ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2008 р.

№ 2-14/1207.1-2007

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого

Овечкіна В.Е.,

суддів

Чернова Є.В.,

Цвігун В.Л.,

за участю представників:

позивача

- не з'явився,

відповідача

- Каратєєва Л.І.,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

касаційну скаргу

ТОВ "Інфлот-Універсал"

на постанову

від 17.06.2008 Севастопольського апеляційного господарського суду

у справі

№2-14/1207.1-2007

за позовом

ДП "Дельта-лоцман"

до

ТОВ "Інфлот-Універсал"

про

стягнення 3230,62 дол.США пені та штрафу

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду АР Крим від 18.04.2008 (суддя Курапова З.І.), залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 17.06.2008 (судді: Борисова Ю.В., Плут В.М., Голик В.С.), позов задоволено частково –на підставі ст.ст.546, 548,549 ЦК України та ст.ст.230,231 ГК України стягнуто з відповідача на користь позивача 720,31 дол.США пені та 2402,99 дол.США штрафу за порушення строків виконання зобов’язань по оплаті наданих позивачем послуг.

ТОВ "Інфлот-Універсал" в поданій касаційній просить рішення та постанову скасувати, прийняти нове рішення про відмову в позові про стягнення пені та штрафу, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права (ст.547 ЦК України, ч.ч.1,2,6 ст.231, ч.2 ст.343 ГК України, ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань") та порушення норм процесуального права (ст.43 ГПК України). Зокрема, скаржник вважає, що ані договором, ані законом не передбачено покладання на відповідача відповідальності за порушення грошового зобов’язання у вигляді пені та штрафу.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет повноти їх встановлення та правильності юридичної оцінки судами попередніх інстанцій та заслухавши пояснення присутнього у засіданні представника відповідача, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані рішення та постанова - скасуванню в частині позовних вимог про стягнення 2402,99 дол. США штрафу за прострочення оплати наданих послуг з передачею справи в цій частині позовних вимог на новий розгляд до господарського суду АР Крим з наступних підстав.

Залишаючи без змін рішення про часткове задоволення позову апеляційний господарський суд виходив з того, що:

22 грудня 2005 року Державне підприємство "Державна морська лоцманська служба в особі Керченської філії державного підприємства "Державна морська лоцманська служба" (підприємство) і ТОВ "Інфлот–Універсал" (Агент) уклали договір №33/06-КФ, відповідно до якого Підприємство зобов'язується за заявками "Агента" надавати послуги з лоцманського проведення суден та регулювання руху суден, а "Агент" зобов'язується прийняти і оплатити надані послуги. При цьому споживачем послуг Підприємства є "Судновласник" (судновласник, оператор, фрахтувальник, вантажовідправник, вантажоодержувач або інший платник зборів, за дорученням якого діє "Агент") Агент діє від імені та за дорученням "Судновласника" (п. 1.1 договору).

Згідно з п.п.4.2, 4.3, 5.4 договору оплата наданих послуг проводиться "Агентом" відповідно до рахунків, що виставляються "Підприємством" і які підтверджені лоцманськими квитанціями та квитанціями СРРС; передплата здійснюється "Агентом" до виходу судна з порту за реквізитами, зазначеними у рахунках - проформах, по виставленню остаточного рахунку "Агент" зобов'язаний здійснити оплату різниці між раніше оплаченою сумою та даним рахунком не пізніше 7-ми банківських днів з дня отримання рахунку щодо суден, які проходять канал транзитом, та не пізніше 5-ти банківських днів з дня отримання рахунку щодо суден, які заходять у порти; Агент несе повну матеріальну відповідальність перед Підприємством за повноту та своєчасність оплати наданих послуг по розрахунках.

Таким чином, відповідач взяв на себе певні зобов’язання, зокрема, щодо повної матеріальної відповідальності за повноту та своєчасність оплати наданих послуг (п.5.4 договору).

Пунктом 5.3 договору передбачено, що у разі порушення агентом взятих на себе за цим договором зобов'язань, агент несе відповідальність, передбачену частиною другою статті 231 ГК України.

Згідно з абзацом 3 ч.2 статті 231 Господарського кодексу України за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Як вбачається умов договору №33/06-КФ від 22.12.2005, відповідач має зобов'язання перед позивачем по своєчасній сплаті наданих послуг, тому п.5.3 договору передбачає відповідальність саме за несвоєчасну оплату відповідачем наданих послуг. Пункт 5.3 договору в частині визначення розміру пені та штрафу сторонами не оспорювався, недійсним у встановленому порядку не визнавався.

Виходячи зі змісту статей 546,548,549 Цивільного кодексу України, зобов'язання може забезпечуватися відповідно до закону або умов договору неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов'язання.

