посадової особи в Акті про порушення позивачем
вимог п.п.7.4.4. п.7.4. ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” є
необгрунтованими, і не можуть слугувати доказом вчинення ОСОБА_1. податкового
правопорушення, що призвело до завищення податкового кредиту з ПДВ на суму 6
022 грн.

Як
стверджує позивач, висновки відповідача в Акті про порушення позивачем
п.п.7.4.1. п.7.4. ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” є
безпідставними, і на його думку не є доказом завищення податкового кредиту в
грудні 2006 р. на суму 69 090 грн. (стор. 18-21 Акту), оскільки позивачем були
отримані ліцензії, видані Міністерством транспорту України, на здійснення
господарської діяльності із внутрішніх та міжнародних перевезень вантажів, у
відповідності до умов яких, кожен транспортний засіб, який використовується для
здійснення ліцензійних видів діяльності, має мати відповідну ліцензійну картку,
яка є документом дозвільного характеру і надає право здійснювати перевезення вантажів,
згідно з отриманою ліцензією. Тобто, без ліцензійної картки транспортний засіб
не може здійснювати перевезення, а сама ліцензійна картка є доказом того, що
транспортний засіб має (може) використовуватись у господарській діяльності
(перевезення вантажів).

Крім
того, фактичним доказом здійснення господарської діяльності з перевезення
вантажів конкретним транспортним засобам є первинний документ (шляховий лист чи
міжнародна транспортна накладна СМК).

Позивач
також повідомив суду про те, що у його власності знаходилось 18 вантажних
автомобілів, кожний з яких має відповідну ліцензійну картку і фактично
здійснював господарську діяльність з перевезення вантажів (що підтверджується
первинними документами).

Таким
чином, доходи від здійснення господарської діяльності формувались в результаті
використання даних вантажних автомобілів.

„Правилами
державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних
машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і
моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок”, затвердженими постановою
Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 р. №1388, встановлено єдиний на
території України порядок державної реєстрації, обліку та видачі реєстраційних
документів і номерних знаків (п.1 Правил).

Згідно
п.6 зазначених Правил транспортні засоби реєструються за юридичними та
фізичними особами.

Реєстрація
транспортних засобів здійснюється на підставі заяви власника і документів, що
посвідчують правомірність придбання транспортного засобу. Такими документами можуть
бути довідка-рахунок та вантажна митна декларація (засвідчена митним органом
копія) - для фізичних та юридичних осіб (п.8 Правил).

На
зареєстровані транспортні засоби видаються свідоцтва про реєстрацію, а також
номерні знаки, що відповідають державному стандарту України. Якщо власник
транспортного засобу передав в установленому порядку право користування і (або)
розпорядження ним іншій фізичній або юридичній особі, їм видається підрозділами
ДАІ тимчасовий реєстраційний талон на період дії документа, який підтверджує
право користування і (або) розпорядження (п. 15 Правил).

Перереєстрація
транспортних засобів проводиться у разі зміни їх власника, місця стоянки,
місцезнаходження або найменування власника - юридичної особи, місця проживання
або прізвища, імені чи по батькові фізичної особи, яка є власником
транспортного засобу, а також кольору, марки або моделі транспортного засобу
внаслідок переобладнання чи заміни двигуна або кузова, інших складових частин,
що мають Ідентифікаційні номери (п.35 Правил).

Згідно
з Додатком 2 до постанови Кабінету Міністрів України від 31.01.1992 р. №47 „Про
затвердження зразків національних та міжнародного посвідчень водіїв і
документів, необхідних для реєстрації транспортних засобів” (у редакції
постанови Кабінету Міністрів України від 30.11. 2004 р. №1615) на лицьовому
боці Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу здійснюється запис „Прізвище
або організація”, „Ім'я та по батькові”.

