ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
ПОСТАНОВА

"15" липня 2008 р.

Справа № 14/204

Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Колодій С.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу №14/204

за адміністративним позовом: приватного малого підприємства "Строймонтаж" (далі по тексту – ПМП “Строймонтаж”), Кіровоградська область, м. Олександрія, вул. 6-го грудня, 150-а,

до відповідача: Олександрійської об'єднаної державної податкової інспекції (далі по тексту – ОДПІ), Кіровоградська область, м. Олександрія, вул. Пролетарська, 17,

про визнання нечинним акту,

Секретар судового засідання - А.В. Адаменко

Представники сторін:

від позивача - Савицький С.А., довіреність б/н від 11.04.08 р.;

від відповідача - Дьорко А.М., довіреність б/н від 25.04.08 р.;

від відповідача - Кос В.І., довіреність б/н від 20.06.08 р.;

Час прийняття постанови: 12 год. 38 хв.

Подано позов про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення Олександрійської ОДПІ №/0 від 13.03.2008 р., згідно з яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 79739,00 грн.

Позивач стверджує про безпідставність та необґрунтованість висновків податкового органу про завищення підприємством податкового кредиту та зазначає, що не відображення у податковому обліку та не нарахування податкових зобов'язань підприємством, яке виписало податкову накладну не може вважатися підставою для виключення суми податку на додану вартість зі складу податкового кредиту платника податку, який отримав таку податкову накладну, оскільки Закон України “Про податок на додану вартість” не містить такої підстави. Твердження відповідача, про проведення зустрічних перевірок, як підстави для відмови в задоволенні вимог про відшкодування податку на додану вартість позивач вважає незаконним, оскільки Закон України “Про податок на додану вартість” не пов'язує відшкодування податку на додану вартість з подіями, на які посилається відповідач. Посилаючись на норми підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України “Про податок на додану вартість”, підпункт 2.2 пункту 2 спільного наказу ДПА України та Головного управління державного казначейства України №209/72 від 02.07.1997 р., зареєстрованого в Мінюсті України 18.07.1997 р. “Про затвердження Порядку відшкодування податку на додану вартість” позивач зазначає, що підставою для невключення до податкового кредиту витрат на сплату податку на додану вартість є лише відсутність податкової накладної, в той час як підставою для отримання бюджетного відшкодування є дані виключно податкової декларації за звітний період.

В запереченнях на позов Олександрійська ОДПІ, посилаючись на норми пункту 1.8 статті 1, підпункту 7.3.1 пункту 7.3, підпунктів 7.7.1, 7.7.2, 7.7.10 пункту 7.7 статті 7 Закону України “Про податок на додану вартість”, стверджує про обґрунтованість висновку, викладеного в акті перевірки від 04.03.2008 р. щодо завищення позивачем податкового кредиту за серпень 2006 року на суму 80427,00 грн., і відповідно, завищення заявленої до відшкодування з бюджету суми податку на додану вартість на 79739,00 грн. та просить суд відмовити в задоволенні позову.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

В С Т А Н О В И В :

Олександрійською ОДПІ проведена невиїзна документальна перевірка ПМП “Строймонтаж” з питань правових відносин по ланцюгу постачання з ПП “Продагро”, ПП “Днепр”, ТОВ ТД “Наталі” за період з 01.08.2006 р. по 30.09.2006 р.

За результатами перевірки встановлені порушення пункту 1.8 статті 1, підпункту 7.3.1 пункту 7.3, підпунктів 7.7.1, 7.7.2, 7.7.10 пункту 7.7 статті 7 Закону України “Про податок на додану вартість”, в зв’язку з відповідач прийшов до висновку про завищення податкового кредиту в декларації з ПДВ за серпень 2006 року на суму 80427,00 грн., і відповідно завищено суму ПДВ, заявлену до відшкодування з бюджету на 79739,00 грн. за вересень 2006 року та завищено залишок від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду за вересень 2006 р. на суму 688,00 грн., що стало підставою для винесення податкового повідомлення-рішення №/0 від 13.03.2008 р.

В ході позапланової документальної перевірки позивача з питання правильності визначення суми податку на додану вартість, заявленої до відшкодування з бюджету було встановлено, що основними постачальниками ПСП “Строймонтаж” в серпні 2006 р. були ПП "Продагро”, ПП “Днепр”, ТОВ ТД “Наталі”. За результатами отриманих відповідей від органів державної податкової служби за місцем реєстрації основних постачальників позивача було визначено контрагентів даних підприємств по ланцюгу постачання та досліджено ланцюги постачання до виробника, при цьому досліджуючи ланцюг постачальників відповідач не зміг підтвердити факт включення податкових зобов'язань по податку на додану вартість за ланцюгом постачальників та перерахування податку на додану вартість до бюджету з причин не встановлення місця знаходження підприємств, визнання підприємств банкрутом та інших причин, в зв'язку з чим прийшов до висновку про відсутність у позивача права на податковий кредит та, як наслідок, отримання бюджетного відшкодування.

Господарський суд задовольняє вимоги позивача в силу наступного.

Стаття 7 Закону України „Про податок на додану вартість” детально регламентує порядок обчислення і сплати податку на додану вартість.

Відповідно до пунктів 7.1, 7.2 статті 7 цього Закону продаж товарів (робіт, послуг) здійснюється за договірними (контрактними) цінами з додатковим нарахуванням податку на додану вартість; особа – продавець, зареєстрована як платник ПДВ, зобов’язана на кожну повну або часткову поставку товарів (робіт, послуг) нараховувати покупцю податок на додану вартість та скласти й передати йому податкову накладну, яка є підставою для віднесення зазначеної в ній суми податку на додану вартість до податкового кредиту.

