ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2008 р.

№
15/288

Вищий
господарський суд  України у
складі колегії  суддів:

Рогач
Л.І. -головуючого, Волковицької Н.О., Бакуліної С.В.,

за
участю представників:

позивача

Давидюк
А.М., дов. від 03.03.08р.

відповідача відповідача третя особа
третя особа третя особа третя особа

-ОСОБА_1,
адв., дов. від 06.05.08р. - не з'явився
- не з'явився - не з'явився
-ОСОБА_1, адв., дов. від 06.05.08р. -ОСОБА_1, адв., дов. від
06.05.08р.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Приватного
підприємства "АРТЦ"

на
постанову

Львівського
апеляційного господарського суду від 03.03.2008р.

у
справі  господарського суду

№ 15/288
Рівненської області

за
позовом

Приватного
підприємства "АРТЦ"

до   треті особи без самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача

-
Товариства з обмеженою
відповідальністю-фірма "Керімпол" ЛТД; - ОСОБА_2  - ОСОБА_3; - ОСОБА_4; -ОСОБА_5;    - ОСОБА_6;

про

визнання
недійсним рішення загальних зборів учасників товариства -фірми
"Керімпол" ЛТД від 12.06.2000р., оформленого протоколом № 1 від
12.06.2000р.; визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку від
14.06.2000р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач,
який є учасником Товариства з обмеженою відповідальністю  - фірма "Керімпол" ЛТД з часткою
50% голосів,  звернувся до господарського
суду Рівненської області з позовом до відповідачів про визнання недійсним
рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю  - фірма "Керімпол" від
12.06.2000р., оформлене Протоколом № 1 від 12.06.2000р., та про визнання
недійсним договору купівлі-продажу будинку, що знаходиться за адресою м. Рівне,
вул. Дорошенка, 30, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю  - фірма "Керімпол" ЛТД та  ОСОБА_2 від 14.06.2000р. (з врахуванням заяви
про зменшення позовних вимог (а.с.90-92), посилаючись на приписи статті 60
Закону України "Про господарські товариства", статті 48 та 50
Цивільного кодексу Української РСР.

Позовні
вимоги вмотивовано проведенням зборів від 12.06.2000р. без дотримання процедури
їх скликання та за відсутності належного кворуму, що повинен складати більш як
60% голосів; позивач зазначає, що його не було повідомлено про час та місце
скликання; в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу  позов обґрунтовано укладенням його всупереч
вимогам законодавства про господарські товариства, порушенням вимог статті 62
Цивільного кодексу Української РСР, всупереч встановленим цілям діяльності
Товариства з обмеженою відповідальністю
- фірми "Керімпол" ЛТД.

Відповідачі
не визнали позовні вимоги за їх безпідставністю та заявили про застосування
позовної давності до вимог позивача про захист порушеного права; також
відповідачами зазначено, що статус позивача як учасника товариства з часткою
50% було змінено через неповне формування ним статутного капіталу.

Рішенням
господарського суду Рівненської області від 18.12.2007р. (суддя Коломис В.В.)
позов задоволено; визнано недійсним рішення загальних зборів Товариства з
обмеженою відповідальністю - фірми "Керімпол" ЛТД, оформлене
протоколом № 1 від 12.06.2000р. та договір купівлі-продажу будинку, що
знаходиться за адресою м. Рівне, вул. Дорошенка, 30, укладений між Товариством
з обмеженою відповідальністю  - фірма
"Керімпол" ЛТД та  ОСОБА_2 від
14.06.2000р., посвідчений нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу
ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № 1322; з відповідачів на користь позивача
стягнуто в рівних частинах 203грн. судових витрат.

Судове
рішення вмотивовано статтями 58 та 60 Закону України "Про господарські
товариства", статтями 48 та 63 Цивільного кодексу Української РСР та
встановленими обставинами справи щодо проведення зборів 12.06.2000р. за
присутності учасників, що не володіли необхідною кількістю голосів для
проведення зборів, відтак укладений на виконання такого рішення договір також є
недійсним; укладенням спірного договору ОСОБА_4 за відсутності законних
повноважень для підписання договору.

Відмовляючи
у застосування позовної давності, суд виходив з звернення позивача з даним
позовом в межах встановленого трирічного строку для захисту порушеного права,
визначивши початок перебігу позовної давності з 12.02.2004р., коли позивач
отримав постанову про відмову в порушенні кримінальної справи; при цьому суд
зазначив, як встановлену обставину справи, що про відчуження приміщення
позивачу стало відомо ще 2001 року.

