КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2008                                                                                           № 4/453

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Андрієнка В.В.

суддів:           Вербицької О.В.

Капацин Н.В.

при секретарі:           Суходольській Т.А.

За участю представників:

прокуратури: Карпенко Н.М. (посвідчення від 18.01.2007 р. № 17);

позивача: Самсонова Д.Г. (довіреність від 21.01.2008 р. № 506/19/10-08);

відповідача: не з’явились;

третьої особи-1: не з’явились;

третьої особи-2: не з’явились;

третьої особи-3: не з’явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника прокурора м. Києва

на рішення Господарського суду м.Києва від 24.06.2008

у справі № 4/453 (Борисенко І.І.)

за позовом                               Заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Міністерства охорони навколишнього природного середовища України

до                                                   Київської міської ради

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача           1.Товариство з обмеженою відповідальністю "АвтоНафта"

2.Державне управління охорони навколишнього природного середовища в м.Києві

3.Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації)

про                                                  визнання недійсним п. 20 рішення Київської міської ради від 26.12.2002 року

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва від 24.06.2008 року у справі № 4/453 за позовом Заступника прокурора м. Києва (далі – прокуратура) в інтересах держави в особі Міністерства охорони навколишнього природного середовища України (далі – позивач) до Київської міської ради (далі – відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «АвтоНафта» (далі – третя особа-1), Державне управління охорони навколишнього природного середовища в м. Києві (далі – третя особа-2), Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) (далі – третя особа-3) про визнання недійсним п. 20 рішення Київської міської ради, у задоволені позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, Заступник прокурора м. Києва звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційним поданням, в якому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційних вимог Заступник прокурора м. Києва зазначає, що при прийнятті спірного рішення судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, а саме, норми Конституції України, Земельного кодексу України, Закону України «Про охорону атмосферного повітря», Закону України «Про планування і забудову територій», Закону України «Про землеустрій», Закону України “Про основи містобудування”.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.08.2008 року апеляційне подання Заступника прокурора м. Києва було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 12 год. 20 хв. 09.09.2008 року.

Державне управління охорони навколишнього природного середовища в м. Києві через відділ документального забезпечення суду надало письмовий відзив на апеляційне подання Заступника прокурора м. Києва, в якому зазначає, що покладається на розсуд суду щодо дослідження доказів та матеріалів справи під час прийняття остаточного рішення стосовно питання, порушеного в апеляційному поданні.

Міністерство охорони навколишнього природного середовища України надало письмовий відзив на апеляційне подання Заступника прокурора м. Києва, в якому підтримує вимоги апеляційного подання та просить його задовольнити: скасувати рішення господарського суду м. Києва від 24.06.2008 року та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.09.2008 року, згідно п. 1 ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 30.09.2008 року.

Розпорядженням В. о. Голови Київського апеляційного господарського суду від 29.09.2008 року змінено склад судової колегії та справу призначено до розгляду у складі: головуючий суддя – Андрієнко В.В., судді – Вербицька О.В., Капацин Н.В.

30.09.2008 року в судове засідання в апеляційній інстанції з’явились представники прокуратури та позивача. Представники відповідача та третіх осіб в судове засідання не з’явились.

Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце слухання справи по розгляду апеляційної скарги, колегія вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників відповідача та третіх осіб.

В судовому засіданні представник прокуратури усно підтримав вимоги апеляційного подання з викладених у ньому підстав та просив його задовольнити: скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю; а представник позивача також усно підтримав вимоги апеляційного подання з викладених у ньому підстав та просив його задовольнити: скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши пояснення представників прокуратури та позивача, розглянувши доводи апеляційного подання, письмових пояснень на нього Міністерства охорони навколишнього природного середовища України та Державного управління охорони навколишнього природного середовища в м. Києві, дослідивши матеріали справи, судова колегія Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційне подання прокуратури підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту – ГПК України) апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

26.12.2002 року рішенням Київської міської ради № 206/366 “Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею” затверджено проект відведення земельних ділянок Товариству з обмеженою відповідальністю «АвтоНафта» для будівництва, експлуатації та обслуговування автозаправного комплексу на перетині вулиць Вишгородської та Резервної в Оболонському районі м. Києва. Вирішено передати Товариству з обмеженою відповідальністю «АвтоНафта», за умови виконання п. 20.1 цього рішення, земельні ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування автозаправного комплексу на перетині вулиць Вишгородської та Резервної в Оболонському районі м. Києва за рахунок земель міської забудови загальною площею 0,38 га, в ому числі: ділянку № 1 площею 0,36 га – в короткострокову оренду на 1 рік; ділянку № 2 площею 0,02 га (в межах червоних ліній) – в короткострокову оренду на 5 років.

