ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2008 р.

№ 3/21

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. –головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу православної релігійної громади Української православної церкви (Хресто-Воздвиженський храм), м. Рахів Закарпатської області (далі –релігійна громада УПЦ)

на рішення господарського суду Закарпатської області від 19.05.2008 та

постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.07.2008

зі справи № 3/21

за позовом Хресто-Воздвиженської релігійної громади греко-католицької церкви, м. Рахів Закарпатської області (далі – релігійна громада ГКЦ)

до: Рахівської районної ради, м. Рахів Закарпатської області (далі –Райрада);

релігійної громади УПЦ;

Закарпатської обласної державної адміністрації, м. Ужгород (далі –Облдержадміністрація)

про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності релігійної громади УПЦ на споруду Хресто-Воздвиженського храму, що знаходиться за адресою: м. Рахів, вул. Г. Петрова, а також зобов’язання передати культову споруду у власність позивача.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

релігійної громади ГКЦ –Ковбаснюка Р.М.,

Райради –не з’яв.,

релігійної громади УПЦ –Чорби П.П., Брані М.Ю., Молдавчука П.В., Вурсти І.С.,

Облдержадміністрації –не з’яв.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 19.05.2008 (суддя Мокану В.В.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22.07.2008 (колегія суддів у складі: Зварич О.В. –головуючий, судді Юрченко Я.О. і Якімець Г.Г.): поновлено строк позовної давності; позов задоволено частково; визнано недійсним свідоцтво про право власності на культову споруду від 06.03.1992, видане релігійній громаді УПЦ виконкомом Рахівської районної ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Закарпатської обласної ради народних депутатів від 19.09.1991 № 161; в іншій частині позову відмовлено. У прийнятті зазначених рішення та постанови попередні судові інстанції з посиланням на приписи статті 17 Закону України “Про свободу совісті та релігійні організації”, статей 267, 317, 319, 326 Цивільний кодекс України (далі –ЦК України), статті 35 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) виходили з наявності підстав для поновлення строку позовної давності, необхідності судового захисту прав позивача на користування культовою спорудою у почерговому порядку та невідповідності приписам закону вимоги щодо передачі культової споруди у власність позивача.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України релігійна громада УПЦ просить скасувати оскаржувані судові рішення з даної справи, а останню передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Скаргу з посиланням на приписи статті 11110 ГПК України мотивовано “протиправним і безпідставним” поновленням судом строку позовної давності, безпідставним незалученням до участі у справі як належного відповідача Рахівської районної державної адміністрації, яка, на думку скаржника, є правонаступником виконкому Райради, та розглядом справи без участі всіх відповідачів, представники яких не змогли взяти участь у судовому засіданні з поважних причин.

У відзиві на касаційну скаргу релігійна громада ГКЦ заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, та просить оскаржувані рішення та постанову залишити без змін, а скаргу –без задоволення.

Облдержадміністрація у відзиві на касаційну скаргу також заперечує проти доводів скаржника та просить рішення і постанову попередніх судових інстанцій залишити без змін, а скаргу –без задоволення.

Від Райради відзив на касаційну скаргу не надходив.

Сторони відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями фактичних обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- клопотанням від 17.03.2008 релігійна громада ГКЦ заявила про зміну позовних вимог у частині повернення культової будівлі і просила суд зобов’язати Облдержадміністрацію передати культову будівлю –Хресто-Воздвиженський храм –у власність названої релігійної громади, яка згодна на “почергове моління з православною громадою”;

- рішенням виконкому Закарпатської обласної ради народних депутатів від 19.09.1991 № 161 культову будівлю передано у власність православній релігійній громаді УПЦ м. Рахів;

- на підставі зазначеного рішення виконкомом Рахівської районної ради народних депутатів видано православній релігійній громаді УПЦ свідоцтво про право власності на культову будівлю від 06.03.1992;

- рішенням арбітражного суду Закарпатської області від 29.06.1993 зі справи № 98/5 згадане рішення виконкому Закарпатської обласної ради народних депутатів визнано недійсним у частині передачі культової будівлі релігійній громаді УПЦ, тобто перехід цієї будівлі з державної власності до власності названої релігійної громади не відбувся;

- оспорюване свідоцтво на право власності на культову будівлю анульовано не було; оцінку зазначеному свідоцтву як такому, що не породжує правових наслідків, надано у мотивувальній частині рішення господарського суду Закарпатської області від 10.06.2003 № 3/72, яке не оскаржувалося й набрало законної сили; зазначеним рішенням констатовано факт перебування культової будівлі у державній власності;

- матеріалами справи підтверджено факт поінформованості релігійної громади ГКЦ про існування оспорюваного свідоцтва на час розгляду господарським судом Закарпатської області справи № 3/72 (рішення від 10.06.2003), тому “термін позовної давності слід визнати пропущеним. Однак, зважаючи на … практику господарських судів щодо оцінки свідоцтв, як похідних від інших правовстановлюючих документів, з якою погодилась православна релігійна громада, яка не оскаржила рішення господарського суду у справі № 3/72 від 10.06.2003 року, отже, визнала факт перебування Хресто-Воздвиженської церкви у державній власності, суд (першої інстанції) визнає причини пропущення позовної давності поважними, а порушене право позивача на користування храмом в почерговому порядку таким, що підлягає захисту”;

- власником культової будівлі є держава в особі Облдержадміністрації.

