ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

30.10.2008

Справа №2-18/9163-2008

За позовом – Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» (пр. Кірова/пр. Совнаркомовський, 52/1, м. Сімферополь, 95000).

До відповідача – Орендного підприємства «Кримтеплокомуненерго» (вул. Гайдара, 3А, м. Сімферополь, 95026)

Про стягнення 203821,32 грн.

Суддя І.К. Осоченко

ПРЕДСТАВНИКИ:

Від позивача – Тітовський О.В. – ю/к., дов. від 26.06.2008 року.

Від відповідача – не з’явився.

СУТЬ СПОРУ: Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» звернулося до господарського суду Автономної Республіки Крим із позовною заявою до Орендного підприємства «Кримтеплокомуненерго», в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором № 986–ПГ–2000 від 20.10.2000 року за надані послуги з транспортування природного газу у грудні 2000 року у розмірі 203821,32 грн.

Позовні вимоги ґрунтуються на приписах статей 526, 530, 532 Цивільного кодексу України та мотивовані тим, що 04.06.2002 року ВДВС Залізничного РУЮ м. Сімферополя відкрито виконавче провадження з примусового виконання відповіді відповідача № 20-3/2200 від 26.04.2001 р. на претензію позивача.

27.06.2008 року Підрозділом примусового виконання рішень Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в АР Крим винесено постанову про повернення виконавчого документу – відповіді на претензію № 20-3/2200 від 26.04.2001 р.

Позивач пояснює, що оскільки у Закон України «Про виконавче провадження» та до Господарського процесуального кодексу України були внесені зміни, відповідно до яких визнана претензія перестала бути виконавчим документом, позивач звертається до суду за захистом свого порушеного права.

21.10.2008р. відповідачем по справі надано суду письмовий відзив на позовну заяву, у якому відповідач проти позовних вимог заперечує за мотивами, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Слухання справи відкладалося, у справі була оголошена перерва з 21.10.2008 року по 30.10.2008 у порядку, передбаченому статтею 77 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд -

ВСТАНОВИВ:

20.10.2000 року між Державним акціонерним товариством «Чорноморнафтогаз» та Орендним підприємством «Кримтеплокомуненерго» укладено договір № 986-ПГ-2000 згідно з яким, Продавець передає у власність Покупцеві природний газ та надає послуги з його транспортування, а Покупець зобов’язаний прийняти його та оплатити послуги щодо його транспортування у строки та у порядку, передбаченому договором.

Пунктом 1.1 договору передбачено, що Продавець зобов’язується у 2000 році поставити Покупцю природний газ у об’ємі 22250,00 куб.м., у тому числі за жовтень – 2250,00 куб.м., за грудень – 20000,00 куб.м.

Відповідно до пункту 5.1 договору, ціна реалізації газу власного видобутку складає 190,20 грн. за одну тисячу метрів кубічних (з урахуванням ПДВ).

Тариф за послуги з транспортування газу за одну тисячу метрів кубічних встановлений п. 5.2. договору і становить - 24,0 грн. (з урахуванням ПДВ).

У період жовтня по грудень 2000 року відповідач прийняв 26179,442 куб.м. природного газу вартістю 628306,61 грн., що підтверджується актами прийому-передачі, які знаходяться у матеріалах справи (а.с. 13, 14).

Відповідно до п. 5.3. договору розрахунки здійснюються шляхом помісячної 50 % передоплати за природний газ і його транспортування за три дні до початку відвантаження, решта коштів перераховуються грошима зі 100 % оплатою до 30 числа місяця, у якому здійснювалося відвантаження.

Оплата вартості природного газу і послуг по його транспортуванню здійснюється Покупцем різними платіжними дорученнями, або з обов’язковим вказанням у одному платіжному дорученні призначення платежу: за природний газ і окремо за послуги з транспортування природного газу.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, ст. 526, 530 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк.

Відповідач виконував свої зобов’язання несвоєчасно та не у повному об’ємі, а саме: відповідач частково сплатив суму за поставлений газ у розмірі 154076,87 грн., у зв’язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 474229,74 грн.

У зв’язку з тим, що Орендне підприємство «Кримтеплокомуненерго» частково оплатило суму заборгованості, позивач 14.03.2001 року направив на адресу відповідача претензію № 16/1832 з вимогою сплатити заборгованість у розмірі 474229,74 грн., 37114,13 грн. пені.

