ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

28.05.08                                                                                           Справа № 15/57

м. Львів

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді                                                             Процика Т.С.

суддів                                                                                Городечна М.І.

Кузь В.Л.

при секретарі судового засідання Трускавецькому В.П.

розглянув           у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство (далі ТзОВ НВП) «ЕРГО»

на рішення           Господарського суду Львівської області від 11.03.2008р.

у справі           № 15/57

за позовом           Приватного підприємства (далі ПП) «Євроколор», м. Маріуполь

до відповідача          ТзОВ НВП «ЕРГО», с. Малехів Жовківського району Львівської області

про           стягнення 63100,23 грн.

за участю представників:

від позивача –не з’явився;

від відповідача - не з’явився.

Учасники судового процесу належним чином повідомлені про час, дату і місце судового засідання, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення (рекомендованої кореспонденції –листів, якими надіслано ухвалу апеляційного господарського суду про призначення справи до розгляду у судовому засіданні), які є в матеріалах справи.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 11.03.2008р., суддя Т. Костів, позов задоволено частково, стягнуто з ТзОВ «Науково-виробниче підприємство «Ерго»на користь ПП «Євроколор»48808,47 грн. основного боргу, 4289,27 грн. пені, 2144,64 грн. інфляційних нарахувань, 857,85 грн. 3% річних, 561,77 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішення суду першої інстанції мотивоване положеннями норм ст.ст. 526, 611, 625, 629 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст.193 Господарського кодексу України (далі ГК України), а також зокрема тим, що відповідач, в порушення умов договору, повну оплату за поставлену позивачем продукції не здійснив, чим порушив взяті на себе зобов'язання у відповідності до договору і станом на 29.02.2008р. його заборгованість перед позивачем становить 48808,47 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТзОВ НВП «ЕРГО», відповідач у справі, подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 11.03.2008р. у справі № 15/57, припинити провадження у справі.

Скаржник посилається зокрема на те, що оскаржене рішення Господарського суду Львівської області ним було отримано 18.03.2008р. і жодних ухвал ним одержавно не було.

Розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, суд встановив наступне.

Щодо тверджень скаржника про неодержання ним ухвал місцевого господарського суду про час і місце судового засідання, то такі є безпідставними, оскільки в матеріалах справи є повідомлення про вручення поштового відправлення (рекомендованої кореспонденції –листа, яким надіслано ухвалу місцевого господарського суду про призначення справи до розгляду у судовому засіданні) ТзОВ НВП «ЕРГО»(а.с.2).

ПП «Євроколор»звернулося до господарського суду з позовом до ТзОВ НВП «ЕРГО»про стягнення з нього 63100,23 грн., з них: 55808,47 грн. основний борг, 7291,76 грн. штрафних санкцій.

Як встановлено місцевим господарським судом і це вбачається з матеріалів справи, між ПП «Євроколор»та ТзОВ НВП «Ерго»укладено договір постачання товару від 26.12.2006р. (а.с.а.с.12-15), у відповідності до якого позивач зобов’язався постачати, а відповідач –прийняти та оплатити товар на умовах даного договору.

Відповідно до п.6.1 договору оплата товару здійснюється на протязі 45 банківських днів з моменту отримання товару Покупцем за кожну партію окремо (а.с.13).

На виконання умов договору позивачем поставлено відповідачу продукцію на загальну суму 103308,56 грн., що підтверджено видатковою накладною (а.с.16) та довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей (а.с.17).

Відповідач, в порушення умов договору, повну оплату за поставлену позивачем продукції не здійснив, чим порушив взяті на себе зобов’язання у відповідності до договору і станом на 29.02.2008р., відповідно до поданого позивачем акту звірки (а.с.25), його заборгованість перед позивачем становить 48808,47 грн.

Згідно з ч.1, п.1 ч.2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов’язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч.1, ч.6 ст.265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб’єктами господарювання товарів негосподарюючим суб’єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу.

Згідно із ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. При цьому, покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Тобто, підстави виникнення зобов’язань (цивільних прав та обов’язків) встановлені ст.11 ЦК України, вони виникають зокрема з договорів (що і є у цьому випадку), тобто носять диспозитивний характер. Це полягає у обов'язку сторін договору виконувати взяті на себе зобов'язання, визначені умовами цього договору.

Згідно з ст.509 ЦК України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч.1 ст.173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч.2 ст.509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст.174 ГК України Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1, ч.2, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується відповідними розрахунками, а також визнається відповідачем (вчинення ним дій щодо часткової оплати товару, а також відсутність (неподання) ним заперечень щодо суми боргу), - сума основного боргу у відповідності до договору становить 48808,47 грн., які підлягають стягненню з відповідача.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч.4 ст.232 ГК України відсотки за неправомірне користування чужими коштами справляються по день сплати суми цих коштів кредитору, якщо законом або договором не встановлено для нарахування відсотків інший строк.

Пунктом 9.1 договору передбачено, що за невиконання, встановлених цим Договором, винна сторона відшкодовує іншій стороні завдані збитки, а також втрачену вигоду в порядку, передбаченому чинним законодавством.

За прострочення виконання грошового зобов’язання відповідачу на підставі ст.625 ЦК України та п.9.1 договору нараховано три проценти річних від простроченої суми та індекс інфляції (обґрунтований розрахунок є в матеріалах справи).

Відповідно до розрахунку розмір інфляційних нарахувань складає 2144,64 грн., розмір нарахування трьох процентів річних - 857,85 грн.,

Відтак, такими, що підлягають до задоволення, оскільки ґрунтуються на положеннях ст. 625 ЦК України та ч. 4 ст. 232 ГК України, є позовні вимоги про стягнення з відповідача 857,85 грн. трьох процентів річних та 2144,64 грн. інфляційних нарахувань.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч.1, ч.3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки (штрафу, пені) є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.231 ГК України законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань»платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно з ст.3 вищазгаданого Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до умов п.9.5 договору відповідач приймав на себе зобов'язання у випадку несвоєчасної оплати продукції сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день протермінування, розмір якої у цьому випадку становить 4289,27 грн.

Хоч сума основного боргу, яка підлягає стягненню з відповідача, у відповідності до договору, становить 48808,47 грн., проте, позивачем заявлено до стягнення кошти за поставлений товар, і сплата яких була прострочена відповідачем, - 58808,47 грн.. За таких обставин, позивач правомірно нарахував, а суд першої інстанції стягнув пеню, суму трьох процентів річних та інфляційних нарахувань, виходячи з простроченої суми сплати вартості поставленого товару, тобто з суми 55808,47 грн.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржник не подав у встановленому законом порядку належних та допустимих доказів, які б з достовірністю підтверджували доводи, викладені в апеляційній скарзі, та обґрунтували неправомірність і безпідставність рішення суду першої інстанції.

Враховуючи все вищенаведене в сукупності, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський ПОСТАНОВИВ:

1.          Залишити рішення Господарського суду Львівської області від 11.03.2008 року у справі № 15/57 без змін, а апеляційну скаргу ТзОВ НВП «ЕРГО»- без задоволення.

2.          Судові витрати покласти на скаржника.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Процик Т.С.

Суддя Городечна М.І.

Суддя Кузь В.Л.