ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.10.2008                                                              Справа № 17/86

Господарський суд Закарпатської області у складі головуючого судді Ушак І.Г. у відкритому судовому засіданні розглянув справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю „Мінеральні води Свалявщини”, с. Сусково Свалявського району (далі – товариство) до Державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини „Укрекокомресурси” КМ України, м. Київ в особі Закарпатського обласного управління „Закарпаттяекокомресурси” ДК „Укрекокомресурси” КМ України, м. Ужгород (далі - компанія)

за участю представників:

позивача –Калабішка Б.В., директор, Романюк М.В., представник за довіреністю;

відповідача – Мигович М.В., начальник управління

СУТЬ СПОРУ: про визнання договору недійсним

Позивач звернувся до суду з даними позовними вимогами, а представники його в ході судового розгляду наполягають на їх задоволенні, посилаючись на те, що договір № 01-07 УЖ №87 від 28.01.04 укладений сторонами по справі (далі –оспорюваний договір), предметом якого є збирання, сортування, перевезення, переробка та утилізація використаної тари (упаковки), не містить істотних умов щодо „фактичного обсягу результату дій відповідача як матеріальної речі (знищеної та/або переробленої використаної тари), за який позивачем має здійснюватися оплата”.

Відповідач письмовим відзивом та його представник у ході судового розгляду заперечує проти позову, вважаючи оспорюваний договір законним, а підстави визнання його недійсним - відсутніми. Вважає, що договір не суперечить приписам Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, укладений на підставі Закону України „Про відходи” і постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.01 з наступними змінами та доповненнями № 915 „Про впровадження системи збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації відходів як вторинної сировини” (далі - Постанова № 915). Посилається на те, що питання визнання недійсним даного договору уже було предметом судового розгляду у межах справи № 2/11, за результатами якого винесено рішення про відмову у задоволенні позову.

Вивчивши матеріали даної справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

При цьому суд виходив з наступного.

З матеріалів справи вбачається та визнається представниками сторін у ході судового розгляду, що предметом оспорюваного договору відповідно до п.1 його тексту є „надання послуг щодо збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки) на умовах визначених постановою КМУ від 26.07.01 № 915”, тобто даний договір укладений сторонами відповідно до приписів Постанови № 915.

Відповідно до Постанови на компанію –відповідача у даній справі - покладено функції щодо розроблення і організації впровадження системи збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації відходів, у тому числі використаної тари (упаковки) вітчизняного та імпортного виробництва як вторинної сировини.

Постановою передбачено також, що підприємства, установи, організації усіх форм власності, що використовують тару (упаковку) для пакування і перевезення продукції, яким є позивач у даній справі, зобов’язані забезпечити збирання (приймання), зберігання і утилізацію всіх видів використаної тари (упаковки), в якій знаходилася продукція цих підприємств, установ та організацій, на всій території, де реалізується продукція. При цьому, підприємства, установи, організації, що використовують тару (упаковку) для пакування і перевезення продукції, можуть це виконувати самостійно, здійснюючи збирання, сортування, заготівлю та утилізацію використаної тари відповідно до мінімальних норм утилізації; шляхом укладення договорів про надання послуг із збирання, сортування, перевезення переробки та утилізації використаної тари з компанією, яка створена відповідно до Постанови № 915, з віднесенням її до сфери управління Міністерства економіки та покладенням на неї функцій щодо розроблення і організації впровадження системи збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації відходів, у тому числі, використаної тари вітчизняного та імпортного виробництва як вторинної сировини; шляхом укладення договорів про надання послуг із збирання, сортування , перевезення переробки та утилізації використаної тари з іншими спеціалізованими підприємствами, що мають відповідні ліцензії і умови для надання таких послуг на території України, де реалізується та утворюється відповідна використана тара.

Таким чином, позивач як підприємство, що використовує тару (упаковку) для пакування і перевезення продукції, уклавши оспорюваний договір з відповідачем виконав одним із вищенаведених способів передбачених Постановою № 915 приписи останньої щодо покладеного на нього обов’язку забезпечити збирання, зберігання та утилізацію тари.

За умовами оспорюваного договору компанія зобов’язалася надавати товариству послуги щодо збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки), у т.ч. шляхом залучення до виконання третіх осіб; товариство, у свою чергу, зобов’язалося оплатити послуги компанії за тарифами затвердженими Постановою № 915. Договором визначено порядок розрахунків, відповідальність сторін, порядок вирішення спорів та зміни умов договору, термін дії договору.

За приписами ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочинів, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав передбачених законом.

Підставою для визнання судом недійсності правочину за змістом ст. 215 ЦК є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п’ятою та шостою ст. 203 цього ж кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тощо.

Аналізуючи оспорюваний договір, суд приходить до висновку, що даний договір не суперечить положенням Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, оскільки укладався на підставі актів цивільного законодавства, а саме Закону України «Про відходи»та Постанови з метою поліпшення стану навколишнього середовища, укладений повноважними представниками відповідно до внутрішньої волі сторін. При цьому, останнє встановлено при розгляді судової справи № 2/11 за участю цих же сторін та відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним цього ж договору з підстав щодо примусу до його укладення з боку органів прокуратури (судові акти у справі № 2/11 долучені до матеріалів даної справи).

Даний правочин є реальний, спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ним, при цьому предметом його є не безпосередня переробка та утилізація використаної тари, відсутністю фактичних обсягів яких у договорі як істотних умов договору обґрунтовуються позовні вимоги, а надання послуг щодо збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки). Інших підстав визнання оспорюваного договору недійсним позивач не навів.

З огляду на наведені приписи чинного законодавства вимоги позивача про визнання недійсним оспорюваного договору не підлягають задоволенню як безпідставні та необґрунтовані.

За змістом ст.ст. 44-49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за розгляд справи судом покладаються на позивача.

Зважаючи на вищенаведене, керуючись ст.ст. 203, 204, 215 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4-3, 33, 38, 43, 44-49, 75, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України,

СУД В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Дане рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено до Львівського апеляційного господарського суду в порядку передбаченому цим же кодексом.

Суддя Ушак І.Г.