Оскільки,
чинним законодавством передбачено лише два можливі суб'єкта (власника транспортного
засобу) - фізична особа чи юридична особа, то у свідоцтві про реєстрацію
транспортного засобу зазначають лише ПІБ власника - без позначок про його
статус підприємця чи звичайної особи.

Фізична
особа-підприємець відповідає всім своїм майном, і власником майна є фізична
особа. Державна реєстрація фізичної особи в якості суб'єкта господарювання
фізичної особи-підприємця не змінює права власності на майно.

Тому
зміна статусу фізичної особи (наприклад, реєстрація його в якості підприємця)
не є підставою для перереєстрації транспортного засобу, оскільки не
відбувається зміна власника і не є підставою видачі нового свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу.

Відсутність
спеціальних позначок у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу про статус
фізичної особи не є доказом того, що автомобіль не належить підприємцю.

Автомобіль
реєструють на підставі документів, що підтверджують правомірність придбання
транспортного засобу (наприклад ВМД), вони і підтверджують правомірність
придбання саме підприємцем, оскільки саме він, а не приватна особа, виступив
імпортером, і саме він зі свого валютного рахунку здійснив перерахування
валюти, а не приватна особа.

Крім
того, достовірним доказом використання автомобілів в господарських операціях є
ліцензійні картки та первинні транспортні документи.

Позивачем
як приватним підприємцем були укладені зовнішньоекономічні контракти на
придбання вантажних автомобілів, з валютних рахунків ПП ОСОБА_1. була здійснена
оплата вартості автомобілів, та сплачений податок на додану вартість митним
органам за ВМД. Автомобілі були розмитнені на ПП ОСОБА_1, також на них були
отримані ліцензійні картки з дозволеним видом робіт „внутрішні та міжнародні
перевезення вантажів автомобільним транспортом”. Крім того, автомобілі фактично
здійснювали транспортні перевезення, тобто, використовувались в оподатковуваних
операціях. Відсутність у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу
спеціальних відміток про статус підприємця не спростовує вищевикладених фактів,
і не є доказом відсутності мети для подальшого використання їх для поставки
послуг в оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності.

Згідно
п.п.7.2.7. п.7.2. ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” у разі
імпорту товарів на митну територію України документом, що посвідчує право на
отримання податкового кредиту, вважається вантажна митна декларація, оформлена
відповідно до вимог законодавства, яка підтверджує сплату податку на додану
вартість, або погашений податковий вексель.

Вантажні
митні декларації на придбані транспортні засоби, оформлені відповідно до вимог
законодавства, податок на додану вартість фактично сплачений (саме приватним
підприємцем) митним органам у повному обсязі, транспортні засоби придбані для
здійснення господарської діяльності в оподатковуваних операціях, тому позивачем
у відповідності до вимог п.п.7.4.1 п.7.4. ст.7 Закону України.

Відповідач
у запереченні проти позову, його повноважні представники в судовому засіданні
проти позову заперечують та зазначають, дії відповідача по проведенню перевірки
відповідають вимогам чинного законодавства, а спірні податкові
повідомлення-рішення прийнято на ті порушення податкового законодавства, що
були встановлені при проведені перевірки приватного підприємця.

Разом
із тим, позиція відповідача щодо заяви позивача про збільшення розміру позовних
вимог від 19.05.08 р. відображена у додаткових запереченнях проти позову.

Розглянувши
матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив
наступне:

Приватний
підприємець ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа -підприємець, що
підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи підприємця
НОМЕР_1

Відповідно
до Ліцензії НОМЕР_2 та Ліцензії НОМЕР_3 Міністерства транспорту та зв'язку
України ПП ОСОБА_1. дозволено наступні види робіт: -внутрішні перевезення
вантажів, -міжнародні перевезення вантажів, -надання послуг з міжнородних
перевезень вантажів автомобільним транспортом.

Відповідно
до Свідоцтва серіяНОМЕР_5 позивач є платником єдиного податку.

