ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2008 р. Справа № 18/4026а

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді –Васяновича А.В.

секретар судового засідання –Гень С.Г.

за участю представників сторін:

від позивача - Пасічник А.А. - представник за довіреністю,

від відповідача - Оскорбін А.Г. - представник за довіреністю,

Колесник П.І - директор,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

м. Черкаси

до товариства з обмеженою відповідальністю “Тальнівське кар’єроуправління” м. Тальне, Черкаської області

про стягнення 13456 грн. 66 коп.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Черкаської області з адміністративним позовом звернулось Черкаське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю “Тальнівське кар’єроуправління” 13456 грн. 66 коп., в тому числі 12845 грн. 00 коп. адміністративно-господарських санкцій з тих підстав, що у відповідача в 2007 році не було зайняте інвалідом 1 робоче місце, та про стягнення 611 грн. 66 коп. пені за несвоєчасну сплату зазначених санкцій, з мотивів порушення відповідачем вимог Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, що до 15.04.2008 року відповідач не сплатив в установлений законом термін визначену суму адміністративно –господарських санкцій за невиконаний норматив працевлаштування інвалідів.

Справа розглядається після відкладення.

В судовому засіданні, яке відбулося 18.09.2008 року, за згодою представників сторін, було оголошено вступну та резолютивну частини постанови зі справи №18/4026а.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в заявленій сумі, просив задовольнити його повністю.

Відповідач у відзиві на адміністративний позов та представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти позову з мотивів наведених у запереченні, зокрема зазначав, що відповідачем було створено робочі місця для інвалідів відповідно до встановленого нормативу, а також було вжито всі передбачені чинним законодавством заходи по забезпеченню працевлаштування інвалідів, проте органами працевлаштування –Тальнівським районним центром зайнятості протягом 2007 року інваліди для працевлаштування на підприємстві відповідача не спрямовувалися, що підтверджується відповідним листом на звернення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, та дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного:

Згідно статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” (далі - Закон) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до частини 2 статті 19 Закону підприємства самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Відповідно до статті 20 Закону підприємства, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Відповідно до частини 4 статті 20 Закону, у разі невиконання підприємством в 2007 році встановленого нормативу, воно зобов’язане було сплатити адміністративно-господарські санкції не пізніше 15 квітня 2008 року.

Позивач звертаючись до суду обґрунтовував свої позовні вимоги даними звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2007 рік (форма № 10-ПІ), складеного та підписаного відповідачем, у якому останній вказав, що у нього в 2007 році середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу складала 40 осіб. Отже, відповідач повинен був створити на 2007 рік 2 робочих місця для працевлаштування інвалідів.

Один інвалід був працевлаштований на підприємстві, що підтверджується матеріалами справи, зокрема, особовою карткою, посвідченням, наказом про прийняття на роботу від 16.05.2006 року, та наказом про припинення трудового договору від 06.09.2007 року.

Позивачем встановлено, що 1 робоче місце на підприємстві інвалідом зайняте не було.

Вартість одного робочого місця за звітний період на підприємстві становить 12 845 грн. 00 коп. Отже, загальна сума адміністративно –господарських санкцій за незайняті місця для інвалідів складає 12845 грн. 00 коп.

У зв’язку з простроченням сплати адміністративно –господарських санкцій, з 16 квітня 2008 року відповідачу нараховано пеню в розмірі 611 грн. 66 коп.

Однак, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у суду відсутні підстави для стягнення із відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені, виходячи із наступного.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

У частині 3 статті 19 Закону вказано, що підприємства самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно статті 18 Закону підприємства зобов’язані: 1) виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, 2) надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, 3) звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, аналіз правових норм про захист інвалідів дає підстави стверджувати про те, що обов’язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком підбирати, шукати і працевлаштовувати інвалідів. Такий обов’язок відповідно до закону покладається на органи працевлаштування інвалідів.

Як вбачається із листа Тальнівського районного центру зайнятості від 11.09.2008 року № 1060, відповідач в 2007 році звітував до державної служби зайнятості, що також підтверджується копіями звітів за формою № 3-ПН про наявність вакансій - підсобного працівника для осіб, що потребують соціального захисту –інвалідів.

Тобто, суд вважає, що відповідач виконав вимоги статті 18 Закону: виділив та створив робочі місця для працевлаштування інвалідів, що підтверджується наказом від 01.03.2007 року, один інвалід на підприємстві був працевлаштований у 2007 році протягом 8 місяців та 6 днів, що стосується не зайнятого робочого місця, то судом враховано, що відповідач надавав державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів (звіти за формою 3-ПН), а також звітував відділенню Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у 2007 році в установлений Законом строк.

У названому листі Тальнівського районного центру зайнятості зазначено про те, що вакансію не реалізовано в зв’язку з відсутністю на обліку кандидатур, оскільки всім інвалідам згідно програми реабілітації передбачено легкий труд.

Посилання позивача на довідку управління праці та соціального захисту населення стосовно того, що в районі проживає 1995 інвалідів, а тому інформацію районного центру зайнятості викладену в листі від 11.09.2008 року необхідно враховувати з даними управління суд вважає безпідставними, оскільки суду не було надано доказів направлення відповідачу інваліда для працевлаштування чи самостійного звернення інваліда до відповідача з метою працевлаштування, і не було надано доказів відмови відповідачем у прийнятті інвалідів на роботу. Позивач не подав суду доказів наявності у м. Тальне інвалідів, які бажали працювати, заявили про це, але не реалізували своє бажання працювати в зв’язку з відсутністю пропозицій щодо працевлаштування.

Крім того, у наведеній вище довідці (повідомленні) від 10.09.2008 року управління праці та соціального захисту населення підтверджує також свою поінформованість від відповідача по питанню працевлаштування інвалідів.

За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідачем було вжито всі передбачені чинним законодавством заходи по забезпеченню працевлаштування інвалідів, а тому на нього не може бути покладена відповідальність у зв’язку з відсутністю вини відповідача, оскільки адміністративно-господарські санкції –це відповідальність за порушення свого власного обов’язку, а відповідальність у даних правовідносинах не може встановлюватися без вини відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи вищенаведене, та оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення 12845 грн. 00 коп. адміністративно –господарських санкцій за незайняті робочі місця для інвалідів та пені в розмірі 611 грн. 66 коп. є необґрунтованими та безпідставними, в зв’язку з чим в позові слід відмовити повністю.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами на підставі ст.94 КАС України.

Враховуючи вищенаведене, та керуючись статтями 94, 160, 162, 163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанову суду може бути оскаржено до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку передбаченому ст. 186 КАС України.

Суддя                               Васянович А.В.

Повний текст постанови складено 22.09.2008 року