ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

21.10.2008

Справа №2-17/1251-2006

За позовом Кримське республіканське підприємство «Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства м.Феодосії», м.Феодосія

До відповідача ТОВ “Енергозберігаючі технології плюс”, м. Щолкіне

про стягнення 5282,30 грн.

Суддя В.І. Гайворонський

П Р Е Д С Т А В Н И К И:

Від позивача – Майорова Н.М., представник

Від відповідача – не з’явився

Експерт - Овцінов О.В., свідоцтво

Сутність спору: Згідно позовної заяви та уточнень до неї позивач просить стягнути з відповідача 5282,3 грн. збитків у зв’язку з тим, що відповідач згідно договору № 5/46 від 16.04.2004 року прийняв на себе зобов’язання з монтажу електрообладнання, а також з придбання необхідного обладнання та матеріалів. Позивачем були перераховані кошти для придбання обладнання та матеріалів в сумі 27000 грн. Від відповідача були отримані матеріали на суму 17 717, 7 грн., а також повернені грошові кошти в сумі 4 тисячі грн. Різниця між перерахованим авансом та повернутих матеріалів і грошових коштів складає суму позову. Позивач вказує, що відповідач у відповіді на претензію посилається на виконання робіт на суму 4836,4 грн., однак ця сума не підтверджена звітною документацією – довідкою № 3 та Ф 2 згідно п. 3.2 договору.

Згідно ст.22 ГПК України уточнення позовних вимог є правом позивача. Таким чином позовні вимоги вважаються заявленими згідно уточнення, що також відповідає практики розгляду вказаних питань Севастопольським апеляційним господарським судом (Постанова від 06.04.04р. по справі №2-17/896-2002).

Відповідач у відзиві та заяві (поясненнях) позов не визнав, та вказав, що роботи не виконані у повному обсязі у зв’язку з тим, що позивач не в повному обсязі здійснив передплату за обладнання та матеріали, та у позивача немає бажання врегулювати спірні питання.

В судові засідання відповідач неодноразово не з’являвся без пояснень причин неявки.

Про теперішнє засідання суду відповідач повідомлений під розписку в попередньому засіданні суду. Будь-яких клопотань від відповідача не поступало.

Якщо існують будь-які обставини про причини неявки, які суду невідомі, відповідач вправі звернутися про перегляд цього рішення за нововиявленими обставинами.

По справі оголошену вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, суд –

ВСТАНОВИВ:

Згідно п. 1.1. договору № 5/46 від 16.04.2004 року Замовник - ПП Водопровідно-каналізаційного господарства м. Феодосії доручає, а Підрядник - ТОВ “Енергозберігаючі технології плюс” приймає на себе зобов’язання по монтажу електрообладнання компенсації реактивної енергії насосної «4А», а також придбанню необхідного обладнання та матеріалів.

Ухвалою від 28.01.2008 року позивач Феодосійське ВПВКГ замінений на його правонаступника - Кримське республіканське підприємство «Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства м.Феодосії».

Згідно п .1.2 Договору склад та обсяг виконуваних робіт, перелік обладнання, що поставляється та матеріалів визначається доданим до договору кошторисним розрахунком та переліком поставляємого обладнання та матеріалів, що складають невід’ємну частину цього договору.

Графа п. 1.4 договору про початок та закінчення робіт не заповнена.

Згідно п. 2.2 договору Замовник перераховує Підряднику за 10 днів до початку робіт грошові кошти в розмірі 100 % для придбання обладнання та матеріалів.

Згідно п. 3.1. договору вартість робіт визначається згідно доданим до цього договору кошторисом та переліком поставляємого обладнання та матеріалів.

Згідно п. 3.2 договору розрахунок за виконані роботи здійснюється протягом 10-ти днів після надання Підрядником звітної документації довідки № 3 та форма 2, підписаних обома сторонами.

Згідно статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Вимоги про визнання договору недійсним сторонами не заявлено.

Таким чином, договір є дійсним, та не приймати його до уваги у суду згідно статті 204 ЦК України підстав не існує.

При цьому необхідно відмітити, що виходячи із закріпленого ст. 129 Конституції України принципу диспозитивності сторін, суд не вправі давати оцінку договору на предмет його невідповідності законодавству.

Так, ст. 129 Конституції України передбачено, що сторона вільна в наданні суду доказів та доказуванні перед судом їх переконливості, а також закріплений принцип змагальності сторін, та їх рівності перед Законом та судом.

Згідно ст. 8 Конституції України вона має вищу юридичну силу та її норми являються нормами прямої дії.

