ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2008 р.

№ 15/24-08-616

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді

суддів

Кота О.В.,

Владимиренко С.В.,

Шевчук С.Р.

розглянувши касаційну скаргу

Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт"

на рішення господарського суду Одеської області від 19.03.2008 р. та

постанову Одеського апеляційного господарського суду від 20.05.2008 р.

у справі

№ 15/24-08-616

за позовом

Приватної виробничо-комерційної фірми "Вікторія"

До

Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт"

Про

стягнення 952 533,78 грн.

за участю представників:

позивача: Тимошенко Т.Ф.;

відповідача: Остапов В.В.

в с т а н о в и в :

Рішенням господарського суду Одеської області від 19.03.2008 р. (суддя Петров В.С.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 20.05.2008 р. (судді Бойко Л.І., Величко Т.А., Жукова А.М.), позовні вимоги Приватної виробничо-комерційної фірми "Вікторія" (надалі за текстом –"ПВКФ "Вікторія") задоволено повністю.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, ДП "Іллічівський морський торговельний порт" (надалі за текстом –ДП "Іллічівський МТП") звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів, та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційне подання підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено господарськими судами, 17.02.2006 р. між ПВКФ "Вікторія" (постачальник) та ДП "Іллічівський МТП" (одержувач) укладено договір поставки техніки № 133-о (надалі за текстом –"Договір"). Кількість, асортимент, ціни та умови поставки вказуються в додатках до договору № 1, 2, 3. Згідно п. 2.2. договору загальна вартість продукції склала 2 760 000,00 грн.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов’язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов’язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

14.03.2006р. сторонами підписані Доповнення до Договору, що стали невід’ємною частиною останнього. Як випливає з преамбули Доповнень, необхідність внесення змін та доповнень до Договору виникла у зв’язку із збільшенням замовлення продукції на 1296 000,00 євро, що на день укладення Доповнення по офіційному курсу НБУ (1 євро = 6,02061 грн.) склало 7 802 710,56 грн. з ПДВ.

Доповненням були внесені зміни і до п. 1.1 Договору, яким, окрім іншого, встановлено, що постачальник поставляє, а одержувач приймає та оплачує товар по цінам, що вказані в Додатку № 4. Останнім визначено вартість восьми одиниць техніки у розмірі 7 802 710,56 грн.

Судами встановлено, що сума перерахованих портом за Договором поставки коштів склала 3 252 710,56 грн. до отримання техніки, та 4 424 497,25 грн. - після отримання техніки і до моменту пред’явлення позову, що разом становить 7 677 207,80 грн.

Господарські суди, задовольняючи позов, виходили з того, що сторонами досягнуто згоди щодо встановлення ціни договору в євро та проведення платежів в гривні з урахуванням еквіваленту офіційного курсу НБУ в євро на день проведення розрахунків. З таким висновком судів судова колегія не погоджується з огляду на таке.

Ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" визначено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов’язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.

Як вбачається із змісту ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинами 1 і 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов’язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов’язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, чинне законодавство дійсно обмежує застосування іноземної валюти лише як засобу платежу в розрахунках між резидентами і не містить приписів щодо заборони на вираження грошових зобов’язань і визначення ціни продукції в іноземній валюті.

Водночас п. 4 Договору встановлено, що валютою Договору є українська гривня. Зміни до Договору в даний пункт Доповненням не вносились.

Крім того, Доповненням викладено в новій редакції п. 2.2. Договору. Встановлено, що загальна вартість договору визначається по кінцевому платежу, здійсненному одержувачем по курсу НБУ на день оплати ("ціна договору"). Оплата згідно додатків № 4, 5 здійснюється по курсу НБУ на день оплати в два етапи: 30 % передплати протягом 5-ти банківських днів з моменту підписання доповнення до договору, 70 % - другий платіж здійснюється протягом 5-ти банківських днів з моменту поставки продукції та підписання акту прийому-передачі.

Додатком № 4 визначено вартість восьми одиниць техніки в гривні в сумі 7 802 710,56 грн. Додаток № 5, в свою чергу, містить лише технічну специфікацію колісних навантажувачів, що продаються за Договором. А відтак, еквівалент в євро не був встановлений. Водночас, суди не досліджували, на який саме день слід визначати курс євро стосовно суми, що не надійшла на рахунок продавця, та з якої суми в євро відбулося нарахування відповідної суми у гривні.

Господарські суди також дійшли необґрунтованого висновку, що акт приймання-передачі, видаткова накладна та довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей від 03.11.2006 р. є підтвердженням погодження відповідачем визначення ціни поставки у євро. Судами не враховано, що останні не є юридичними діями, спрямованими на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов’язків, а тому не можуть вважатися угодами в розумінні ст. 41 ЦК України. Так, акт приймання-передачі не містить визначення ціни переданого товару, а видаткова накладна та довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей є лише документами обліку руху матеріальних цінностей, спрямованими на виконання вже укладених договорів.

Згідно вимог ч. 1 та 2 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

На підставі зазначених норм суди мали дослідити, яким чином у бухгалтерії позивача обліковується отримана від позивача техніка.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов’язковим для виконання сторонами.           Згідно статей 525 та 526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від виконання зобов’язання або одностороння зміна умов договору не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається із змісту п. 5.2 договору поставки № 133-о від 17.02.2006р., за прострочення оплаті вартості продукції відповідач зобов’язався сплатити пеню в розмірі 0,01 % від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Однак, зважаючи на те, що пеня має вираховуватись, виходячи з розміру суми заборгованості, належним чином не встановивши останню не можна визначити і належний розмір пені, що підлягає сплаті.

Отже, місцевий господарський суд в порушення ст. 43 ГПК України не дослідив всіх обставин справи та неправомірно застосував норми матеріального права. Одеським апеляційним господарським судом зазначених помилок виправлено не було.

Наведене свідчить, що винесені судові акти підлягають скасуванню, а справа —направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене і вирішити спір у відповідності з обставинами справи і вимогами закону.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11110, 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Одеської області від 19.03.2008 р. та постановою Одеського апеляційного господарського суду від 20.05.2008 р. у справі № 15/24-08-616 скасувати, а справу передати на новий розгляд в іншому складі суду до господарського суду Одеської області.

Головуючий суддя                                  О. Кот

судді                       С. Владимиренко

С. Шевчук