ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2008 р.

№ 14/712-Н

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Кривди Д.С.,

суддів:

Жаботиної Г.В.,

Уліцького А.М.

розглянувши касаційні скарги

Приватного підприємства "Подільський торговий дім"

на постанову

від 17.06.08 Житомирського апеляційного господарського суду

та на рішення

від 07.02.08

у справі

№14/712-Н

господарського суду

Хмельницької області

за позовом

Приватного підприємства "Подільський торговий дім"

до

Старокостянтинівської міської ради

про

поновлення дії договору оренди, визнання права оренди та визнання недійсним рішення

за участю представників сторін

від позивача:

у засідання не прибули

від відповідача:

у засідання не прибули

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Подільський торговий дім" звернулось до господарського суду Хмельницької області з позовом до Старокостянтинівської міської ради про поновлення укладеного між сторонами договору №02 від 25.01.07 оренди земельної ділянки загальною площею 9560 м2 за адресою: м. Старокостянтинів, вул. Попова, 18; визнання за позивачем права оренди цієї земельної ділянки строком на 6 місяців 5 днів з моменту набрання рішенням суду законної сили; а також визнання недійсним п. 7 рішення відповідача №25 від 07.09.07.

Позов мотивовано неправомірністю відмови відповідача від поновлення договору оренди землі оскаржуваним рішенням від 07.09.07, оскільки на цей момент договір вже підлягав поновленню на підставі ч. 3 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" через відсутність заперечень орендодавця.

Відповідач проти позову заперечив, посилаючись на відсутність підстав для застосування положень ч. 3 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", оскільки позивач жодним чином не використовував спірну земельну ділянку протягом строку оренди та після закінчення строку дії договору, зареєстрованого ним через 4 місяці після укладення.

Додатковим обґрунтуванням позову позивач заявив також позовні вимоги про зміну строку дії спірного договору оренди та визнання його укладеним на строк 6 місяців 5 днів з моменту набрання судовим рішенням законної сили.

Рішенням від 07.02.08 господарський суд Хмельницької області (суддя Гладюк Ю.В.) припинив провадження у справі в частині визнання недійсним рішення ради на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, а в решті позову відмовив за відсутністю правових підстав.

Постановою від 17.06.08 Житомирський апеляційний господарський суд (колегія суддів у складі: Черпака Ю.К. –головуючого, Веденяпіна О.А., Іоннікової І.А.) рішення суду першої інстанції скасував у частині припинення провадження, відмовивши в задоволенні позову в повному обсязі.

Постанова мотивована тим, що оскаржуване рішення ради є волевиявленням ради як власника земельної ділянки, а відтак спір з цього приводу є спором про право користування земельною ділянкою. В частині відмови в задоволенні вимог про визнання цього рішення недійсним постанова мотивована ненаданням позивачем доказів звернення до позивача з клопотанням про відведення земельної ділянки, а також неналежним виконанням ним умов договору оренди.

Ухвалою від 01.10.08 Вищий господарський суд України порушив касаційне провадження за поданими позивачем двома тотожними касаційними скаргами, в яких заявлено вимоги про скасування рішення і постанови у справі та прийняття нового рішення про задоволення позову.

Касаційні скарги мотивовані тим, що відмова відповідача в поновленні спірного договору оренди земельної ділянки спрямована на надання цієї ділянки іншій особі поза конкурентними засадами. До того ж касатор зазначає про хибність висновку суду стосовно незвернення позивача з клопотання про відведення земельної ділянки, оскільки предметом спірних правовідносин не є виділення земельної ділянки в оренду, а поновлення договору оренди земельної ділянки. Також касатор вважає безпідставним висновок про неналежне використання ним спірної земельної ділянки.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 13, 142-145 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією; до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об’єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальної громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень. Права органів самоврядування захищаються у судовому порядку.

Згідно з ст.ст. 116, 124 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Зокрема, передача в оренду цих земельних ділянок здійснюється на підставі рішення відповідного органу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, на підставі рішення відповідача від 15.09.06 між сторонами у справі укладено договір від 25.01.07 оренди земельної ділянки площею 9560 м2, розташованої по вул. Попова, 18 у м. Старокостянтинів, для будівництва групи багатоповерхових житлових будинків з вбудовано-прибудованими громадськими об'єктами.

У п. 6 договору сторони узгодили строк його дії до 01.08.07, а також передбачили переважне право орендаря щодо поновлення цього договору на новий строк за умови належного виконання передбачених ним обов'язків. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України "Про оренду землі" строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. В силу ч. 1 ст. 31 цього закону договір оренди землі припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Щодо поновлення договору оренди земельної ділянки Закон України "Про оренду землі" містить положення, які не є тотожними відповідним нормам ЦК України та ГК України.

