ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

05.11.08

Справа №17/640-06нр.

за позовом управління комунального майна та приватизаціїСумської міської

ради

до відповідача приватного виробничо-комерційного підприємства «Корпункт»

треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача 1) Сумська міська рада,

2) фізична особа – підприємець Гриценко Юрій Миколайович

про розірвання договору оренди та виселення з нежитлового приміщення

СУДДЯ ЛИХОВИД Б.І.

За участю представників сторін:

від позивача:           не з’явився

від відповідача:            Бєльський В.М., доручення № 56 від 28.06.2008 року

від третіх осіб: 1. не з’явився

2. Лантушенко Д.С., Гриценко Ю.М.

СУТЬ СПОРУ: позивач просить суд виселити приватне виробничо-комерційне підприємство «Корпункт» з нежитлового приміщення площею 28,4 кв. м., у будинку № 4 по пров. 9-го Травня у м. Суми в 10-ти денний строк з дня набрання відповідним рішенням суду законної сили.

В заяві про уточнення позовних вимог № 1153/01-62 від 02.10.2008 року позивач просить суд: 1) визнати припиненим договір оренди № ФМ-534 від 10.05.2000 року (в редакції, встановленій зміною № 1 від 05.05.2003 року до договору оренди № ФМ-534 від 10.05.2000 року), укладений між управлінням майна та приватизації Сумської міської ради (правонаступником якого є управління майна комунальної власності Сумської міської ради) та приватним виробничо-комерційним підприємством «Корпункт», у зв’язку з закінченням строку його дії з 10.05.2006 року; 2) виселити приватне виробничо-комерційне підприємство «Корпункт» з нежитлового приміщення площею 28,4 кв. м., у будинку № 4 по пров. 9-го Травня у м. Суми в 10-ти денний строк з дня набрання відповідним рішенням суду законної сили.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні докази по справі, суд встановив наступне:

10.05.2000 року між позивачем – управлінням комунального майна та приватизації Сумської міської ради та відповідачем – приватним виробничо – комерційним підприємством «Корпункт» було укладено договір оренди № ФМ – 534. В подальшому сторонами укладено Зміну № 1 до договору, відповідно до яких договір викладено в новій редакції.

Відповідно до п. 7.1 вищевказаного договору, строк його дії встановлено з 10.05.2000 року до 10.052001 року. Як зазначено в п. 7.9 договору № ФМ – 534 від 10.05.00р. (т.1 а.с.12, 13) в разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або розірвання договору до закінчення строку його дії протягом одного місяця він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Тобто, договір автоматично пролонгувався на 2001, 2002, 2003 роки.

05.05.2003 року сторонами були внесені зміни № 1 до даного договору, п. 7.9 яких також була передбачена пролонгація договору (а.с.15, т.1).

Судом встановлено, що листи позивача від 18.05.2006 року № 599/01 – 62 (а.с. 61 том 1), та від 08.06.2006 року № 1463/01 – 08 (а.с.62 том 1), стосуються інших об’єктів оренди, ніж той, що є спірним по даній справі.

Разом з тим, в матеріалах справи є лист позивача від 21.04.2005 року № 1781 (а.с.23, т.1) до відповідача, в якому йдеться про закінчення терміну договору оренди від 10.05.2000 року № ФМ – 534 10.05.05 року та міститься пропозиція відповідачу звернутися з клопотанням до позивача про продовження договору, якщо є такий намір. Крім того, в листі зазначається, що при відсутності відповідного реагування на цей лист з боку відповідача, договірні відносини з ним продовжені не будуть.

Відповідач під час попереднього судового розгляду заперечував отримання цього листа, а його позиція зводиться до того, що позивач не довів факту направлення йому цього листа, а в матеріалах справи такий доказ про направлення дійсно відсутній.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оцінюючи лист позивача від 21.04.2005 року № 1781 (а.с.23, т.1) суд виходить з того, що в силу ч. 3 ст. 291 ГК України, матеріально – правові підстави розірвання договору оренди на вимогу орендодавця передбачені ЦК України в порядку, встановленому ст. 188 цього Кодексу.

