ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД Закарпатської області
УХВАЛА

19.09.2008                                                    Справа № 3/156

Суддя господарського суду В.В. Мокану

розглянувши матеріали за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю „МТТ”, с. Засулля Лубенського району Полтавської області на бездіяльність міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, м. Ужгород при виконанні наказу у справі № 3/156 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „МТТ”, с. Засулля Лубенського району через приватне підприємство „Фірма „С.Е.Л.”, м. Ужгород до Закарпатського обласного дочірнього підприємства державної акціонерної компанії „Хліб України”, м. Ужгород та до Державної акціонерної компанії „Хліб України”, м. Київ про стягнення 134 192,66 грн., в т.ч. 130085,66 грн. основної заборгованості за невиконання умов договору купівлі – продажу від 16.08.2001р. №08-16/01 та 4 107 грн. пені за прострочення платежів, а також вимогу про видачу дублікату наказу у справі № 3/165 з продовженням строку пред’явлення його до виконання з участю представників: від скаржника – не з’явився, від відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції – Венжега М.Р., заступник начальника, довіреність № 08/18 від 16.07.2007 року, від ЗДП ДАК „Хліб України”– Дуркота Г.М., виконуюча обов’язки директора,

встановив:

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 11.01.2002 року у справі № 3/156 присуджено до стягнення з Закарпатського обласного дочірнього підприємства державної акціонерної компанії „Хліб України”, м. Ужгород на користь ТОВ „МТТ”, с. Засулля Лубенського району Полтавської області суму 130 085 грн. 66 коп. основного боргу, 1 300 грн. 86 коп. на відшкодування витрат по оплаті державного мита та суму 66 грн. 89 коп. витрат по оплаті інформаційно – технічного забезпечення судового процесу. На виконання даного рішення 22.01.2002 року господарським судом області видано наказ № 3/156.

11.04.2002 року стягувач звернувся із заявою про примусове виконання наказу № 3/156 від 22.01.2002 року до відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції .

За наслідками розгляду поданої стягувачем заяви, 18.04.2002 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по виконанню наказу 3/156 від 22.01.2002 року.

Листом від 12.09.2002 року відділ ДВС повідомив стягувача про те, що здійснювані ним платіжні вимоги, повернені банком без виконання у зв’язку з невідповідністю форми платіжної вимоги додатку 4 до Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні у національній валюті, затвердженої постановою правління Національного банку України від 29.03.2001 року № 135.

Заявою від 21.10.2002 року стягувач звернувся до господарського суду Закарпатської області, якою просив змінити спосіб та порядок виконання рішення господарського суду від 11.01.2002 року № 3/156 та звернути стягнення на майно боржника, про що видати відповідний наказ. У заяві стягувач посилається на лист відділу ДВС від 12.09.2002 року.

За результатами розгляду заяви господарським судом Закарпатської області 31.10.2002 року винесено ухвалу про залишення заяви стягувача без розгляду у зв’язку з неподанням доказів неможливості виконання рішення від 11.01.2002 року способом, встановленим у даному рішенні, так як повернення платіжного документу не перешкоджає виконанню рішення шляхом стягнення грошових коштів тому, що стягувач вправі повторно подати належно оформлену платіжну вимогу. Крім того, в даній ухвалі також роз’яснено стягувачеві про те, що зміна способу виконання рішення в порядку, встановленому ст. 121 ГПК України, є неможливою з огляду на те, що результатом такої зміни буде звернення стягнення на майно підприємства, до якого, у відповідності до ст. 1 Закону України „Про введення мораторію на примусову реалізацію майна” від 29.11.2001 року № 2864-ІІІ не може бути застосоване звернення стягнення на майно, так як згідно довідки про включення до Єдиного державного реєстру підприємств, організацій України № 1375 формою власності відповідача є загальнодержавна власність.

11.03.2003 року стягувач повторно звернувся до відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції із заявою про примусове виконання наказу № 3/156.

Державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції 14.03.2003 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню наказу № 3/156 від 22.01.2002 року.

За інформацією органу ДВС, підтвердженою витягом з журналу обліку виконавчих проваджень, 22.04.2003 року було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 2 ст. 40 Закону України „Про виконавче провадження”.

Поданою до господарського суду заявою № 40 від 08.05.2003 року стягувач просив змінити порядок виконання рішення господарського суду від 11.01.2002 року та звернути стягення на всі рахунки боржника, що підтверджує факт отримання стягувачем постанови ДВС та наказу суду.

Листом від 06.06.2003 року скаржника повідомлено про те, що господарським судом Закапатської області вже розглядалася заява стягувача від 21.10.2002 року № 3/156 про зміну способу виконання рішення суду заявлена з тих же підстав, з яких подана заява від 08.05.2003 року № 30, що була залишена судом без розгяляду, з огляду на те, що стягувачем не було подано доказів відсутності коштів на рахунку боржника для покриття заборгованості та відсутністю у господарського суду підстав для задоволення заяви про зміну способу виконання рішення в порядку, встановленому ст.121 ГПК України, з огляду на приписи ст. 1 Закону України „Про введення мораторію на примусову реалізацію майна” від 29.11.2001 року № 2864-ІІІ.

Оскільки до заяви про зміну способу виконання рішення стягувачем додавалась лише копія наказу господарського суду від 22.01.2002 року це свідчить про те, що оригінал наказу залишився у стягувача і міг бути повторно пред’явлений до виконання в порядку, встановленому Законом України „Про виконавче провадження”.

Відповідно до ст. 1212 Господарського процесуального кодексу України скарги на дії чи бездіяльність органів ДВС щодо виконання рішень господарських судів можуть бути надані протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії або з дня, коли про неї стало відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Стягувачем оскаржено не законність повернення органом ДВС виконавчого документу, а бездіяльність органу виконавчої служби при виконанні виконавчого документу, тоді як такий був повернутий йому у квітні 2003 року, що підтверджується вищенаведеним.

Таким чином, заявником пропущено встановлений ст. 1212 ГПК України десятиденний термін для оскарження дій органу ДВС, підстав для відновлення строку звернення суд не вбачає.

Не підлягає задоволенню і вимога позивача про видачу дубліката наказу. Відповідно до ст. 120 ГПК України у разі втрати наказу господарський суд може видати його дублікат, якщо стягувач звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред’явлення наказу до виконання. Проте, стягувач просить видати дублікат наказу за спливом більше як трьох років після закінчення передбаченого ст. 118 ГПК України трьохрічного терміну для пред’явлення наказу для виконання.

З огляду на викладене скарга позивача на дії виконавчої служби та заява про видачу дублікату наказу задоволенню не підлягають.

Керуючись Законом України „Про виконавче провадження”, ст. ст. 86, 120, 1212 Господарського процесуального кодексу України,

СУД УХВАЛИВ:

1. У задоволенні скарги на дії міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції відмовити.

2. У задоволенні заяви про видачу дублікату наказу № 3/156 відмовити.

Суддя В.В.Мокану