ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.08                                                                                 Справа № 17/29пд.

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Надра Луганщини”, м. Луганськ

до Управлінням комунальним майном Луганської міської ради, м. Луганськ

про установлення господарських правовідносин

Суддя Фонова О.С.

Представники:

від позивача –Дємідов В.А., довіреність № 171 від 26.06.2008; Неня І.В.,

довіреність № 248 від 11.09.2008

від відповідача –Агаян А.А., довіреність № 01/03-30/4332/0/2-08 від 06.06.2008,

Таранов М.М., довіреність № И 01/03-10/6671/0/2-08 від 19.09.2008

Суть спору: позивачем заявлено вимогу про визнання недійсним однобічного розірвання договору спільної діяльності від 07.09.2007 № 650/07-006 укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю “Надра Луганщини” та Управлінням комунальним майном Луганської міської ради.

Заявою про уточнення позовних вимог № 256 від 22.09.2008, зданою в судовому засіданні 22.09.2008, позивач просить суд установити господарські правовідносини, а саме, дію договору № 650/07-006 від 07.09.2007.

Оскільки первісним предметом позову було визнання недійсним розірвання договору в однобічному порядку, а згідно вищевказаної заяви, позивач просить установити господарські правовідносини, а саме дію цього договору, то дана заява по суті є заявою про зміну предмету позову.

Отже, предметом позову слід вважати установлення господарських правовідносин, а саме, дію договору № 650/07-006 від 07.09.2007.

Відповідач у судовому засіданні 22.09.2008 усно проти уточненого предмету позову заперечує з тих підстав, що дана вимога є вимогою про встановлення юридичного факту, що не відповідає існуючим засобам захисту цивільних прав. У зв’язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Дослідивши обставини справи, витребувані судом та надані сторонами докази на підтвердження своїх доводів, заслухавши у судовому засіданні пояснення представників сторін, суд

в с т а н о в и в:

Між Товариства з обмеженою відповідальністю “Надра Луганщини” (позивачем у справі) та Управлінням комунальним майном Луганської міської ради (відповідачем у справі) було укладено договір спільної діяльності від 07.09.2007 № 650/07-006 (далі - Договір).

Об’єктом даного Договору (п. 1.1) є Полігон твердих побутових відходів м. Луганська, розміщений у м. Александровську Луганської області, район балки Крутий Яр (далі –Полігон)

Предметом Договору (п. 1.2) є взаємодія сторін по скороченню викидів парникових газів, що виникають внаслідок біологічного розкладу органічних речовин (далі - Біогаз)

Сторона-1 (Луганський міський голова та відповідач) та Сторона-2 (позивач) уклали Договір з метою скорочення викидів парникових газів на Полігоні шляхом утилізації максимального об’єму Біогазу, забезпечення безпечної експлуатації Полігону а також з метою отримання максимальної кількості одиниць скорочення викидів.

Згідно пункту 2.1.3 Договору Сторона-1 має право розірвати Договір у випадку невиконання Стороною-2 умов Договору чи порушення чинних нормативно-правових актів.

Листом від 25.04.2008 № И 01/03-14/ 0098/0/2-08 за підписом Луганського міського голови Договір було розірвано з причини незабезпечення позивачем безпечної експлуатації Полігону, що спричинило надзвичайну ситуацію –займання побутових відходів на Полігоні.

Позивач не погодився з однобічним розірванням Договору, у зв’язку з чим звернувся до суду спочатку з вимогою про визнання недійсним такого розірвання Договору, а потім змінивши предмет позову на вимогу установити господарські правовідносини, а саме, дію Договору, с посиланням на частину 2 статті 20 Господарського кодексу України (далі –ГК України ).

Відповідач проти позову заперечує з підстав, зазначених вище.

Встановивши фактичні обставини справи, оцінивши доводи сторін та надані ними докази на їх підтвердження, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів розповсюджується на всі правовідносини, що виникають у державі.