ДПІ у
м. Хмельницькому проведено виїзну планову перевірку дотримання вимог
податкового законодавства суб'єктом господарювання - фізичною особою ПП
ОСОБА_1. за період з 01.10.2004 р. по 30.09.2007 р., за наслідками якої
складено акт від 18.03.2008 року № 2269/17-1/.

Згідно
висновків акту, в ході перевірки встановлено, що позивачем завищено бюджетне
відшкодування на 60 138 грн. в розрізі звітних періодів з березня 2007 р. по
вересень 2007 р.

Крім
того, в акті зазначено, що завищено від'ємне значення різниці між сумою
податкового зобов'язання та податкового кредиту за вересень 2007 р.(рядок 22.2
Декларації), яке зараховується до складу податкового кредиту наступного
звітного (податкового) періоду в сумі 3 555 грн.

Завищено
залишок від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до
складу податкового кредиту наступного податкового періоду (рядок 26 Декларації
за вересень 2007 р.) в сумі 34 931 грн., дане значення завищення необхідно
врахувати платником при складанні наступної декарації по податку на додану
вартість.

Відповідно
до абз.”б” п.п.7.7.7 п.7.7 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість”
та із врахуванням перевірок сума бюджетного відшкодування в сумі 54 066 грн.
згідно вказаного вище акту підлягає вирахуванню в тому числі в розрізі звітних
періодів з березня 2007 р. по вересень 2007 р.

Крім
того, за період з 01.01.2006 р. по 30.09.2007 р. встановлено заниження суми
чистого доходу на загальну суму 4 638,00 грн. по періодах:

2006
р.-3 193,00 грн;

9
місяців 2007 р. -1 445,00 грн.

В          результаті чого занижено податкове
зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 631,84 грн. ,
по періодах:

2006
р. -3 193,00*0,13- 415,09 грн.;

9          місяців 2007 р. -1 445,00*0,15 -
216,75 грн.

Разом із тим, в акті перевірки також
зазначено, що в порушення п.1.6. ст.1; ст.3; п.6.5 ст. 6; ст.7, ст.16; ст.17
Закону України  „Про податок з доходів
фізичних осіб” та п. 4 Постанови КМУ від 26.12.2003 р. № 2035 „Про затвердження
Порядку надання документів та їх складу при застосуванні податкової соціальної
пільги” у місяці припинення трудових відносин з працедавцем, при нарахуванні
місячного,доходу працівника у вигляді заробітної плати надано соціальну пільгу,
внаслідок чого не донараховано (недоутримано) податок з доходів фізичних осіб в
сумі 113,75 грн.

На
підставі акту перевірки від 18.03.2008 р. ДПІ у м. Хмельницькому прийнято
податкове повідомлення-рішення форми „В1” від 31.03.2008 р. за №
000127704/0/2638, яким позивачу встановлено суму завищення бюджетного
відшкодування по ПДВ в розмірі 54 066 грн. та податкове повідомлення-рішення №
000011702/0/2646 форми  „Р”, яким
позивачу нараховано податок на доходи фізичних осіб за 2006 р. в сумі 631,86
грн.

На
підтвердження фактів здійснення господарської діяльності позивачем надано
податкові накладні, вантажно митні декларації типу ІМ 40, платіжні доручення в
іноземній валюті, договір оренди земельної ділянки від 23.10.2006 р., договір
по виконанню робіт по підготовці будівельного майданчика від 01.02.2007 р.,
звіти платника єдиного податку за 9 місяців та за 2006 р.

Позивачем
подано до податкового органу податкову декларацію з податку на додану вартість
за 9 місяців 2007 р., яка отримана ДПІ 17.10.2007 р., що підтверджується
відповідним штампом. В даній декларації в рядку 25 позивачем визначено суму, що
підлягає бюджетному відшкодуванню в розмірі 17 527 грн. В рядку 26 позивачем
визначено залишок від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування
включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду в
розмірі 34 931 грн. До вказаної декларації позивачем подано розрахунок суми
бюджетного відшкодування та заяву про повернення суми бюджетного
відшкодування.