Відповідно до підпункту 7.2.3 пункту 7.2 та підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7 Закону України „Про податок на додану вартість” податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов’язань продавця, яким вважається:

а) дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку як оплата товарів (робіт, послуг), що підлягають продажу, а в разі продажу товарів (робіт, послуг) за готівкові кошти – дата їх оприбуткування в касі платника податку, а за відсутності такої – дата інкасації готівкових коштів у банківській установі, яка обслуговує платника податку.

б) дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) – дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання робіт (послуг) платником податку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач в серпні 2006 р. до реєстру отриманих податкових накладних та до складу податкового кредиту декларації по податку на додану вартість за серпень 2006 р. включено ПДВ в розмірі 17642,00 грн. з вартості отриманих від ПП “Продагро” послуг відповідно з договорами №№1,2 від 01.06.2006 р. та актами виконаних робіт за червень 2006 р. на суму 105852,00 грн., включено ПДВ в розмірі 50528,00 грн. з вартості отриманих у серпні 2006 р. від ПП “Днепр” паливно-мастильних матеріалів, будматеріалів та послуг на загальну суму 303168,00 грн., включено ПДВ в розмірі 12257,00 грн. з вартості отриманих у серпні 2006 р. від ТОВ ТД “Наталі” послуг автотранспорту відповідно з договором б/н від 01.07.2006 р. на суму 73542,00 грн. Дані операції підтверджено належним чином оформленими податковими накладними, договорами, актами виконаних робіт.

Відповідно до підпункту 7.2.4 пункту 7.2 статті 7 Закону України „Про податок на додану вартість” зареєстровані платники податку мають право нараховувати покупцю податок на додану вартість, складати та видавати йому податкову накладну.

Згідно підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України „Про податок на додану вартість” податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв’язку з придбанням товарів та послуг з метою їх подальшого використання в оподаткованих операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбання основних фондів з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України „Про податок на додану вартість” не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв’язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Згідно підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України „Про податок на додану вартість” датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) – в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Отже, право ПМП “Строймонтаж” на податковий кредит виникло з дати отримання ним зазначених податкових накладних, виданих контрагентами, які на момент здійснення господарської операції були платниками податку на додану вартість.

Відповідно до підпункту 7.7.1 пункту 7.7. статті 7 Закону України „Про податок на додану вартість” сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов’язання звітного періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

Як підставу не визнання за позивачем права на податковий кредит та відповідно права на бюджетне відшкодування, орган державний податковий служби зазначає відсутність доказів сплати платниками податку на додану вартість по ланцюгу господарських відносин відповідних сум податку до Державного бюджету України.

Господарський суд вважає, що дана обставина не може слугувати достатньою підставою податковому органу для висновку про відсутність у позивача права на бюджетне відшкодування за період та в розмірі, зазначеному в податковому повідомленні-рішенні.

Відсутність у податкового органу можливості проведення позапланових перевірок контрагентів з метою встановлення факту невідображення в податковому обліку господарських операцій, що пов’язані з діяльністю позивача та з метою встановлення факту несплати ПДВ до бюджету не є підставою для висновку про несплату контрагентами позивача податку на додану вартість до Державного бюджету України.

Якщо навіть вважати відповіді органів податкової служби щодо підприємств постачальників позивача по ланцюгу господарських операцій, як несплату останніми податку на додану вартість до бюджету, то дана обставина не може впливати на віднесення позивачем до податкового кредиту сум податку на додану вартість та визначення сум бюджетного відшкодування.

Відповідно до пункту 1.3 статті 1 Закону платник податку – особа, яка згідно з цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особа, яка імпортує товари на митну територію України.

Платники податку, визначені у пунктах “а”, “в”, “г”, “д” пункту 10.1 статті 10 відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту та своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону (пункт 10.2 статті 10).

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, податкові органи не можуть нараховувати податок на додану вартість на покупця при несплаті цього податку продавцем, оскільки чинне законодавство не встановлює підстав для такого нарахування.

За таких обставин господарський суд вважає безпідставним твердження Олександрійської ОДПІ про порушення позивачем пункту 1.8 статті 1, підпункту 7.3.1 пункту 7.3, підпунктів 7.7.1, 7.7.2, підпункту 7.7.10 пункту 7.7 статті 7 Закону України “Про податок на додану вартість”.

Враховуючи викладене, господарський суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі та визнає нечинним податкове повідомлення-рішення Олександрійської ОДПІ №/0 від 13.03.2008 р.

Керуючись частинами 1 - 3 статті 160, частинами 1 - 2 статті 162, статтею 163, частинами 1- 4 статті 254, статтею 258, пунктом 6 розділу 7 "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати нечинним податкове повідомлення-рішення Олександрійської об'єднаної державної податкової інспекції №/0 від 13.03.2008 року.

Стягнути з Державного бюджету України на користь приватного малого підприємства "Строймонтаж" (28000, Кіровоградська область, м. Олександрія, вул. 6-го грудня, 150-а, ідентифікаційний код 13755094, р/р 6001 Філія ВАТ КБ "Надра" Кіровоградське РУ, МФО 323624, ЗКПО 13755094) судові витрати по справі в розмірі 3,40 грн. державного мита.

За заявою стягувача після набрання постановою законної сили господарський суд видає виконавчий лист.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження , але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений Кодексом адміністративного судочинства України, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через господарський суд Кіровоградської області.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складання постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України – з дня складання в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження, і копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя

С. Б. Колодій

Дата виготовлення постанови в

повному обсязі - 18.07.2008 року.