За змістом ст.ст. 1, 21 Господарського процесуального кодексу України (далі –ГПК України) господарські суди розглядають справи за участю підприємств, установ, організацій, інших юридичних осіб (у тому числі іноземних), громадян, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб’єкта підприємницької діяльності.

Згідно ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім випадків, визначених у цій статті. Стаття 12 ГПК України містить вичерпний перелік спорів, які не підлягають розгляду господарським судом, до них відносяться спори, про приватизацію державного житлового фонду; спори, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спори про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спори, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інші спори, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів.

Даний спір між позивачем і відповідачем не підпадає під жодну з перелічених підстав, а відтак підлягає розгляду господарським судом.

Згідно статті 41 ГПК України господарські суди вирішують господарські спори у порядку позовного провадження, передбаченому цим Кодексом. Одним з елементів позову є предмет позову. Предмет позову –матеріально правова вимога, заявлена позивачем у суд до відповідача відносно усунення допущеного відповідачем порушення права позивача. Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, якими способами захисту цивільних прав та інтересів здійснюється усунення допущеного відповідачем порушення права позивача, а саме:

-          визнання права;

-          визнання правочину недійсним;

-          припинення дії, яка порушує право;

-          відновлення становища, яке існувало до порушення;

-          примусове виконання обов’язку в натурі;

-          зміна правовідношення;

-          припинення правовідношення;

-          відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

-          відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

- визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб;

- суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 20 Господарського кодексу України також визначено, якими способами захисту прав та інтересів здійснюється усунення допущеного відповідачем порушення права позивача, а саме:

- визнання наявності або відсутності прав;

- визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання

недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом;

- відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання;

- припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення;

- присудження до виконання обов'язку в натурі;

- відшкодування збитків;

- застосування штрафних санкцій;

- застосування оперативно-господарських санкцій;

- застосування адміністративно-господарських санкцій;

- установлення, зміни і припинення господарських правовідносин;

- іншими способами, передбаченими законом.

Таким чином, господарські суди вирішують спори у порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає статті 1 ГПК України, а правовідносини, щодо яких виник спір, носять господарський характер. Аналогічну правову позицію викладено у Постановах Верховного суду України від 13.07.2004 у справі № 10/732 та від 14.12.2004 у справі № 6/11. Проте захист таких інтересів повинний вчинюватись у спосіб передбачений законодавством, у тому числі процесуальним.

Позивачем обрано спосіб захисту, передбачений частиною 2 статтею 20 ГК України –установлення господарських правовідносин.

Господарськими правовідносинами є відносини між господарюючими суб’єктами (підприємствами, підприємцями) та органами управління, які утворюються у процесі організації і безпосереднього здійснення господарської діяльності.

Позовна вимога щодо установлення господарських правовідносин, а саме дії Договору, не відповідає змісту обраного способу захисту, адже дія договору не є господарським правовідношенням.

Крім того, посилання позивача на частину 2 статті 20 ГК України, як на нормативне обґрунтування вимоги щодо установлення дії Договору, є також помилковими.

По суті така вимога спрямована на встановлення факту, що має юридичне значення, а не на поновлення порушеного права або захист охоронюваного законом інтересу. Цей факт може встановлюватись господарським судом лише у разі вирішення спору про право та може бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог. Тобто позивач не позбавлений права захисту порушеного на його погляд права у інший спосіб.

Таким чином, зазначена позовна вимога не може бути самостійним предметом спору в господарській справі.

За вказаних обставин у задоволенні позову слід відмовити з віднесенням судових витрат на позивача згідно ст. 49 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 44, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд

в и р і ш и в :

1.          У задоволенні позову відмовити.

2.          Судові витрати покласти на позивача.

У судовому засіданні оголошено лише вступну і резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його підписання.

Дата підписання рішення: 29.09.2008.

Суддя                                                                                  О.С. Фонова