Постановою
Львівського апеляційного господарського суду від 03.03.2008р. (судді: Мирутенко
О.Л. -головуючий, Гнатюк Г.М., Кравчук Н.М.) рішення суду першої інстанції
скасовано з мотивів неповного дослідження обставин справи, порушенням норм матеріального
та процесуального права, невідповідності висновків суду дійсним обставинам
справи. Постановлено нове рішення, яким, не спростовуючи висновків місцевого
суду щодо порушення корпоративних прав позивача, у позові відмовлено повністю в
зв'язку з пропуском строку позовної давності на підставі статей 71, 75, 76, 80
Цивільного кодексу Української РСР, статті 267 та пункту 7 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного кодексу України.

Не
погоджуючись з висновками апеляційного господарського суду, позивач звернувся
до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій  просить постанову апеляційного господарського
суду скасувати та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Касаційну
скаргу вмотивовано доводами про порушення апеляційним господарським судом норм
матеріального права та процесуального права, оскільки його висновки про початок
перебігу строку позовної давності не ґрунтуються на належних доказах всупереч
приписам статей 33 та 43 Господарського процесуального кодексу України; також
судом не враховано переривання перебігу позовної давності за статтею 264
Цивільного кодексу України через звернення позивача з такою вимогою до
Рівненського міського суду.

Відповідачі
та треті особи не надіслав відзиви на касаційну скаргу, усно в судовому
засіданні заперечили проти її доводів з мотивів законності судових рішень.

У
судовому засіданні було допущено адвоката ОСОБА_1 представляти відповідача та
третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору, від яких було надано
належно оформлені довіреності.

Заслухавши
доповідь судді -доповідача, пояснення представників сторін, присутніх в
судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності
юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судовому рішенні,
колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно
до частин 1 та 2 статті 1117  Господарського
процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові
рішення, касаційна інстанція на підставі фактичних встановлених обставин справи
перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального
і процесуального права.

Касаційна
інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не
були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Як
встановлено місцевим господарським судом та вбачається з обставин справи,
згідно установчих документів позивач є засновником Товариства з обмеженою
відповідальністю -фірма "Керімпол" з часткою 50% статутного капіталу.

12.06.2000р.
зборами учасників Товариства з обмеженою відповідальністю -фірма "Керімпол"
було прийнято рішення, оформлене протоколом № 1 про передачу у власність
будинку, що знаходиться АДРЕСА_1, ОСОБА_2 та надання повноважень на підписання
договору купівлі-продажу приміщення засновнику ОСОБА_4.

14.06.2000р.
товариством з обмеженою відповідальністю -фірмою "Керімпол" та
ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно з яким ОСОБА_2
придбала належне  ТОВ
"Керімпол" приміщення загальною площею 401,8кв.м.

Задовольняючи
позовні вимоги, місцевий господарський суд дійшов висновку, що на зборах від
12.06.2000р. був відсутній кворум, передбачений статтею 60 Закону України
"Про господарські товариства", оскільки присутні на зборах учасники
не володіли в сукупності більш як 60% голосів, необхідних для правомочності
зборів та прийняття відповідного рішення.

Господарський
суд апеляційної інстанції не спростував обставин, що підтверджують порушене
право позивача; натомість апеляційний суд вказав на неправильне встановлення
місцевим господарським судом обставин справи щодо моменту, з якого розпочався
перебіг позовної давності для судового захисту позивачем порушеного права,
тобто, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого
права.

Апеляційний
суд зазначив про помилковість визначення місцевим господарським судом початку
перебігу строку позовної давності моментом, коли позивач отримав постанову про
відмову у порушенні кримінальної справи від 12.02.2004р. та дізнався, що його
права, як учасника товариства, було порушено, визначив початок перебігу
позовної давності від моменту, коли
відомості про реєстрацію спірного договору у Рівненському бюро технічної
інвентаризації стали доступними позивачу та застосував позовну давність на
підставі статті 267 Цивільного кодексу України за заявою сторін даного спору.

Згідно
з положеннями Цивільного кодексу України та Цивільного кодексу Української РСР,
вимоги про захист порушеного права приймаються судом до розгляду незалежно від
закінчення строку позовної давності. Відповідно до викладених вимог закону суд
повинен розглянути спір по суті та винести рішення.