Про необхідність дотримання принципу диспозитивності сторін також указується в постанові Верховного Суду України від 20.05.2002 року № 02/132 (справа № Д12/12) по аналогічному випадку, а в постанові Пленуму Верховного суду України від 01.11.1996 року “Про застосування норм Конституції України при здійсненні правосуддя” вказується, що суди вправі застосовувати безпосередньо норми Конституції як норми прямої дії.

Таким чином, суд не повинен з власної ініціативи давати оцінку договору на предмет його невідповідності законодавству.

Оскільки не всі відносини договором врегульовані, суд вважає, що при вирішенні спору необхідно виходити також із головних принципів цивільного права, закріплених ст. 3 ЦК України – розумності, справедливості та добросовісності, а також із фактичних взаємовідносин та намірів сторін, які засновані на матеріалах справи, та доведені матеріалами справи.

Із матеріалів справи вбачається наступне:

Згідно розрахунку суми позову позивач бажає повернути суму неосвоєних відповідачем грошових коштів, посилаючись на те, що відповідач надав частину матеріалів, частину грошових коштів повернув сам, а суму, що залишилася, тобто суму позову, не освоїв та не повернув.

Так, згідно розрахунку суми позову з врахуванням уточнення, та документів, що його обґрунтовують, позивачем перераховано відповідачу 27 000 грн., а відповідачем передано позивачу товарно-матеріальних цінностей та грошових коштів на суму 19 717,7 грн.

Відповідач фактично згоден з тим, що відносини з позивачем необхідно врегулювати шляхом повернення неосвоєних грошових коштів, що підтверджується також добровільним перерахуванням 4 тис. грн., однак вважає, що неповернена суму є сплатою за виконані ним роботи.

Суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, при цьому виходить з наступних підстав:

Строки виконання зобов’язань договором не визначені.

Згідно ч. 2 статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивач вимогою від 21.04.2006 року просить виконати роботи за договором, або відшкодувати збитки в сумі 5282,3 грн.

Однак, позивачем при цьому не виконаний у повному обсязі п. 2.2 договору – не перерахована у повному обсязі передплата для придбання обладнання та матеріалів.

Так, сам позивач вказує, що відповідачу було перераховано 27 000 грн.

Однак, згідно наданого самим позивачем (доданий до позову) Переліку обладнання та матеріалів, їх вартість складає 30026 грн.

Оскільки іншого Переліку не існує, вважається, що грошові кошти позивачем перераховувались згідно наданого відповідачем позивачеві саме цього Переліку.

При цьому необхідно відмітити, що посилання позивача на те, що сума 30026 грн. включає також вартість робіт не може бути прийнята до уваги, оскільки вона нічим не підтверджена.

Більш того, сума 30026 грн. в указаному Переліку розшифрована, та складається із вартості конкретного обладнання, та будь-які суми, що вказують на вартість робіт, у Переліку відсутні.

Більш того, Перелік іменований Переліком обладнання та матеріалів, та про вартість робіт в ньому нічого не вказується.

Відповідач посилається на те, що роботи виконані не в повному обсязі у зв’язку з тим, що позивач не в повному обсязі перерахував указану передплату на придбання обладнання та матеріалів.

Згідно ч. 4 статті 612 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов’язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

При цьому необхідно відмітити, що посилання позивача в претензії на усну угоду про перерахування 27 000 грн. не може бути прийняте до уваги, оскільки нічим не підтверджене.

Таким чином, немає підстав для стягнення з відповідача тих коштів, які він вже освоїв.

Більш того, із позовної заяви витікає, що сам позивач вимагає повернення неосвоєних грошових коштів.

При цьому також необхідно відмітити, що відповідач не заперечує щодо повернення неосвоєних грошових коштів, що фактично також підтверджується його перерахуванням 4-х тисяч грн. в добровільному порядку.

Таким чином, між позивачем та відповідачем спір по своїй суті в тому, що позивач затверджує, що грошові кошти в сумі 5282,30 грн. відповідачем не освоєні, та вимагає їх повернення, а відповідач затверджує, що ці кошти їм освоєні, і тому не бажає їх повертати.

Суд вважає, що спірна сума відповідачем освоєна частково, при цьому виходить з наступних обставин:

Виконання робіт на суму 4209,6 грн. підтверджується висновком експерта № 1519 від 28.07.2006 року, та висновком експерта № 3137 від 12.09.2007 року.

Обсяг та вартість робіт в договорі не визначені.

Однак, вартість фактично виконаних робіт підлягає сплаті.

Так, згідно п. 3.2. договору роботи повинні бути оплачені. Тобто, згідно умов договору роботи відповідач виконує не безкоштовно.

Крім цього, суд також виходить із закріплених в статті 3 ЦК України основних принців цивільного права – розумності, справедливості, та добросовісності, виходячи із яких вважає, що якщо роботи однієї із сторін виконані для іншої сторони, і сторони при цьому не домовились про те, що роботи виконуються безкоштовно, то вони повинні бути сплачені.