Статтею 6 Цивільного кодексу України також передбачено, що сторони мають право укласти договір, врегулювавши відносини на свій розсуд, навіть якщо такий договір не передбачений законодавством, але не суперечить йому. Тому, як вважає суд апеляційної інстанції, сторони не були позбавлені права встановити відповідальність за невиконання зобов'язань, у тому числі за невиконання грошових зобов'язань на рівні ч.2 ст. 231 ГК України.

Приписами п.6 вказаної статті передбачено, що штрафні санкції за

порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачений законом або договором.

Спеціальним законом, що регулює договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за невчасне виконання грошових зобов'язань, є Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996р. №543/96, відповідно до ст.3 якого розмір пені за порушення грошового зобов'язання розраховується із суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який сплачується пеня. Аналогічна норма закріплена частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України.

Згідно розрахунку позивача, станом на 19.02.2007р. пеня нарахована по кожному окремому несплаченому рахунку в розмірі 0,1 відсотка за кожний день прострочення в сумі 1545,16 дол. США, однак із розрахунку подвійної облікової ставки розмір пені за прострочення оплати рахунків позивача становить 720,31 дол. США. За таких обставин, судова колегія вважає, що позовні вимоги у частині стягнення пені судом першої інстанції обґрунтовано задоволені частково із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, в сумі 720,31 дол. США.

Колегія погоджується з висновками суду в частині стягнення 720,31 дол. США пені з огляду на таке.

Нормами спеціального законодавства, які регулюють відповідальність платників за порушення грошових зобов’язань, є ч.6 ст.231, ч.2 ст.343 ГК України та ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань". Вказаними статтями розмір пені, що підлягає стягненню з порушника грошових зобов’язань, обмежений подвійною обліковою ставкою НБУ, діючою у період, за який стягується пеня.

Частина 2 статті 231 ГК України не регулює питання відповідальності платників грошових коштів, а тому суд першої інстанції правомірно задовольнив частково позовні вимоги про стягнення пені з врахуванням подвійної облікової ставки НБУ та не прийняв до уваги передбачений п.5.3 договору №33/06-КФ розмір пені, який перевищує граничний розмір пені, що підлягає стягненню.

Колегія враховує, що наведеної правової позиції дотримується також Верховний Суд України в постанові від 28.03.2006 у справі №48/299, зазначаючи, зокрема, про те, що положення Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань" не встановлюють обмежень щодо визначення розміру пені в договорі, але передбачають обмеження розміру пені, що підлягає стягненню.

Доводи скаржника щодо відсутності письмового врегулювання сторонами в договорі відповідальності агента (відповідача) у вигляді пені спростовуються змістом п.5.3 договору №33/06-КФ, який містить відповідні посилання на ч.2 ст.231 ГК України. Вказаною нормою визначено пеню за порушення строків виконання зобов’язання у розмірі 0,1% вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення.

Разом з тим, касаційна інстанція не може погодитися з висновками апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення 2402,99 дол.США штрафу з огляду на наступне.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, штраф і пеня, як різновиди неустойки, є окремими санкціями.

Пеня нараховується від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання, а стягнення штрафу за прострочення виконання грошового зобов’язання чинним законодавством не передбачено.

Окрім того, виходячи зі змісту абзацу 3 ч.2 ст.231 ГК України така додаткова санкція як штраф у розмірі 7% вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання, застосовується в разі порушення контрагентом строків виконання негрошових зобов’язань (поставка товарів, виконання робіт, надання послуг тощо).

В зв’язку з цим не виключається відсутність підстав для стягнення з відповідача штрафу за несвоєчасну оплату наданих позивачем послуг, оскільки частиною 2 ст.231 ГК України, до якої відсилає п.5.3 договору №33/06-КФ, не регулюється відповідальність у вигляді штрафу за порушення грошового зобов’язання.

В зв'язку з наведеним, оскаржувані рішення та постанова в частині позовних вимог про стягнення 2402,99 дол. США штрафу за прострочення оплати наданих послуг підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд в цій частині позовних вимог, оскільки згідно імперативних вимог ч.2 ст.1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115,1117-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ТОВ "Інфлот-Універсал" задовольнити частково.

Рішення господарського суду АР Крим від 18.04.2008 та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 17.06.2008 у справі №2-14/1207.1-2007 скасувати в частині позовних вимог про стягнення 2402,99 дол. США штрафу за прострочення оплати наданих послуг з передачею справи в цій частині позовних вимог на новий розгляд до господарського суду АР Крим.

В решті рішення та постанову залишити без змін.

Головуючий, суддя                    В.Овечкін

Судді:                    Є.Чернов

В.Цвігун