Ст. 188 ГК України встановлено лише порядок зміни та розірвання господарських договорів, в тому числі в судовому порядку у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання заінтересованою стороною відповіді на пропозицію про зміну чи розірвання договору у встановлений строк з урахуванням поштового обігу (частина 3).

Недотримання стороною договору зазначеного порядку при наявності встановлених законом або договором матеріально – правових підстав для розірвання договору не може бути підставою для відмови в захисті судом порушеного цивільного права, оскільки інше суперечило б положенням ч. 2 ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини , що виникають у державі, та ч. 2 ст. 16 ЦК України, згідно якої кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 року № 2269 – ХІІ (із ізмінами), орендар зобов’язаний вносити орендну плату своєчасно і в повному обсязі. Пунктами 3.2.4 та 5.2 спірного договору (в редакції Змін № 1) передбачено щомісячне внесення орендної плати.

Нормою ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитись від договору найму та вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю на протязі трьох місяців підряд.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач в порушення вищенаведених норм закону та договору не сплачував орендну плату в травні , червні 2002 року, лютому, квітні , червні 2003 року, грудні 2004 року, листопаді, січні, лютому, березні травні 2005 року, січні, лютому, березні, травні 2006 року. Докази про своєчасну сплату орендної плати за вказані періоди протягом всього розгляду справи відповідач не надав.

Таким чином, приписами зазначених норм встановлені правила, що дають стороні на свій розсуд розірвати договір шляхом відмови від договору на захист порушеного права і така відмова є одностороннім правочином, який зокрема, припиняє права і обов’язки сторін договору, та не потребує звернення до суду.

Отже, істотним для вирішення даного спору є встановлення наявності чи відсутності підстав і фактів припинення договору оренди внаслідок його розірвання шляхом відмови від договору через допущені орендарем порушення, а не тільки дотримання орендодавцем порядку направлення заперечень проти автоматичного продовження договору.

Крім того, поряд з іншими обставинами, при вирішенні даного спору суд враховує наступне:

-          відповідач більше року, починаючи з 08.08.2007 року, фактично не займає спірне приміщення, так як був примусово виселений з нього державним виконавцем, про що свідчить постанова останнього від 08.08.2007 року та акт державного виконавця від 08.08.2007 року;

-          спірне приміщення передано в оренду ФОП Гриценко Ю.М. згідно договору від 13.06.2007 року № УМКВ – 0031 між ним та позивачем, а ФОП Гриценко Ю.М. належним чином сплачує позивачу орендну плату за дане приміщення;

З іншого боку, відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських справах здійснюється у господарських судах на засадах змагальності. При цьому принцип диспозитивності розуміється як наявна у сторін можливість вільно розпорядитися своїми суб’єктивними матеріальними та процесуальними правами, а відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України визначення підстав та предмету позову відноситься до виключної компетенції позивача.

Заявою від 02.10.2008 року позивач уточнив позовні вимоги, і в остаточній редакції його позов містить дві вимоги: визнання спірного договору припиненим та виселення відповідача.

Суд вважає, що вимога про визнання договору припиненим не відповідає встановленим ст. 16 ЦК України способам захисту цивільних прав та інтересів, а за своїм змістом у даній вимозі, фактично, йдеться про необхідність встановлення факту, що має юридичне значення. Разом з тим, відповідно до приписів згаданої вище ст. 782 ЦК України одностороння відмова від договору найму з причини не внесення плати за користування річчю протягом трьох місяців підряд є правом сторони угоди і це право не вимагає судового захисту, адже воно відповідачем не порушувалося, а більше того, відповідач із займаного приміщення виселений.

Безпосередньо вимога щодо виселення відповідача станом на момент розгляду справи, як йшлося вище, виконана більше року тому.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши всі наявні фактичні обставини справи, суд доходить до висновку, що у даній справі відсутній предмет спору, а тому наявні підстави для припинення провадження у справі на підставі п. 1-1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, керуючись п. 1-1 ст. 80, ст.ст. 49, 86 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1.          Провадження у справі № 17/640-06 – припинити.

2.          Ухвалу направити сторонам по справі.

СУДДЯ                                                              Б.І.ЛИХОВИД

Повний текст ухали підписано 07.11.2008 року.