Відповідно до п. 20.1 рішення, Товариство з обмеженою відповідальністю «АвтоНафта» зобов’язано:

·          виконати умови АПЗ Головкиївархітектури та технічні умови відповідних служб щодо приєднання об’єкта до інженерних мереж міста;

·          виконати вимоги, викладені в листах Головного управління містобудування та архітектури від 07.11.2002 року № 18-3418, Головного державного санітарного лікаря м. Києва від 04.12.2002 року № 6598, Державного управління екології та природних ресурсів в. м. Києві від 12.12.2002 року № 08-8-20/6923;

·          вирішити питання пайової участі до початку будівництва згідно з рішенням Київської міської ради від 30.09.1999 року № 49/551 “Про пайову участь (внески) інвесторів (забудовників) у створені соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва” (дію Нормативів, затверджених означеним рішенням, продовжено на 2002 рік рішенням Київської міської ради від 20.12.2001 року № 162/1596);

·          використовувати земельну ділянку в межах червоних ліній з обмеженнями, відповідно до вимог містобудівного законодавства;

·          забезпечити вільний доступ для прокладання нових, реконструкції та експлуатації існуючих інженерних мереж та споруд, розміщених у межах земельних ділянок;

·          замовити у місячний термін у Головному управлінні земельних ресурсів київської міської державної адміністрації документи, що посвідчують право користування земельними ділянками;

·          попередити землекористувача,, що право користування земельними ділянками може бути припинено, відповідно до ст.ст. 141, 143 Земельного кодексу України.

29.07.2003 року Київська міська рада (Орендодавець) уклала з Товариством з обмеженою відповідальністю «АвтоНафта» (Орендар) договір оренди земельної ділянки , згідно умов якого Орендодавець передав орендарю у короткострокову оренду на 5 років земельну ділянку, місце розташування якої на перетині вулиць Вишгородської та Резервної в Оболонському районі м. Києва, розміром 0,0226 га в межах червоних ліній для будівництва, експлуатації та обслуговування автозаправного комплексу.

Відповідно до ст. 9 Земельного кодексу України, розпорядження землями територіальної громади міста, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок відноситься до повноважень Київської міської ради.

Як визначено ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок. Умови і строки розроблення проектів відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору. Форма типового договору, нормативи та строки розробки проектів відведення земельних ділянок визначаються Кабінетом Міністрів України. До клопотання про відведення земельної ділянки додаються матеріали, передбачені частиною п'ятнадцятою статті 151 цього Кодексу, документи, що обґрунтовують її розмір, призначення та місце розташування. Відповідна районна державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає згоду на розроблення проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується із землекористувачем, органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та охорони культурної спадщини і після одержання висновку державної землевпорядної експертизи по об'єктах, які їй підлягають, подається до відповідної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради, які розглядають його у місячний строк і, в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймають рішення про надання земельної ділянки.

Згідно ст. 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до ст. 23 Закону України “Про охорону атмосферного повітря”, проектування, будівництво і реконструкція підприємств та інших об'єктів, які впливають або можуть впливати на стан атмосферного повітря, удосконалення існуючих і впровадження нових технологічних процесів та устаткування здійснюються з обов'язковим дотриманням норм екологічної безпеки, державних санітарних вимог і правил на запланованих для будівництва та реконструкції підприємствах та інших об'єктах, а також з урахуванням накопичення і трансформації забруднення в атмосфері, його транскордонного перенесення, особливостей кліматичних умов. Погодження проектів забудови, будівництва та реконструкції підприємств та інших об'єктів, які впливають або можуть впливати на стан атмосферного повітря, здійснюється спеціально уповноваженим органом виконавчої влади з питань містобудування та архітектури із врахуванням висновків природоохоронних, санітарних та інших органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених законом. Будівництво та введення в експлуатацію нових і реконструйованих підприємств та інших об'єктів, які не відповідають встановленим законодавством вимогам про охорону атмосферного повітря, забороняються.

