СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Постанова

Іменем України

30 вересня 2008 року

Справа № 2-22/8681-2008

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Сотула В.В.,

суддів                                                                      Гонтаря В.І.,

Борисової Ю.В.,

за участю представників сторін:

позивача: Плотніков Артем Олександрович, довіреність № 228/10 від 29.12.07, дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України",

відповідача: Кузнецова Дар'я Іванівна, довіреність № 3-2008 від 21.01.08, товариство з обмеженою відповідальністю "Кримтеплоелектроцентраль",

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Кримтеплоелектроцентраль" на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Калініченко А.А.) від 07 серпня 2008 року у справі № 2-22/8681-2008

за позовом           дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (вул. Шолуденка, 1,Київ 116,04116)

до           товариство з обмеженою відповідальністю "Кримтеплоелектроцентраль" (вул. Кримська, 7,Молодіжне. Сімферопольський р-н,97501)

про стягнення 1341486,13 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, дочірня компанія „Газ України” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України”, звернувся до господарського суду Автономної Республіки Крим з позовною заявою до відповідача, товариства з обмеженою відповідальністю „Кримтеплоелектроцентраль”, про стягнення суми боргу у розмірі 928 670, 13 грн., інфляційних втрат в сумі 274 183, 94 грн., пені в сумі 100 487, 68 грн., 3% річних –38 144, 38 грн., а всього –1 341 486,13 грн. (а.с. 6-8).

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач, товариство з обмеженою відповідальністю „Кримтеплоелектроцентраль”, не виконав прийняті на себе зобов’язання за договором № 06/06-2062 ТЕ-19 від 29 грудня 2006 року, в результаті чого за ним склалася заборгованість в сумі 928 670, 13 грн., на яку позивачем була нарахована пеня, інфляційні витрати та річні.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 07 серпня 2008 року у справі № 2-2/8681-2008 (суддя Калініченко А.А.) позов дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" задоволено.

З відповідача стягнуто на користь дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" суму боргу у розмірі 928 670, 13 грн., інфляційних втрат в сумі 274 183, 94 грн., пені в сумі 100 487, 68 грн., 3% річних –38 144, 38 грн., а всього –1 341 486,13 грн..

Рішення суду мотивоване порушенням відповідачем умов договору № 06/06-2062 ТЕ-19 від 29 грудня 2006 року, у зв’язку з чим, на підставі статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, з нього стягнуто суму заборгованості, а також інфляційні втрати, пені та 3% річних.

Не погодившись з рішенням суду, товариство з обмеженою відповідальністю "Кримтеплоелектроцентраль" звернулось до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати у частини стягнення штрафних санкцій за договором постачання природного газу.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права та невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Так, товариство з обмеженою відповідальністю "Кримтеплоелектроцентраль" вважає, що судом не був врахований факт ухилення позивача від вжиття заходів відносно зменшення розміру неустойки, у зв’язку з чим, безпідставно не були застосовані положення статті 616 Цивільного кодексу України, якою передбачено зменшення розміру збитків та неустойки, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

У судовому засіданні, призначеному на 30 вересня 2008 року, представник позивача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити скаргу без задоволення, рішення господарського суду - без змін.

Переглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія встановила наступне.

29 грудня 2006 року між Дочірньою компанією „Газ України” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” (постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю „Кримтеплоелектроцентраль” (покупець) був укладений договір на постачання природного газу № 06/06-2062 ТЕ-19 (а.с. 11-16).

Згідно з пунктом 1.1 договору постачальник зобов’язався передати у власність покупцю природний газ, а покупець зобов’язався прийняти та оплатити газ за умовами договору.

Пунктом 6.1 договору передбачено, що оплата за газ та послуги з його транспортування проводяться грошовими коштами у наступному порядку: перша оплата у розмірі 34 % від вартості запланованих місячних обсягів постачання та транспортування газу проводиться не пізніше 10 числа поточного місяця; подальші оплати проводяться платежами по 33 % від вартості запланованих місячних обсягів постачання та транспортування газу 20 та 30 (31) числа поточного місяця. Остаточний розрахунок за фактично спожиті та протранспортовані обсяги газу здійснюється на підставі акту приймання –передачі газу до 10 числа, наступного за місяцем поставки газу.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивачем у період з січня по березень 2007 року передано у власність відповідача природний газ на загальну суму 928 670,13 грн., що підтверджується актами приймання –передачі природного газу 31 січня 2007 року, 28 лютого 2007 року та 31 березня 2007 року (а.с. 19-21).

Відповідачем отриманий природний газ оплачений не був, що не заперечується позивачем. Таким чином, за товариством з обмеженою відповідальністю „Кримтеплоелектроцентраль” склалася заборгованість за природний газ в сумі 928 670 ,13 грн..

Підставою для звернення Дочірньої компанії „Газ України” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” до господарського суду із даним позовом з’явилась несплата товариством з обмеженою відповідальністю „Кримтеплоелектроцентраль” у добровільному порядку заборгованості за договором поставки № 06/06-2062 ТЕ-19 від 29 грудня 2006 року.

Крім того, в позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача інфляційні втрати в сумі 274 183, 94 грн., пеню в сумі 100 487, 68 грн., 3% річних –38 144, 38 грн..

