ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23.10.08 р.                     Справа № 35/116пн

За позовом: Відкритого акціонерного товариства „Донвуглеводоканал”, м. Донецьк

До відповідача: Комунального підприємства „Донецькміськводоканал”, м. Донецьк

про визнання недійсним заліку зустрічних однорідних вимог

Суддя           Мальцев М.Ю.

Представники сторін:

Від позивача: Казів Л.С. за довіреністю

Від відповідача: Гнатюк А.І. за довіреністю

В судовому засіданні 08.09.2008р. була оголошена перерва до 23.09.2008р., 29.09.08 р. до 13.10.08 р. для надання сторонами додаткових документів

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Донецької області звернулось Відкрите акціонерне товариство „Донвуглеводоканал”, м. Донецьк з позовною заявою до Комунального підприємства „Донецькміськводоканал”, м. Донецьк про визнання недійсним заліку зустрічних однорідних вимог.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на:

1) порушення у відношенні позивача в лютому 2004 р. справи про банкрутство №5/14б та введення мораторію на задоволення вимог кредиторів у зв’язку з чим не нараховуються штрафні санкції, віднесення 3% річних та інфляційної складової, як санкцій, в основу суми заліку зустрічних однорідних вимог в порушення п. 4 ст. 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”;

2) сплив строку позовної давності;

3) ст. 124 Конституції України, ст. 115, 116, 117 ГК України.

У поясненні № 24/441 від 25.09.08 р. позивач виклав думку, що по тексту повідомлення про проведення відповідачем заліку однорідних вимог за № 09/2782 від 30.04.08 р. в суму заліку 110806,73 грн. входять тільки зобов’язання по сплаті інфляційної складової на суму 603607,68 грн. та 3% річних на суму 31588,66 грн., про зобов’язання на суму 400046,43 грн. (рішення по справі № 17/239) мова не ведеться. Також зазначив, що 06.06.2008 р., після проведення вищезазначеного заліку, ВДВС Куйбишевського РУЮ м.Донецька накладено арешт на рахунки позивача в розмірі 474010,45 грн.

29.07.08 р. відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на необґрунтованість.

Відповідачем надано пояснення по справі від 03.10.08 р. Пояснив, що у вимозі про сплату суми 635196,34 грн. у розрахунку інфляційних була припущена описка, фактичний розмір вимоги про сплату № 09/2455 від 17.04.08 р. складає 235149,91 грн. в тому числі 3% річних на загальну суму 31588,66 грн. та інфляційні у сумі 203561,25 грн. Зазначив, що на його думку описка не впливає на законність проведеного заліку однорідних вимог на загальну суму 110806,73 грн. Вважав позовні вимоги безпідставними, просив відмовити в їх задоволенні.

Ухвалами господарського суду Донецької області від 29.07.2008 р., 29.09.08 р. задоволено клопотання сторін про продовження строку розгляду справи.

Розгляд справи відкладався.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд встановив:

17.04.08 р. відповідачем направлено позивачу вимогу № 09/2455 про сплату 635196,34 грн. за неналежне виконання зобов’язань по сплаті наданих у березні 2004 р. послуг водозабезпечення та водовідведення за період з 01.04.2005 р. по 16.04.2008 р. нарахованих на суму основного боргу у розмірі 400046,43 грн., яка підлягає до стягнення відповідно до рішення Господарського суду Донецької області по справ № 17/239 від 30.07.2007 р.

Позивачем надано відповідь № 24/198 від 03.06.08 р. на вищезазначеною вимогу з відмовою у задоволені.

Відповідачем направлено позивачу повідомлення про проведення заліку однорідних вимог за № 09/2782 від 30.04.08 р. на суму 110806,73 грн. Предметом заліку були вимоги позивача до відповідача на суму 110806,73 грн. відповідно до рішення господарського суду № 17/93 від 10.12.2007 р., зустрічні вимоги відповідача до позивача на суму 635196,34 грн., відповідно до вимоги про оплату № 09/2455 від 17.04.08 р.

Як зазначає відповідач в поясненнях по справі від 03.10.08 р. розмір вимоги про сплату № 09/2455 від 17.04.08 р. фактично складає 235149,91 грн. в тому числі 3% річних на загальну суму 31588,66 грн. та інфляційні у сумі 203561,25 грн.