Стаття 33 вказаного закону передбачає, що після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У разі поновлення договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

Тобто цією нормою не передбачений порядок автоматичного поновлення договору оренди земельної ділянки в разі відсутності заперечень з боку сторін, а лише визначено, що в цьому разі договір підлягає поновленню. До того ж вказана норма не передбачає зміну відповідного рішення ради, яке є підставою для надання в оренду земельної ділянки, щодо встановлених в ньому строків оренди.

Разом з тим, відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" питання регулювання земельних відносин (у тому числі надання земельної ділянки в оренду та поновлення договору оренди земельної ділянки) вирішується на пленарному засіданні ради – сесії. Тобто законодавством передбачено, що способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади, щодо регулювання земельних відносин є прийняття рішення сесії.

Обставини прийняття відповідачем позитивного рішення щодо поновлення спірного договору оренди земельної ділянки позивачем не доводились.

Суди першої та апеляційної інстанції з цього приводу встановили, що позивач звернувся до відповідача з клопотанням №12 від 28.05.07 щодо проводження строку дії договору оренди від 25.01.07 на 4 роки, а також надання дозволу на будівництво супермаркету.

30.08.07 депутатська комісія з питань земельних ресурсів, будівництва та архітектури Старокостянтинівської міської ради провела обстеження спірної земельної ділянки і склала акт про те, що на земельній ділянці будівельні роботи не ведуться, земля забруднена бур'янами і перебуває в занедбаному стані, та зауважили про те, що результати обстеження і заява позивача від 02.07.07 буде розглянута на черговій сесії міської ради.

Рішенням №25 від 07.09.07 відповідач відмовив позивачеві в продовженні спірного договору оренди у зв'язку з закінченням строку, на який його було укладено, та через те, що будівництво групи житлових будинків не розпочато на орендованій земельній ділянці.

Зважаючи на те, що відповідно до положень ч. 2 ст. 152 ЗК України та п. 2 ст. 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку, зокрема, шляхом оскарження рішень цих органів, позивач заявив вимогу про визнання недійсним вказаного рішення відповідача.

Суд першої інстанції безпідставно визнав цю вимогу непідвідомчою господарським судам та припинив провадження в цій частині спору. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в цій частині, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскаржуване рішення є волевиявленням ради, яка здійснює право власника від імені відповідної територіальної громади, а відтак вимоги позивача в цій частині пов'язані з вирішенням спору про право користування земельною ділянкою та не відносяться до адміністративної юрисдикції.

Проте, як вірно зазначено в касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції безпідставно зазначив про ненадання позивачем доказів звернення до відповідача з клопотанням про відведення земельної ділянки відповідно до ст.ст. 118, 123, 124 ЗК України. Такий висновок суперечить встановленим судом обставинам про прийняття оскаржуваного рішення саме стосовно поновлення договору оренди земельної ділянки, вже відведеної при його укладанні з розробленням відповідного проекту, а не щодо передання цієї ділянки в оренду вперше.

Разом з тим, дослідивши мотиви винесення оскаржуваного рішення ради по суті, суд апеляційної інстанції встановив його відповідність вимогам чинного законодавства, оскільки позивач неналежно виконував умови договору оренди, не здійснюючи використання спірної земельної ділянки, що стало підставою для відмови в поновлені договору. Зокрема, з цього приводу судом зазначено про ненадання позивачем жодних доказів щодо замовлення ним проектно-кошторисної документації на будівництво, початок земельних робіт на спірній ділянці тощо.

Звертаючись з касаційними скаргами, позивач не спростовує вказані висновки суду апеляційної інстанції та не доводить наявність певних неврахованих судом доказів щодо використання ним спірної земельної ділянки на виконання передбаченого ст.ст. 4, 5 ЗК України принципу щодо раціонального використання та охорони земель. Навпаки, касатор зазначає про те, що звертаючись 28.05.07 з клопотанням про поновлення договору, він зазначав про неможливість замовлення проектної документації та оплати її вартості за відсутності достовірних відомостей про продовження договору.

Також у касаційних скаргах викладені доводи щодо відмови позивача відповідачеві в поновленні договору з метою надання її в користування іншій особі, яке здійснено на підставі рішень №20 від 14.12.07 та №7 від 11.04.08 поза конкурентними засадами. Проте вказані доводи не можуть бути прийняті касаційною інстанцією до уваги, оскільки такі обставини не були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанції. До того ж ці обставини, що стосуються дотримання конкурентних засад при подальшому наданні в оренду спірної земельної ділянки, виходять за межі предмету спору в даній справі щодо наявності підстав для поновлення договору оренди на підставі ч. 3 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" та можуть бути предметом окремого спору.

З огляду на викладене судова колегія погоджується з висновком про відсутність підстав для визнання недійсним рішення ради про відмову в поновлення спірного договору оренди земельної ділянки, а відтак і для задоволення решти позовних вимог. Отже, касаційні скарги в справі не підлягають задоволенню, а постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 17.06.08 у справі №14/712-Н залишити без змін, а касаційні скарги без задоволення.

Головуючий                                                                                Д.Кривда

Судді                                                                                                    Г.Жаботина

А.Уліцький