Конкретний склад та обсяг робіт договором не визначені, але із п. 1.1 договору витікає, що роботами є роботи з монтажу електрообладнання компенсації реактивної енергії насосної «4А».

Виконання указаних робіт підтверджено висновками будівельно-технічних експертиз.

Більш того, сам позивач не відмовляється від виконаних робіт, тобто не заявляє про те, що указані в експертизах роботи йому не потрібні, а заявляє про те, що ці роботи виконані ним самим.

Однак, посилання позивача на те, що спірні роботи виконувались ним самим, не може бути прийняте до уваги, при цьому суд виходить з наступних обставин:

Так, в позовній заяві позивач вказує, що на відповідь відповідача повідомляє, що указана відповідачем сума виконаних робіт не підтверджена звітною документацією, що дійсно має місце.

Однак, на даний момент такої документації бути не може, оскільки із сенсу п. 3.2 договору вона складається тоді, коли роботи за договором виконані. Однак, на даний момент роботи виконі не в повному обсязі.

У підтвердження виконання робіт позивачем представлений Робочий журнал про виконані роботи та Акт списання.

Однак, згідно запису у вказаному журналі, роботи виконувались по цеху РО, в той час, як згідно договору, роботи виконуються на насосній «4А».

Крім цього, із запису Робочого журналу неможна зробити висновок про те, що вказані в ньому відомості відносяться саме до виконання спірних робіт.

Це ж відноситься і до Акту списання.

Відповідач первісно у відповіді на претензію вказує, що роботи їм виконані частково.

Тобто, ще до підтвердження виконання робіт експертизами відповідач заявляв про їх виконання.

Таким чином, якщо б відповідач робіт не виконав, у нього не було б сенсу заявляти про те, що він ці роботи виконував, оскільки якщо роботи їм не виконувались, він не міг знати, що роботи виконані будь-ким іншим.

Крім цього, згідно пояснень Чуб М.В., Шитухіна А.Ф. та Осіпенко Е.Н. вони працювали у відповідача, та виконували для позивача спірні роботи.

Крім цього, виконання спірних робіт підтверджено висновком № 3137 від 12.04.2007 року, згідно з якою в бухгалтерській документації відповідача відображені витрати на відрядження з робот у позивача, а також підтверджується наданою відповідачем документацією по витратам на відрядження.

Таким чином, вказані обставини в їх сукупності дозволяють зробити висновок про те, що спірні роботи виконані відповідачем.

Таким чином, із спірної суми 5282,30 грн. сума в розмірі 4209,6 грн. відповідачем освоєна.

Таким чином, неосвоєною є сума в розмірі 1072,7 грн., яка і підлягає стягненню.

Заперечення відповідача про те, що у вартість робіт не включені витрати на відрядження та транспортні витрати, а також не застосований підвищений коефіцієнт, не можуть бути прийняті до уваги з наступних підстав:

Між позивачем та відповідачем договірні відносини.

В договорі не вказується про те, що позивач повинен сплачувати витрати на відрядження.

Інші документи (кошториси, акти виконаних робіт і т.і.), узгоджені з позивачем, та підтверджуючі його згоду на оплату витрат на відрядження, також відсутні.

Це ж відноситься і до транспортних витрат.

Підвищений коефіцієнт застосуванню не підлягає, оскільки відповідач не довів, що в час проведення їм робіт об’єкт був у працюючому стані, тобто обладнання було під електричним напруженням.

Відповідачем також не заявлено клопотання про витребування від будь-кого вказаних доказів.

При цьому необхідно відмітити, що згідно статті 129 Конституції України передбачено, що сторона вільна в наданні суду доказів та доказуванні перед судом їх переконливості, а також закріплений принцип змагальності сторін, та їх рівності перед Законом та судом.

Згідно ст. 8 Конституції України вона має вищу юридичну силу та її норми являються нормами прямої дії.

Про необхідність дотримання принципу диспозитивності сторін також указується в постанові Верховного Суду України від 20.05.2002 року № 02/132 (справа № Д12/12), а в постанові Пленуму Верховного суду України від 01.11.1996 року “Про застосування норм Конституції України при здійсненні правосуддя” вказується, що суди вправі застосовувати безпосередньо норми Конституції як норми прямої дії.

Таким чином, суд вправі розглянути справу за тими матеріалами, які надані зацікавленими сторонами.

Таким чином, із спірної суми 5282,3 грн., сума в розмірі 4209,6 грн. відповідачем освоєна, сума 1072,7 грн. – не освоєна.

Таким чином, стягнення суми 1072,7 грн. відповідає матеріалам справи, та взаємовідносинам сторін.