У
випадку, коли на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде
встановлено, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено,
ухвалюється рішення про відмову в задоволенні позовних вимог саме з цих
підстав, а не через пропуск позовної давності.

Місцевим
господарським судом встановлено, а апеляційним господарським судом не
спростовано порушення права позивача, за захистом якого він звернувся до
господарського суду.

Водночас
відповідно до пунктів 6 та 7 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного
кодексу України правила Цивільного кодексу України про позовну давність
застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений
законодавством,  що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим Кодексом; до позовів про визнання заперечуваного
правочину недійсним та про застосування наслідків недійсності нікчемного
правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року,
застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів
законодавством, що діяло раніше.

За
статтями 71, 76 Цивільного кодексу Української РСР загальний строк для захисту
права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється в три роки, перебіг
позовної давності починається з дня, коли особа дізналася, або повинна була дізнатися
про порушення свого права.

Таким
чином, для правильного застосування судами положень законодавства про позовну
давність, судам належало з'ясувати, в чому полягає порушене право особи (на
думку позивача), чим саме (яким правочином, іншою дією) воно було порушено
об'єктивно, та  коли позивачу стало
відомо про таке порушення.

При
цьому визначення питання, коли у позивача сформувалась його суб'єктивна думка
щодо неправомірності дій відповідачів (після ознайомлення з відповідними
правовими нормами чи після одержання відповіді компетентних органів),
законодавством не пов'язується з визначенням моменту, від якого розпочинається
перебіг позовної давності.

Судова
колегія погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про порушення та
неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального права,
що регулюють застосування положень Цивільного кодексу Української РСР та
Цивільного кодексу України про позовну давність, оскільки початок перебігу
позовної давності пов'язаний з об'єктивним порушенням прав позивача, про які
він міг та повинен був дізнатися зі загальнодоступних норм   законодавства (статті 60 Закону України
"Про господарські товариства"), а не за результатами звернення до
органів прокуратури.

Не
може бути прийнято до уваги доводи касаційної скарги про те, що позивач до
отримання постанови про відмову у порушенні кримінальної справи не міг знати
про порушення свого права, не маючи всіх матеріалів, що стосувались відчуження
приміщення, оскільки, як сказано вище, позивач об'єктивно дізнався про своє
порушене право у момент, коли йому стало відомо про прийняте рішення загальних
зборів та про укладений правочин, а не у момент отримання відповідної постанови
правоохоронних  органів; звернення до правоохоронних
органів не перешкоджає зверненню позивача з відповідною вимогою в порядку
цивільного судочинства та не змінює перебіг позовної давності.

Також
помилковим є посилання скаржника на переривання перебігу позовної давності
зверненням позивача до Рівненського міського суду у 2005 році, бо перериватися
за приписами статті 264 Цивільного кодексу України може позовна давність, що не
була пропущена на момент відповідного звернення за судовим захистом; звернення
позивача до органів прокуратури у 2001 році свідчить про закінчення трирічного
строку позовної давності у межах 2004 року.

Таким
чином, перевіривши у відповідності до частини 2 статті 1115  Господарського процесуального кодексу
України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у постанові
апеляційного господарського суду колегія суддів дійшла висновків про те, що
апеляційний господарський суд розглянув всебічно, повно та об'єктивно в
судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані
сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; належним чином
проаналізував  правовідносини, що виникли
та існували між сторонами, та правомірно застосував норми матеріального права,
що стосуються позовної давності у спірних правовідносинах; висновки
апеляційного суду щодо розгляду наслідків розгляду апеляційної скарги є
законними та обґрунтованими.

Відповідно
до роз'яснень, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від
29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями, рішення є
законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які
мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються
достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Постанова
апеляційного господарського суду відповідає вказаним вимогам та положенням
Господарського процесуального кодексу України.

Твердження
скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом норм
процесуального та матеріального права при прийнятті рішення не приймаються
судом до уваги огляду на положення статті 1117 Господарського
процесуального кодексу України та з підстав їх суперечності обставинам справи.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 1115, 1117, пунктом 1 частини 1 статті 1119,
статтею 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну
скаргу Приватного підприємства "АРТЦ" залишити без задоволення.

Постанову
Львівського апеляційного господарського суду від 03.03.2008р. у справі № 15/288
господарського суду Рівненської області залишити без змін.

Головуючий
Л. Рогач

Судді
Н. Волковицька

С. Бакуліна