Позивач
не погоджуючись із висновками податкового органу, що відображені в акті
перевірки та винесеними податковими повідомленнями-рішеннями звернувся з
позовом до суду.

Досліджуючи
надані докази, оцінюючи їх в сукупності, до уваги приймається наступне:

Відповідно
до ч.1 ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на
засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

Ч.2
ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами
України.

Згідно
з ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно
до п. 4.1 ст.4 Закону України „Про податок на додану вартість” база
оподаткування операції з поставки товарів (послуг) визначається виходячи з їх
договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче
за звичайні ціни, з урахуванням акцизного збору, ввізного мита, інших
загальнодержавних податків та зборів (обов'язкових платежів), згідно із
законами України з питань оподаткування. Пунктом 1.18 ст.1 цього Закону
встановлено, що звичайні ціни розуміються та застосовуються за правилами,
визначеними п.1.20 ст.1 Закону України „Про оподаткування прибутку
підприємств”.

Згідно
з п.п.1.20.1 п.1.20 ст.1 Закону України „Про оподаткування прибутку
підприємств” звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена
сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така звичайна
ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін. Справедлива ринкова ціна - це
ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що
продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх
отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно
незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі
товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (за їх
відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг).

Наявними
в матеріалах справи доказами (договорами, заявками, замовленнями, актами
здачі-прийняття робіт (наданих послуг)) підтверджується, що саме по звичайній
ціні, яка відповідає справедливій ринковій ціні, як того вимагає згадана норма,
позивач надавав послуги у перевірений період, а тому підприємством дотримано
вимоги п. 4.1 ст. 4 Закону України „Про податок на додану вартість”.

П.п.1.20.8
ст.1 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” встановлено, що
обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у
випадках. визначених цим Законом, покладається на податковий орган у порядку,
встановленому законом.

Відповідно
до п.п.1.20.10 ст.1 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”
донарахування податкових зобов'язань платника податку податковим органом
внаслідок визначення звичайних цін здійснюється за процедурою, встановленою
законом для нарахування податкових зобов'язань за непрямими методами.
Податковий орган не мав правових підстав, передбачених п. 4.3 ст. 4 Закону
України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами
та державними цільовими фондами” для визначення позивачу податкових зобов'язань
за непрямими методами визначаючи собівартість перевезень, а відтак діяв не у
спосіб, передбачений Законом.

Тому,
висновки податкового органу про порушення позивачем пп. 6.2.4 п. 6.2 ст. 6
Закону України „Про податок на додану вартість” не відповідають обставинам
справи та вимогам чинного законодавства.

Порядок
визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного
бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному
відшкодуванню), та строки проведення розрахунків передбачений п. 7.7 ст. 7
Закону України „Про податок на додану вартість”.

Згідно
пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” сума
податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному
відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання
звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного
податкового періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з
підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету у строки, встановлені законом для відповідного податкового періоду. При
від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту,
така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з цього податку, що
виник за попередні податкові періоди (у тому числі розстроченого або
відстроченого відповідно до закону), а при його відсутності - зараховується до
складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Відповідно
до пп. 7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” якщо
у наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з п.п.7.7.1 цього
пункту, має від'ємне значення, то: а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина
такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій
отримувачем товарів (послуг) у попередніх податкових періодах постачальникам
таких товарів (послуг); б) залишок від'ємного значення після бюджетного відшкодування
включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Згідно
пп. 7.7.3 п. 7.7 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” платник
податку може прийняти самостійне рішення про зарахування належної йому повної
суми бюджетного відшкодування у зменшення податкових зобов'язань з цього
податку наступних податкових періодів. Зазначене рішення відображається
платником податку у податковій декларації, яку він подає за наслідками звітного
періоду, в якому виникає право на подання заяви про отримання бюджетного
відшкодування згідно з нормами цієї статті. При
прийнятті такого рішення зазначена сума не враховується при розрахунку
сум бюджетного відшкодування наступних податкових періодів.