Судом апеляційної інстанції додатково встановлено, що, як вбачається з довідки Рахівської районної державної адміністрації, остання “не є правонаступником розпорядження майном Рахівського райвиконкому по майнових питаннях, прийнятих ним за період з 1990-1992 років”.

Причиною спору в даній справі стало питання про наявність або відсутність підстав для задоволення вимог щодо, по-перше, визнання недійсним свідоцтва про право власності на культову будівлю і, по-друге, для зобов’язання Облдержадміністрації передати цю будівлю у власність релігійної громади ГКЦ.

У пункті 9 Інформаційного листа Вищого арбітражного суду України від 31.01.2001 № 01-8/98 “Про деякі приписи законодавства, яке регулює питання, пов’язані із здійсненням права власності та його захистом” викладено правову позицію, згідно з якою:

- вирішуючи спори, пов’язані з визнанням права власності чи усуненням перешкод у користуванні майном, арбітражні суди повинні мати на увазі, що підтвердженням наявності такого права можуть бути насамперед правовстановлювальні документи. Перелік таких документів наведено у додатку № 1 до пункту 2.1 Тимчасового положення про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5 (з подальшими змінами і доповненнями);

- самі лише свідоцтва про право власності на певний об’єкт майна не є правовстановлювальними документами, хоча й можуть оцінюватися судами у вирішенні спорів відповідно до вимог розділу V ГПК України в сукупності з іншими доказами у справі;

- зазначені свідоцтва не можуть виступати і предметом спору: таким може бути лише правовстановлювальний документ, на підставі якого видано свідоцтво, а у відповідних випадках - також акт про державну реєстрацію права власності на об’єкт нерухомого майна.

Після прийняття та набрання чинності ЦК України змін у цій правовій позиції не відбулося. Посилання апеляційної інстанції на “вимоги ст. 319 ЦК України”, за якими, на його думку, “свідоцтво про право власності є саме тим правовстановлюючим документом, який надає повноваження власнику володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном”, не відповідає змістові даної норми матеріального права, в якій про такого роду свідоцтва взагалі не йдеться і навіть не згадується.

Отже, оскільки свідоцтво про право власності на культову будівлю не могло виступати предметом спору, то такий предмет за відповідною позовною вимогою відсутній, а провадження зі справи у відповідній частині підлягає припиненню на підставі пункту 11 частини першої статті 80 ГПК України.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції, постанову апеляційної інстанції повністю або частково і припинити провадження у справі.

Слід зазначити також, що попередні судові інстанції безпідставно пов’язали наявність свідоцтва про право власності на культову будівлю з почерговим користуванням такою будівлею двома релігійними громадами –УПЦ і ГКЦ. Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України “Про свободу совісті та релігійні організації” культова будівля і майно, що є державною власністю, може передаватися у почергове користування двом або більше релігійним громадам за їх взаємною згодою; при відсутності такої згоди державний орган визначає порядок користування культовою будівлею і майном шляхом укладення з кожною громадою окремого договору. Наявність у релігійної громади УПЦ згаданого свідоцтва, яке було видано на підставі визнаного у судовому порядку недійсним акта органу місцевого самоврядування, не є перешкодою для встановлення такого почергового користування як за взаємною згодою двох релігійних громад, так і за відсутності згоди –уповноваженим державним органом.

Водночас, встановивши, що культова будівля становить державну власність, попередні судові інстанції з урахуванням приписів частини другої статті 17, статей 317, 319, 321 і 326 ЦК України дійшли правильного висновку про безпідставність позовних вимог у частині зобов’язання Облдержадміністрації передати культову будівлю у власність позивача. Цей висновок сторонами у даній справі не заперечується.

З урахуванням наведеного рішення та постанову попередніх судових інстанцій з цієї справи слід скасувати в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на культову будівлю з припиненням провадження у справі в цій частині; в частині ж відмови в задоволенні позовних вимог про зобов’язання передати цю будівлю у власність позивача зазначені рішення та постанову необхідно залишити без змін. Поряд з тим підстав для передачі справи на новий розгляд, як про те просить скаржник, не вбачається.

Керуючись статтями 1119 –11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу православної релігійної громади Української православної церкви (Хресто-Воздвиженський храм) задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Закарпатської області від 19.05.2008 і постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.07.2008 зі справи № 3/21 скасувати в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на культову споруду від 06.03.1992, виданого православній релігійній громаді Української православної церкви виконавчим комітетом Рахівської районної ради народних депутатів на підставі рішення виконавчого комітету Закарпатської обласної ради народних депутатів від 19.09.1991 № 161.

Провадження у справі в цій частині припинити.

3. У частині відмови в задоволенні позову про зобов’язання Закарпатської обласної державної адміністрації передати культову будівлю –Хресто-Воздвиженський храм –у власність позивача зазначені рішення і постанову залишити без змін.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Б. Львов