Рішенням Господарського суду Донецької області по справі № 17/239 від 30.07.2007 року господарський суд Донецької області частково задоволено позовні вимоги Комунального підприємства „Донецькміськводоканал” (позивача), з Відкритого акціонерного товариства „Донвуглеводоканал”, м. Донецьк на користь позивача стягнуто 400 046,43 грн. основного боргу.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 17.09.07р. апеляційну скаргу Комунального підприємства “Донецькміськводоканал” м.Донецьк по справі № 17/239 задоволено. Рішення господарського суду Донецької області від 30.07.2007року у справі №17/239 скасовано частково. З Відкритого акціонерного товариства „Донвуглеводоканал”, м. Донецьк на користь Комунального підприємства „Донецькміськводоканал” стягнуто 16 837,12 грн. інфляційних втрат за період з березня по червень 2004 року, 3% річних у сумі 9 661, 98 грн. за період з 1 березня до 7 липня 2004 року, витрати по оплаті державного мита в сумі 2 550 грн. та витрат по оплаті послуг інформаційно-технічного забезпечення судового процесу у розмірі 118 грн., в іншій частині рішення залишено без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки доказів сплати суми боргу у розмірі 400046,43 грн. за рішенням господарського суду по справі № 17/239 від 30.07.07 р. суду не надано, господарський суд робить висновок, що борг не погашений до теперішнього часу.

Таким чином, відповідачем обґрунтовано нараховано позивачу інфляційну суму у розмірі 203561,25 грн. за період з квітня 2005 р. по квітень 2008 р. та 3% річних у сумі 31588,66 грн. за період з 01.04.2005 р. по 16.04.2008 р. про що зазначено у вимозі про сплату №09/2455 від 17.04.08 р.

Відповідно до п. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

В силу ст.174 ГК України господарські зобов’язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов’язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов’язки.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однією сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

В силу ст.601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред’явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

За змістом названої правової норми залік можливий лише при наявності таких умов: вимоги сторін мають бути зустрічні, тобто такі, які випливають з двох різних зобов’язань між двома особами, де кредитор одного зобов’язання є боржником іншого, те саме повинно бути і з боржником; однорідні, зокрема можна зарахувати грошовий борг проти грошового, а також необхідно, щоб за обома вимогами настав вже строк виконання, оскільки не можна пред’явити до зарахування вимоги за таким зобов’язанням, яке не підлягає виконанню.

При цьому, характер зобов’язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом.

Отже, за правовою природою припинення зобов’язання зарахуванням зустрічної вимоги є односторонньою угодою, яка оформляється заявою однієї сторони. Якщо друга сторона не погоджується з проведенням зарахування, вона вправі на підставі статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду і спір підлягає вирішенню по суті з урахуванням усіх матеріалів і обставин справи.

Таким чином, повідомлення відповідача про проведення заліку зустрічних однорідних вимог є правочином, направленим на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків.

У данному випадку між сторонами (позивачем та відповідачем) існували грошові вимоги, які є юридично однорідними, та були предметом зустрічного зарахування.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач у позовній заяві посилається на те, що здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі ст. 601 ЦК України після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованності є неправомірним.

Але суд вваджає такі твердження позивача помилковими, оскільки:

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України “Про виконавче провадження”.

В силу ст.1 Закону України “Про виконавче провадження”, виконавче провадження –це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначений у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом названої норми, виконавчим провадженням поновлюються майнові та особисті немайнові права громадян і юридичних осіб шляхом застосування процесуальних засобів і способів примусу до осіб, які відмовилися добровільно виконати свої обов’язки у сфері матеріальних відносин.

У разі повного добровільного виконання рішення боржником у встановлений для добровільного виконання строк державний виконавець складає про це акт, який є підставою для закінчення виконавчого провадження (ч.4 ст.30 Закону).

Системний аналіз положень названого Закону свідчить про те, що тільки у випадку невиконання боржником рішення суду добровільно у встановлений строк, відповідно до ч.5 ст.30 Закону державний виконавець невідкладно розпочинає його примусове виконання.

При цьому, надаючи боржнику можливість добровільно виконати судове рішення, ні Закон України “Про виконавче провадження”, ні Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999р. №74/5, не передбачають конкретних способів такого виконання.