П.п.7.7.4
п. 7.7 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” передбачено, що
платник податку, який має право на одержання бюджетного відшкодування та
прийняв рішення про повернення повної суми бюджетного відшкодування, подає
відповідному податковому органу податкову декларацію та заяву про повернення
такої повної суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій
декларації. При цьому платник податку в п'ятиденний термін після подання
декларації податковому органу подає органу Державного казначейства України
копію декларації, з відміткою податкового органу про її прийняття, для ведення
реєстру податкових декларацій у розрізі платників.  До декларації додаються розрахунок суми
бюджетного відшкодування, копії погашених податкових векселів (податкових
розписок), у разі їх наявності, та оригіналів п'ятих основних аркушів
(примірників декларанта) вантажних митних декларацій, у разі наявності
експортних операцій.

Згідно
пп. 7.7.5 п. 7.7 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” протягом
30 днів, наступних за днем отримання податкової декларації, податковий орган
проводить документальну невиїзну перевірку (камеральну) заявлених у ній даних.
За наявності достатніх підстав вважати, що розрахунок суми бюджетного
відшкодування було зроблено з порушенням норм податкового законодавства,
податковий орган має право протягом такого ж строку провести позапланову виїзну
перевірку (документальну) платника для визначення достовірності нарахування
такого бюджетного відшкодування. Податковий орган зобов'язаний у п'ятиденний
термін після закінчення перевірки надати органу державного казначейства
висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету.

П.п.7.7.7
п. 7.7 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” визначено, що якщо
за наслідками документальної невиїзної (камеральної) або позапланової виїзної
перевірки (документальної) податковий орган виявляє невідповідність суми
бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, то такий
податковий орган: а) у разі заниження заявленої платником податку суми бюджетного
відшкодування щодо суми, визначеної податковим органом унаслідок таких
перевірок, надсилає платнику податку податкове повідомлення, в якому
зазначаються сума такого заниження та підстави для її вирахування. У цьому
випадку вважається, що платник податку добровільно відмовляється від отримання
такої суми заниження як бюджетного відшкодування та враховує її згідно з
п.п.7.7.3 цього пункту у зменшення податкових зобов'язань з цього податку
наступних податкових періодів; б) у разі перевищення заявленої платником
податку суми бюджетного відшкодування над сумою, визначеною податковим органом
внаслідок проведення таких перевірок, податковий орган надсилає платнику
податку податкове повідомлення, в якому зазначаються сума такого перевищення та
підстави для її вирахування; в) у разі з'ясування внаслідок проведення таких
перевірок факту, за яким платник податку не має права на отримання бюджетного
відшкодування, надсилає платнику податку податкове повідомлення, в якому
зазначаються підстави відмови у наданні бюджетного відшкодування.

Як
вбачається із матеріалів справи всі вищевказані вимоги позивачем дотримані.
Однак, ДПІ у м. Хмельницькому неправомірно прийнято рішення про зменшення
бюджетного відшкодування.

За
таких обставин судом враховується, що ст.19 Конституції встановлює, що органи
державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Право
на відшкодування від'ємної різниці податку є матеріальним правом позивача,
захист якого гарантовано ч.1 ст.1 Першого протоколу до Європейської конвенції з
прав людини та основних свобод, яка набрала чинності для України 11.09.1997 р.
і відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного
законодавства.

Неправомірне
непроведення бюджетного відшкодування податку на додану вартість порушило право
власності юридичної особи, зокрема на законне сподівання мати можливість
користуватися своєю власністю, а саме: своєчасно, в повному обсязі і в порядку,
визначеному законом, отримати це відшкодування із бюджету при відсутності з
його боку порушень цих законів.