В листі від 18.04.2007 року Головний лікар зазначив, що під час перевірки з виїздом на місце встановлено, що на земельній ділянці по вул.. Вишгородській, 4 у зв’язку із початком будівництва поряд АЗС у Оболонському районі м. Києва виявлені фактори, які негативно впливають на умови проживання мешканців будинку по вул.. Вишгородській, 4, у зв’язку із чим вважають недоцільним на даній земельній ділянці будівництво будь-якого екологічно-небезпечного об’єкту.

Таким чином, будівництво та введення в експлуатацію АЗС на перетині вулиць Вишгородської та Резервної в Оболонському районі м. Києва суперечить ст. 23 Закону України “Про охорону атмосферного повітря”.

Крім того, судова колегія також звертає увагу, що будівництво автозаправної станції відноситься до Переліку видів діяльності та об'єктів, що становлять підвищену екологічну небезпеку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.1995 р. № 554, отже, для такого будівництва обов’язковим є здійснення державної екологічної експертизи.

Згідно ст. 29 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища” висновок державної екологічної експертизи після затвердження спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань екології та природних ресурсів є обов'язковим для виконання. Позитивний висновок державної екологічної експертизи є підставою для відкриття фінансування всіх програм і проектів. Реалізація програм, проектів і рішень без позитивного висновку державної екологічної експертизи забороняється.

В листі від 14.01.2008 року № 05-04/04 Державне управління охорони навколишнього природного середовища в м. Києві повідомило, що за наявною електронною базою даних, протягом 2004 – 2007 років матеріали відведення земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «АвтоНафта» на перетині вулиць Вишгородської та Резервної в Оболонському районі м. Києва Держуправлінням не розглядалось, позитивні висновки щодо них не надавались. Крім цього, Державне управління охорони навколишнього природного середовища в м. Києві повідомило також, що протягом 2004 – 2007 років державна екологічна експертиза проектних матеріалів даного об’єкту Держуправлінням не проводилась, позитивний висновок щодо них не надавався.

Разом з тим, в письмових поясненнях від 04.03.2008 року Державне управління охорони навколишнього природного середовища в м. Києві зазначає, що у 2000 році у складі комплексної експертизи “Київдержекспертиза” Держуправління розглянуло проектні матеріали будівництва АЗС компанії “Нітеко” на розі вулиць Вишгородської та Резервної в Оболонському районі м. Києва та надало позитивний висновок № 178 від 12.07.2000 року. Згідно погодженого проекту, на земельній ділянці передбачалося будівництво сучасної екологічно безпечної автозаправної станції у складі: операторської з пунктом продажу супутніх товарів, заправ очного острівця з навісом, чотирьох підземних резервуарів по 25 кв. м кожний та одного підземного резервуара 25 кв. м для зберігання дизпалива, майданчика для зливу палива з бензовозу тощо.

Отже, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про погодження проекту відведення спірної земельної ділянки на час прийняття рішення Київською міською радою від 26.12.2002 року санітарно-епідеміологічним органом та його відповідності медичним вимогам безпеки для здоров’я і життя людини. В матеріалах справи також відсутній висновок державної екологічної експертизи, без позитивного висновку якої реалізація програм, проектів, рішень забороняється.

Крім того, слід також зазначити, що стаття 1 Закону України “Про планування і забудову територій” визначає, що містобудівна документація це затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій.

Згідно ч. 3 та ч. 4 ст. 3 Закону України “Про планування і забудову територій”, планування та забудова окремих земельних ділянок, що належать на праві власності чи праві користування, здійснюється їх власниками чи користувачами у встановленому законодавством порядку. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з питань забудови та іншого використання територій, вибору, вилучення (викупу) і надання земельних ділянок для містобудівних потреб приймаються в межах, визначених законом відповідно до містобудівної документації за погодженням з спеціально уповноваженими органами з питань містобудування та архітектури.

З аналізу наведених положень вбачається, що для будівництва АЗС також є необхідним наявність містобудівної документації та погодження з спеціально уповноваженими органами з питань містобудування та архітектури, які в матеріалах справи відсутні.