Розглянувши претензію, Орендне підприємство «Кримтеплокомуненерго» надіслало відповідь від 26.04.2001 року № 20-3/2200, якою визнало заборгованість основного боргу у сумі, проте суму заборгованості на розрахунковий рахунок позивача не перерахувало.

Відповідно до частини 5 статті 8 Господарського процесуального кодексу України, що діяла у 2001 році, якщо у відповіді про визнання претензії не повідомляється про перерахування вказаної суми, то через 20 днів після її отримання така відповідь є підставою для примусового стягнення заборгованості державною виконавчою службою у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Позивач відповідно до частини 5 статті 8 Господарського процесуального кодексу України звернувся до ВДВС Залізничного РУЮ м. Сімферополя.

04.06.2002 рок ВДВС Залізничного РУЮ м. Сімферополя відкрито виконавче провадження з примусового виконання відповіді відповідача № 20-3/2200 від 26.04.2001 р. на претензію позивача від 14.03.2001 року № 16/1832.

27.06.2008 року Підрозділом примусового виконання рішень Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в АР Крим винесено постанову про повернення виконавчого документу – відповіді на претензію № 20-3/2200 від 26.04.2001 р., відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу». Також в постанові вказано, що стягувач має право по закінченню строку дії мораторію (після 01.01.2009 року) пред’явити для виконання виконавчий документ в органи ДВС.

Проте Законом України від 15.03.2006 року № 3541-IV внесені зміни до Закону України «Про виконавче провадження» та Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими визнана претензія перестала бути виконавчим документом, у зв’язку з чим у дійсний час позивач позбавлений можливості звернутися до органів ДВС для здійснення стягнення заборгованості у сумі 203821,32 грн. по відповіді відповідача № 20-3/2200 від 26.04.2001 р. на претензію позивача від 14.03.2001 року № 16/1832.

У дійсний час за відповідачем числиться заборгованість за період з 01.12.2000 року по 31.12.2000 року за транспортування газу у сумі 203821,32 грн.

Таким чином, оскільки відповідачем визнана претензія позивача від 14.03.2001 року № 16/1832 у частині суми основного боргу та між сторонами підписаний Акт звірки взаємних розрахунків станом на 01.06.2008 року за 2000 рік у сумі 203821,32 грн., суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Стосовно зауваження відповідача щодо пропущення позивачем строків позовної давності суд зауважує наступне.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР, який діяв на момент укладання договору, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється у три роки.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України встановлено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності ЦК України, а сам ЦК України вступив у силу з 01.01.2004р., тобто у період, коли строк позовної давності для пред’явлення позову по дійсної справі не сплинув, до відношень сторін повинні застосовуватися правила позовної давності, встановлені ЦК України.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 4 ст. 267 ЦК передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 264 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Таким чином, враховуючи те, що відповідач відповіддю на претензію від 26.04.2001 року № 20-3/2200 визнав суму боргу за поставлений газ та те, що у період з 04 червня 2002 року по 27.06.2008 року було відкрито виконавче провадження за вказаною відповіддю на претензію, перебіг позовної давності перервано.

Відповідно до частини 3 статті 264 Цивільного кодексу України, після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

За вказаних обставин суд вважає, що позивачем не пропущений строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

На підставі вищевикладеного та керуючись 525, 526 257, 264 Цивільного кодексу України, ст.ст. 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити.

2.          Стягнути з Орендного підприємства «Кримтеплокомуненерго» (вул. Гайдара, 3А, м. Сімферополь, 95026; п/р 23 в КФ АБ «Експрес-банк», МФО 384674, ) на користь Державного акціонерного товариства „Чорноморнафтогаз”, м. Сімферополь, пр. Кірова, пр. Совнаркомовський, 52/1 ( р/р 0204 Кримське ЦВ Промінвестбанк, МФО 324430, ) 203821 грн. (двісті три тисячі вісімсот двадцять одна грн.) 32 коп. заборгованості; 2038 грн. (дві тисячі тридцять всім грн.) 21 коп. державного мита та 118 грн. (сто вісімнадцять грн.) 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Осоченко І.К.