Згідно
ст..2 Указу Президента України „Про спрощену систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого підприємництва” суб'єкти малого підприємництва -
фізичні особи мають право самостійно обрати спосіб оподаткування доходів за
єдиним податком шляхом отримання свідоцтва про сплату єдиного податку. Доходи,
отримані від здійснення підприємницької діяльності, що обкладається єдиним
податком, не включаються до складу сукупного оподатковуваного доходу за
підсумками звітного року такого платника та осіб, що перебувають з ним у
трудових відносинах, а сплачена сума єдиного податку є остаточною і не
включається до перерахунку загальних податкових зобов'язань як самого платника
податку, так і осіб, які перебувають з ним у трудових відносинах, включаючи
членів його сім'ї, які беруть участь у підприємницькій діяльності.

Згідно
ст.5 цього ж Указу у разі порушення вимог, установлених статтею 1 цього Указу,
платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування,
обліку та звітності, починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).

Таким
чином, законодавство не містить вказівки нате, що спосіб оподаткування доходів
за єдиним податком застосовується платником виключно до досягнення граничного
обсягу виручки -500 000 грн., після чого отримані доходи оподатковуються за
загальною системою, навпаки, перехід на загальну систему оподаткування
відбувається лише з наступного звітного періоду (кварталу), а отримані доходи в
звітному кварталі (що остаточно обкладаються єдиним податком в цьому кварталі)
вже не включаються до перерахунку загальних податкових зобов'язань.

Отже,
висновки податкової інспекції про визначення суми перевищення виручки в розмірі
- 294 396 грн., як суми доходів, що підлягають оподаткуванню в 4-му кварталі
2006 р. за загальною системою оподаткування, обліку і звітності - суперечать
вимогам законодавства. А відтак, висновок про порушення позивачем ст.ст. 13, 14
Декрету Кабінету Міністрів України „Про прибутковий податок з громадян” є
необгрунтованими, і тому не можуть бути підставою для нарахування податковиго
зобов'язання по сплаті податку з доходів фізичних осіб за 2006 р. у сумі 415,09
грн. в податковому повідомленні-рішенні № 000011702/0/2646 форми  „Р”

При
цьому, заперечення відповідача проти позову судом до уваги не приймаються,
оскільки спростовуються вищевикладеним та наявними у справі доказами, не
узгоджуються з вимогами чинного законодавтсва.

За таких обставин  позовні вимоги про визнання протиправним та
скасування податкового повідомлення-рішення форми „В1” від 31.03.2008 р. за №
000127704/0/2638, яким зменшено суму бюджетного відшкодування на суму 54 066
грн.; визнання частково протиправним та скасування податкового
повідомлення-рішення № 000011702/0/2646 форми
„Р” в частині донарахування податку на доходи фізичних осіб за 2006  р. в сумі 415,09 грн.; визнання протиправними
дії відповідача по зменшенню рядка 26 Декларації з податку на додану вартість
за вересень 2007 р. на суму 34 931 грн. є обгрунтованими, підтверджені
належними доказами, відповідають вимогам чинного законодавства, а тому
підлягають задоволенню.

Враховуючи
задоволення позову, згідно ч. 3 ст. 94 КАСУ судові витрати по сплаті державного
мита в сумі 3,40 грн. здійснені позивачем (платіжне доручення № 306 від
02.04.2008 р.) присуджуються на його користь. При цьому згідно ч.1 ст.94 цього
Кодексу документально підтверджені судові витрати присуджуються з Державного
бюджету України.

Також
позивач просить відшкодувати майнову шкоду, заподіяну протиправними рішеннями
та діями суб'єкта владних повноважень, у розмірі 5 100,00 грн., при цьому
позивач посилається на п. 8 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України (способами
захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші
способи відшкодування майнової шкоди). При цьому, на підтвердження понесених
збитків позивачем надано угоду про надання правової допомоги № 2-А/08 від
24.03.08 р. укладену між ОСОБА_2. та ПП ОСОБА_1., акт здачі-приймання наданих
юридичних послуг № 1 від 16.05.08 р., платіжне доручення на суму 5 182,00
грн.