Щодо посилання на рішення Київської міської ради від 15.07.2004 року № 421/1831 “Про продаж земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «АвтоНафта» для будівництва, експлуатації та обслуговування автозаправного комплексу на перетині вулиць Вишгородської та Резервної в Оболонському районі м. Києва”, яким вирішено продати Товариству з обмеженою відповідальністю «АвтоНафта» земельну ділянку площею 0,3342 га для будівництва, експлуатації та обслуговування автозаправного комплексу на перетині вулиць Вишгородської та Резервної в Оболонському районі м. Києва, яка перебуває в оренді у Товариства з обмеженою відповідальністю «АвтоНафта» згідно з договором оренди земельної ділянки від 27.08.2003 р. № 78-6-00110, на підставі чого Товариству з обмеженою відповідальністю “Авто Нафта” видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 16.03.2005 р. № 04-8-00020, то слід зазначити наступне.

Предметом розгляду у справі № 4/453 є рішення Київської міської ради від 26.12.2002 року № 206/366 “Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею”, яким затверджено проект відведення земельних ділянок Товариству з обмеженою відповідальністю «АвтоНафта» для будівництва, експлуатації та обслуговування автозаправного комплексу на перетині вулиць Вишгородської та Резервної в Оболонському районі м. Києва, а рішенням Київської міської ради від 15.07.2004 року № 421/1831 затверджено продаж вказаної ділянки.

Таким чином, зазначене рішення Київської міської ради від 15.07.2004 року № 421/1831 не має відношення до суті спору.

Крім того, на розгляді господарського суду м. Києва перебуває справа № 3/512 за позовом Заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Міністерства охорони навколишнього природного середовища України до Київської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача – Товариства з обмеженою відповідальністю «АвтоНафта» про визнання недійсним рішення рішенням Київської міської ради від 15.07.2004 року № 421/1831. "Про продаж земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "Авто Нафта" для будівництва, експлуатації та обслуговування автозаправного комплексу на перетині вулиць Вишгородської та Резервної в Оболонському районі м. Києва”.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності у Товариства з обмеженою відповідальністю «АвтоНафта» передбаченої ст. 123 Земельного кодексу України погодженої документації для прийняття рішення Київською міською радою про надання йому у короткострокове користування земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування автозаправного комплексу на перетині вулиць Вишгородської та Резервної в Оболонському районі м. Києва.

Судова колегія також не погоджується з висновком місцевого господарського суду, що рішення Київської міської ради від 26.12.2002 року № 206/366 “Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею” ніяким чином не порушує права Міністерства охорони навколишнього природного середовища України, зважаючи на наступне.

Стаття 121 Конституції України визначає, що прокуратура України становить єдину систему, на яку покладаються: 1) підтримання державного обвинувачення в суді; 2) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом; 3) нагляд за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; 4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян; 5) нагляд за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.

Згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 2 ГПК України, господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Рішенням Конституційного суду України № 3-рп /1999 від 08.04.1999 року зазначено, що із врахуванням того, що “інтереси держави” є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції спірних правовідносинах.

Відповідно до Положення про Міністерство охорони навколишнього природного середовища України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 р. № 1524, Міністерство охорони навколишнього природного середовища України (Мінприроди) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України. Мінприроди є головним (провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, екологічної безпеки, заповідної справи, поводження з відходами, формування, збереження та використання екологічної мережі, геологічного вивчення та забезпечення раціонального використання надр, а також топографо-геодезичної та картографічної діяльності. Основними завданнями Мінприроди є, зокрема, забезпечення реалізації державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення та охорони природних ресурсів (землі, надр, поверхневих та підземних вод, атмосферного повітря, лісів, тваринного і рослинного світу та природних ресурсів територіальних вод, континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони України), поводження з відходами (крім поводження з радіоактивними відходами), небезпечними хімічними речовинами, пестицидами та агрохімікатами, екологічної та в межах своєї компетенції радіаційної безпеки, розвитку мінерально-сировинної бази, заповідної справи, формування, збереження та використання екологічної мережі, геологічного вивчення надр, топографо-геодезичної та картографічної діяльності; здійснення управління та регулювання у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення та охорони природних ресурсів, геологічного вивчення надр, забезпечення екологічної та в межах своєї компетенції радіаційної безпеки, організації охорони і використання територій та об'єктів природно-заповідного фонду України, формування, збереження та використання екологічної мережі; здійснення державного контролю за додержанням вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища, раціональне використання, відтворення та охорону природних ресурсів, зокрема за використанням та охороною земель, екологічну та в межах своєї компетенції радіаційну безпеку, охорону та використання територій та об'єктів природно-заповідного фонду, формування, збереження та використання екологічної мережі, з питань поводження з відходами (крім поводження з радіоактивними відходами), небезпечними хімічними речовинами, пестицидами та агрохімікатами, а також забезпечення здійснення державного геологічного контролю, державного геодезичного нагляду за топографо-геодезичною і картографічною діяльністю.