Судові витрати згідно ч. 5 ст. 49 ГПК України підлягають пропорційному відшкодуванню позивачу відповідачем, і складають 20,71 грн. державного мита (стягнута сума помножена на 102, та поділена на заявлену суму позову, а саме: 1072,7Х102:5282,3=20,71 грн.), та 23,96 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу (стягнута сума помножена на 118, та поділена на заявлену суму позову, а саме: 1072,7 Х118:5282,3= 23,96 грн.).

Сплата позивачем вказаних судових витрат підтверджується платіжними дорученнями від 23.11.2005 року № 2042 та № 2043.

Експертиза за № 3137 від 12.09.2007 року (економічна), вартість якої згідно доданої до неї калькуляції складає 871,60 грн., та експертиза від 28.12.2007 року за № 3138 (повторна будівельно-технічна експертиза), вартість якої згідно доданої до неї калькуляції складає 544,75 грн. – сторонами не оплачені.

Експертиза від 28 липня 2006 року за № 1519 (будівельно-технічна експертиза) оплачена сторонами, що підтверджується платіжним дорученням від 21.06.2006 року, та платіжним дорученням від 06.02.2006 року. При цьому кожній із сторін сплачено по 505,76 грн.

Таким чином, експертиза № 1519 оплачена дважди, і це необхідно врахувати при відшкодуванні витрат експертній установі.

Таким чином, витрати експертній установі підлягають відшкодуванню в сумі 910,59 грн. (871,60+544,75-505,76)

Згідно ч. 5 ст. 49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за проведення судових експертиз, при частковому задоволенні позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином невідшкодовані експертній установі витрати покладаються на відповідача в сумі 184,92 грн. (стягнута сума помножена на суму вартості експертизи, та поділену на заявлену суму позову, а саме: 1072,7Х910,59:5282,3= 184,92 грн.), та в сумі 725,67 грн. покладаються на позивача (910,59-184,92= 725,67 грн.)

Крім цього, підлягає розподіленню та відшкодуванню сплачена сума.

Так, сторонами сплачено 1011,52 грн. (505,76Х2).

Однак, згідно ч. 5 статті 49 ГПК України, із вказаної суми відповідач повинен сплатити 205,45 грн. (1072,7Х1011,72:5282,3).

Відповідно, позивач повинен сплатити 806,27 грн. (1011,72-205,45).

Таким чином, відповідачем переплачено 300,31 грн., які йому підлягають відшкодуванню позивачем (505,76-205,45).

На підставі вищевикладеного, а також керуючись ст.ст. 44, 49, 82, 84, 85, ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Енергозберігаючі технології плюс” (АР Крим, Ленінський район, м. Щолкіне д. 105, кв. 8, р/р 260048282, ЗКПО 20680287, МФО 324021) на користь Кримського республіканського підприємства «Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства м. Феодосії» (08100, м. Феодосія, вул. Земская 8, р/р 7301 КРФ АКБ УСБ м. Сімферополь, МФО 324010, ЗКПО 03348086) 1072,7 грн. збитків, судові витрати по сплаті державного мита в сумі 20,71 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 23,96 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Енергозберігаючі технології плюс” (АР Крим, Ленінський район, м. Щолкіне д. 105, кв. 8, р/р 260048282, ЗКПО 20680287, МФО 324021) на користь Кримського науково-дослідного інституту судових експертиз (95001, вул. Чехова 55-А, м. Сімферополь, р/р 0218, ЗКПО 26225794, Банк УДК в АРК, МФО 824026, отримувач – КримНІІСЄ) ) судові витрати за проведення експертиз в сумі 184,92 грн.

Стягнути з Кримського республіканського підприємства «Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства м. Феодосії» (08100, м. Феодосія, вул. Земская 8, р/р 7301 КРФ АКБ УСБ м. Сімферополь, МФО 324010, ЗКПО 03348086) на користь Кримського науково-дослідного інституту судових експертиз (95001, вул. Чехова 55-А, м. Сімферополь, р/р 0218, ЗКПО 26225794, Банк УДК в АРК, МФО 824026, отримувач – КримНІІСЄ) судові витрати за проведення експертиз в сумі 725,67 грн.

Стягнути з Кримського республіканського підприємства «Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства м. Феодосії» (08100, м. Феодосія, вул. Земская 8, р/р 7301 КРФ АКБ УСБ м. Сімферополь, МФО 324010, ЗКПО 03348086) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Енергозберігаючі технології плюс” (АР Крим, Ленінський район, м. Щолкіне д. 105, кв. 8, р/р 260048282, ЗКПО 20680287, МФО 324021) 300,31 грн. судових витрат за проведення експертиз.

Видати накази.

В частині стягнення суми 4209,6 грн. у позові відмовити.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Гайворонський В.І.