Суд
вважає за необхідне в частині позовних вимог щодо відшкодування майнової шкоди,
заподіяної протиправними рішеннями та діями суб'єкта владних повноважень, у
розмірі 5 100,00 грн. відмовити, оскільки вони не узгоджуються з вимогами КАС
України. При цьому судом враховується, що ст.1166 ЦК України передбачає
загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Під шкодою
розуміється матеріальна шкода, що виражається в зменшенні майна потерпілого в
результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні
немайнового блага (життя, здоров'я тощо...), мова йде про реальну шкоду та
упущену вигоду. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або
юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної
влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою,
Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від
вини цих органів.

Проте, в частині заявлених
позовних вимог щодо відшкодування витрат на правову допомогу, законодавець
чітко визначив нормативно-правовий акт, зокрема Постанову Кабінету
Міністрів  України від 27.04.2006 р. №
590 „Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних
та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави”, яка
прямо регулює дане питання. У суду відсутні підстави вважати, що витрати на
правову допомогу, які поніс позивач, є заподіяною шкодою, в розумінні ст. 1173
ЦК України.

Керуючись
ст.ст. 6, 14, 71, 86, 94, 104, 105, 158-163, 167, 254-259, п.п. 3, 6-7 Розділу
7 „Прикінцеві та перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства
України, СУД-

ПОСТАНОВИВ:

Позов Приватного підприємця ОСОБА_1
м. Хмельницький до  Державної
податкової інспекції у м. Хмельницькому, м. Хмельницький  про визнання протиправним та
скасування податкового повідомлення-рішення форми „В1” від 31.03.2008 р. за №
000127704/0/2638, яким зменшено суму бюджетного відшкодування на суму 54 066
грн.;          визнання частково
протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення                                       № 000011702/0/2646 форми  „Р” в частині донарахування податку на доходи
фізичних осіб за 2006 р. в сумі 415,09 грн.;
визнання протиправними дії відповідача по зменшенню рядка 26 Декларації
з податку на додану вартість за вересень 2007 р. на суму 34 931 грн.;  відшкодування майнової шкоди, заподіяної
протиправними рішеннями та діями суб'єкта владних повноважень у розмірі 5 100
грн.  задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення форми „В1” від 31.03.2008 р. за №
000127704/0/2638, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування по
податку на додану вартість на суму 54 066 грн.

Визнати частково протиправним та
скасувати податкове повідомлення-рішення                                  № 000011702/0/2646 форми  „Р” в частині донарахування позивачу податку
на доходи фізичних осіб за 2006 р. в сумі 415,09 грн.

Визнати протиправними дії відповідача
по зменшенню рядка 26 Декларації з податку на додану вартість за вересень 2007
р. на суму 34 931 грн.

Стягнути
з Державного бюджету України на користь Приватного підприємця ОСОБА_1 АДРЕСА_1,
код ДРФО , відомості про банківські рахунки відсутні) 3,40 грн. (три
гривні 40 коп.) відшкодування сплаченого судового збору.

В позові  в частині відшкодування майнової шкоди,
заподіяної рішеннями та діями суб'єкта

владних
повноважень в розмірі 5 100,00 грн. відмовити.

Згідно
ст.ст. 185-186 КАСУ сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають
право оскаржити в апеляційному порядку Постанову повністю або частково. Заява
про апеляційне оскарження подається протягом 10 днів з дня проголошення,
апеляційна скарга подається протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне
оскарження. Подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через
суд першої інстанції.

Згідно
ст. 254 КАСУ Постанова, якщо інше не встановлено КАСУ набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку
заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але
апеляційна скарга не була подана у строк, постанова або ухвала суду першої
інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної
сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя
В.В. Магера