Як передбачено пп.. 31 п. 4 Положення про Міністерство охорони навколишнього природного середовища України, відповідно до покладених завдань воно здійснює відповідно до законодавства державний контроль за додержанням правил, нормативів, норм, лімітів, квот, умов дозволів та ліцензійних умов у сфері використання та охорони природних ресурсів (землі, надр, поверхневих та підземних вод, атмосферного повітря, лісів, тваринного і рослинного світу та природних ресурсів територіальних вод, континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони України), вимог екологічної та в межах своєї компетенції радіаційної безпеки, режиму територій та об'єктів природно-заповідного фонду, а також у сфері поводження з відходами (крім поводження з радіоактивними відходами), небезпечними хімічними речовинами, пестицидами та агрохімікатами.

Таким чином, недотримання Київською міською радою вимог чинного законодавства при винесенні спірного рішення, позбавляє можливості Міністерство охорони навколишнього природного середовища України здійснювати державний контроль за використанням та охороною земель.

Одночасно, спірне рішення Київської міської ради порушує інтереси держави в частині незабезпечення додержання передбаченого ст. 19 Конституції України принципу здійснення органами державної влади та органами місцевого самоврядування своїх повноважень у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України, Земельного кодексу України, а також передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права.

Таким чином, доводи суду першої інстанції щодо відсутності порушення інтересів держави не відповідають дійсності.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

На думку апеляційної інстанції позовні вимоги доведено в повному обсязі, а тому вони підлягають задоволенню.

В позовній заяві Заступник прокурора м. Києва просить також відновити строк позовної давності.

Як визначено ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно п. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Оскільки Прокуратурою м. Києва обґрунтовано поважність причин пропуску строку для пред’явлення позову про визнання недійсним п. 20 рішення Київської міської ради від 26.12.2002 року № 206/366 “Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею”, а інші учасники судового процесу із заявами про застосування строку позовної давності не звертались, то судова колегія вважає за необхідне відновити Прокуратурі м. Києва строк позовної давності.

Таким чином, враховуючи викладене, судова колегія Київського апеляційного господарського суду вважає, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на недоведених обставинах, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими і не відповідають в повній мірі обставинам справи, а також були зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до прийняття неправильного рішення та є підставою для його скасування.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, державне мито покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати державного мита. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, при задоволенні позову покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 99, 101 – 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційне подання Заступника прокурора м. Києва задовольнити повністю.

Рішення господарського суду м. Києва від 24.06.2008 року у справі № 4/453 за позовом Заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Міністерства охорони навколишнього природного середовища України до Київської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «АвтоНафта», Державне управління охорони навколишнього природного середовища в м. Києві, Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсним п. 20 рішення Київської міської ради скасувати повністю.

Прийняти нове рішення, яким позов Заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Міністерства охорони навколишнього природного середовища України до Київської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «АвтоНафта», Державне управління охорони навколишнього природного середовища в м. Києві, Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсним п. 20 рішення Київської міської ради задовольнити: визнати недійсним п. 20 рішення Київської міської ради від 26.12.2002 року № 206/366 “Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею”.

Стягнути з Київської міської ради (01044, м. Київ, вул.. Хрещатик, 36, код 22883141) на користь Міністерства охорони навколишнього природного середовища України (01601, м. Київ, вул.. Урицького, 35, код 00013735) 127,50 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Доручити господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.

Справу № 4/453 повернути до господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом місяця з дня набрання постановою законної сили.

Головуючий суддя                                                                      Андрієнко В.В.

Судді                                                                                          Вербицька О.В.

Капацин Н.В.

03.10.08 (відправлено)