Враховуючи, що згідно ст.1 Закону України “Про виконавче провадження”, регулювання відносин у сфері виконавчого провадження не обмежується лише цим Законом, а здійснюється “на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону, та інших законів...”, добровільне виконання може здійснюватись у будь-який, передбачений чинним законодавством спосіб, або у спосіб, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Статтями 203 ГК України та 601 ЦК України встановлено такий спосіб припинення зобов’язання як зарахування зустрічних однорідних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач направив позивачу повідомлення про проведення заліку своїх грошових вимог до позивача у сумі 110806,73 грн. зустрічною однорідною грошовою вимогою позивача до відповідача на цю ж суму.

Випадки недопустимості зарахування зустрічних вимог, передбачені ст.602 ЦК України, за даних обставин відсутні.

Крім того, до матеріалів справи не надано жодних доказів того, що залік зустрічних однорідних вимог здійснено з порушенням вимог ст. 601 ЦК України.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення у відношенні позивача в лютому 2004 р. справи про банкрутство №5/14б та введення мораторію на задоволення вимог кредиторів у зв’язку з чим не нараховуються штрафні санкції, віднесення 3% річних та інфляційної складової, як санкцій, в основу суми заліку зустрічних однорідних вимог в порушення п. 4 ст. 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”;

Посилання позивача на порушення у відношенні нього в лютому 2004 р. справи про банкрутство №5/14б та введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, судом не приймаються до уваги з огляду на нижченаведене:

Відповідно до ст. 1 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” мораторій на задоволення вимог кредиторів це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Частиною 4 ст. 12 зазначеного Закону встановлено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду, діє протягом всієї справи про банкрутство та припиняє свою дію лише з припиненням провадження у справі про банкрутство в силу Закону.

Виходячи з системного аналізу положень Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, мораторій поширює свою дію на зобов’язання боржника, термін виконання яких настав до дня введення мораторію.

Тобто, мораторій підлягає застосуванню до конкурсної заборгованості та не поширюється на поточну заборгованість боржника перед кредиторами.

Стаття 1 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” передбачає, що конкурсні кредитори –кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство та вимоги яких не забезпечені заставою майна боржника. До конкурсних кредиторів відносяться також кредитори, вимоги яких до боржника виникли внаслідок правонаступництва за умови виникнення таких вимог до порушення провадження у справі про банкрутство. Поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Оскільки заборгованість відповідача перед позивачем у справі №17/239 виникла після порушення справи про банкрутство боржника, а тому відповідно до вимог ст. 1 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” є поточною.

Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

Доводи позивача про віднесення 3% річних та інфляційної складової до санкцій не ґрунтуються на законі, оскільки передбачене ст. 625 ЦК України право кредитора вимагати сплату боргу з врахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнових прав і інтересів, суть яких полягає в відшкодуванні втрат кредитора від знецінення грошових коштів з приводу інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, які підлягають сплаті кредиторові.

Враховуючи викладене, інфляційні нарахування на суму боргу та відсотки річних входять у склад основного зобов’язання як воно визначено у ст. 1 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”.

Що стосується посилання позивача на сплив строку позовної давності по заявленій відповідачем вимозі, суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до змісту глави 19ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими цим кодексом. Звернення відповідача до позивача з вимогою про сплату № 09/2455 від 17.04.08р. здійснено в межах встановлених строків позовної давності. На передбачені ст. 625 ЦК України індекс інфляції та 3% річних розповсюджується загальна позовна давність.

Таким чином доводи позивача, не підтверджені матеріалами справи, не ґрунтуються на законі та судом до уваги не приймаються.

Судові витрати покласти на позивача, відповідно до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. 1, п. 4 ст. 12 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, ст.1, ч.5, ч.5 ст.30 Закону України “Про виконавче провадження”, ст. 179, 601, 602, ч. 2 ст. 625 ЦК України, ст. 203 ГК України, ст.ст. 4,4-2, 4-3, 33, 43, 49, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог Відкритого акціонерного товариства „Донвуглеводоканал”, м. Донецьк до Комунального підприємства „Донецькміськводоканал”, м. Донецьк про визнання недійсним заліку зустрічних однорідних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

За згодою сторін у судовому засіданні 23.10.2008р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Текст рішення підписано 23.10.08р.

Суддя