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту договору № 06/06-2062 ТЕ-19 від 29 грудня 2006 року, він за своєю правовою природою є договором поставки.

Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що позивач на виконання умов договору у період з січня по березень 2007 року передано у власність відповідача природний газ на загальну суму 928670,13 грн., що підтверджується актами приймання –передачі природного газу від 31 січня 2007 року, 28 лютого 2007 року та 31 березня 2007 року (а.с. 19-21), але відповідачем поставлений товар оплачений не був.

Таким чином, за товар, який був поставлений відповідачу позивачем у січні-березні 2007 року, створилася заборгованість в сумі 928670,13 грн..

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю „Кримтеплоелектроцентраль” суми заборгованості в розмірі 928670,13 грн..

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача інфляційні втрати в сумі 274 183, 94 грн., пеню в сумі 100 487, 68 грн., 3% річних –38 144, 38 грн..

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З аналізу даної правової норми вбачається, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 274 183, 94 грн. та 3% річних в сумі 38 144, 38 грн..

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, щтраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Така відповідальність боржника також передбачена пунктом 7.2 договору поставки № 06/06-2062 ТЕ-19 від 29 грудня 2006 року.

Відповідно до частини 1 статті 231 Господарського кодексу України законом щодо окремих видів зобов’язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. Згідно з приписами пункту 6 вказаної статті штрафні санкції за порушення грошових зобов’язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законодавством або договором.

Пунктом 7.4 договору встановлена відповідальність боржника за несвоєчасну оплату поставленого товару, а саме –вказано, що у випадку прострочення оплати прийнятого товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в момент прострочення, від суми боргу за кожен день такої прострочки.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань регулюються Законом України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” від 22 листопада 1996 року № 543/96 ВР.

Відповідно до статті 1 цього Закону платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань” встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Враховуючи суму заборгованості в розмірі 928 670, 13 грн., сума фінансових санкцій нарахована позивачем вірно, у зв’язку з чим позовні вимоги Дочірньої компанії „Газ України” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю „Кримтеплоелектроцентраль” пені у розмірі 100 487, 68 грн. підлягають задоволенню.

Як встановлено у судовому засіданні, розбіжності між сторонами стосовно суми заборгованості, інфляційних втрат, пені та 3 % річних відсутні.

Підстав для застосування положень статті 616 Цивільного кодексу України, на застосуванні якої наполягає відповідач в своєї апеляційній скарзі, судова колегія не вбачає, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 616 Цивільного кодексу України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

Зі змісту частини 2 даної статті слідує, що право суду на зменшення збитків або неустойки виникає лише у разі здійснення кредитором дій, які сприяли збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

Заявник апеляційної скарги вважає, що підставою для зменшення розміру неустойки є навмисне ухилення позивача від прийняття заходів, спрямованих на це, що виразилося у відмови позивача укласти з товариством з обмеженою відповідальністю „Кримтеплоелектроцентраль” договір по організації взаєморозрахунків на суму заборгованості за договором на постачання природного газу № 06/06-2062 ТЕ-19 від 29 грудня 2006 року, що передбачено пунктом 3 Порядка перерахування у 2008 році субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуг з водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися і постачалися населенню, яка виникла у зв’язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії, послуг з водопостачання та водовідведення тарифам, затвердженим органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 440 від 25 квітня 2008 року.

Пунктом 3 Порядку передбачено, що підставою для проведення розрахунків є договір про організацію взаєморозрахунків, який укладається між учасниками розрахунків на підставі документа, який підтверджує наявність у учасників розрахунків кредиторської та/або дебіторської заборгованості (без врахування пені, штрафних санкцій та фінансових санкцій).

Згідно з частиною 3 статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що необхідність укладення між учасниками розрахунків договору про організацію взаєморозрахунків, яка передбачена пунктом 3 Порядку, свідчить про те, що проведення взаєморозрахунків має бути добровільним та здійснюватися на власний розсуд їх учасників.

Таким чином, відмова позивача в укладенні договору про організацію взаєморозрахунків не можна вважати діями, які сприяли збільшенню розміру збитків.

Крім того, згідно з положеннями статті 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати та 3 % річних не є збитками в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України та статей 224-225 Господарського кодексу України.

Інфляційні втрати також не є штрафною санкцією, оскільки є втратами, заподіяними процесом знецінення грошових коштів та зниженням їх купівельної спроможності, тобто є лише додатковим зобов’язанням, направленим на отримання реальної вартості грошей, не отриманих внаслідок невиконання грошового зобов’язання.

3 % річних є платою за користування чужими грошовими коштами, а тому штрафною санкцією також не являються.

Викладене, на думку суду апеляційної інстанції, виключає можливість застосування положень статті 616 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин.

Крім того, з аналізу вказаної правової норми вбачається, що зменшення розміру збитків та неустойки є правом суду, а не його обов’язком.

Враховуючи вказане, судова колегія дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення у відповідності до норм матеріального права, з дослідженням всіх обставин у справі, у зв’язку з чим підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю „Кримтеплоелектроцентраль” залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 07 серпня 2008 року у справі № 2-22/8681-2008 залишити без змін.

Головуючий суддя                                                  В.В.Сотула

Судді                                                                                В.І. Гонтар

Ю.В. Борисова