ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2008 р.

№ 42/330

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

суддів

Добролюбової Т. В.

Гоголь Т.Г., Дроботової Т.Б.

розглянувши матеріали касаційних скарг

Державного управління справами

Відкритого акціонерного товариства "Банк "ВТБ"

на постанову

Київського апеляційного господарського суду від 20.03.08

у справі

№ 42/330

за позовом

Заступника Генерального прокурора України –прокурора Автономної Республіки Крим в інтересах держави в особі

Верховної Ради України,

Кабінету Міністрів України

до

1. Державного управління справами (надалі –управління)

2. Державного підприємства України “Міжнародний дитячий центр “Артек” Державного управління справами (надалі ДП МДЦ "Артек")

3. Відкритого акціонерного товариства “Банк зовнішньої торгівлі” (надалі –Банк)

Третя особа з самостійними вимогами на предмет спору

Санаторій “Нижня Ореанда” Управління справами Апарату Верховної Ради України

про

визнання недійсними договорів та повернення майна

Розпорядженням Заступника Голови Вищого господарського суду України від 03.09.08 №02-12.2/321, у зв’язку з відпусткою судді Рогач Л.І. та хворобою судді Швеця В.О., для розгляду касаційної скарги у цій справі призначено колегію суддів у складі: Добролюбової Т.В.- головуючого, Гоголь Т.Г., Дроботової Т.Б.

В судовому засіданні взяли участь представники сторін:

від прокуратури: Івченко О.А. –прокурор Генеральної прокуратури України, посв. №194;

від позивача-1: Селіванов А.О.- за дов. від 11.12.07;

від позивача-2: Воронов-Лапицький М.А.- за дов. від 29.12.07;

від відповідача-1: Нехоца М.Г. –за дов. від 10.12.07;

від відповідача-2: Кириленко А.Г. –за дов. від 08.10.07;

від відповідача-3: Іванюк С.К. –за дов. від 28.03.08;

від третьої особи: Лаптієв А.М. –за дов. від 11.02.08.

В судовому засіданні 04.09.08 оголошено перерву до 11.09.08 для виготовлення повного тексту постанови.

Заступником Генерального прокурора України –прокурором Автономної Республіки Крим у травні 2005 року заявлено позов в інтересах держави в особі Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України до Державного управління справами, Державного підприємства України “Міжнародний дитячий центр “Артек” Державного управління справами та Відкритого акціонерного товариства “Банк зовнішньої торгівлі” (Російська Федерація), з урахуванням численних змін, про визнання недійсними договору купівлі - продажу будівель і споруд пансіонату “Гліцинія” від 12.11.04, укладеного між ДП “МДЦ “Артек” та ВАТ “Банк зовнішньої торгівлі”, додаткових угод №1 від 29.12.04; № 2 від 01.03.05 з проведенням двосторонньої реституції, а також скасування державної реєстрації прав на нерухомість (надалі скорочено-перший позов). Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що вказані договори укладені в порушення пункту 3 статті 49 Конституції України, статей 4, 37 Закону України “Про власність”, частини 2 статті 75 Господарського кодексу України, частини 1 статті 5 Закону України “Про приватизацію державного майна”, статті 2 Декрету Кабінету Міністрів України “Про перелік майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація або передача в оренду яких не допускається” від 31.12.92.

У лютому 2006 року заступником Генерального прокурора України заявлено і ще один позов в інтересах держави в особі санаторію “Нижня Ореанда” аналогічного змісту попередньо заявленому позову в інтересах Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України, з вимогою про витребування споруд і будівель пансіонату "Гліцинія" після реституції за спірними угодами (надалі скорочено - другий позов).

Рішенням господарського суду міста Києва від 09.03.06, ухваленим у складі колегії суддів: Бачуна О.В. –головуючого, Паламара П.І., Пінчука В.І., визнано недійсними договір купівлі - продажу будівель і споруд пансіонату “Гліцинія” від 12.11.04, укладений між ДП “МДЦ “Артек” та ВАТ “Банк зовнішньої торгівлі” і додаткові угоди № 1 від 29.12.04; № 2 від 01.03.05 з підстав, визначених статтею 215 Цивільного кодексу України. При цьому зобов’язано сторони угоди провести реституцію згідно зі статтею 216 названого Кодексу. Суд вмотивовуючи рішення в цій частині виходив з того, що пункт 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 08.10.04 "Про передачу об’єктів оздоровчого призначення", який був підставою передачі спірного майна, визнано недійсним рішенням суду від 13.12.04 у справі №44/447, тому і інші документи за якими відбувалась передача майна, не можуть бути підставою для його відчуження. Суд визнав, що спірний договір суперечить пункту 3 статті 49 Конституції України. Водночас, задоволені вимоги (другого позову) про передачу будівель "Гліцинії" санаторію "Нижня Ореанда" після проведення реституції за спірною, недійсною угодою. В частині позовних вимог про скасування державної реєстрації прав на нерухомість провадження у справі припинено з посиланням на пункт 1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, оскільки ця вимога не може бути самостійним предметом спору.

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Моторного О.А. –головуючого, Кошіля В.В., Алданової С.О., постановою від 20.03.08, перевірене рішення суду першої інстанції залишив без змін по суті, а апеляційну скаргу Державного управління справами залишив без задоволення.

Відкрите акціонерне товариство "Банк "ВТБ" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить судові рішення у справі скасувати та передати матеріали справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги скаржник, посилаючись на приписи статей 1, 21, 98 Господарського процесуального кодексу України, вказує на неналежне повідомлення його про час і місце розгляду апеляційної скарги. Разом з цим, заявник наголошує на тому, що набуло чинності рішення від 17.11.06 Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово –Промисловій Палаті Російської Федерації у справі №106/2005, яким частково задоволені позовні вимоги ВАТ "Банк ВТБ" шляхом розірвання спірного договору.

Державне управління справами звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в частині зобов’язання Державного підприємства Міжнародний дитячий центр "Артек", після передачі йому майна Відкритим акціонерним товариством "Банк зовнішньої торгівлі", передати будівлі і споруди пансіонату "Гліцинія" санаторію "Нижня Ореанда". При цьому, скаржник просить скасувати постанову у справі. Обґрунтовуючи свої вимоги скаржник вказує на те, що судом апеляційної інстанції безпідставно відхилене клопотання про відкладення розгляду справи, і це він вважає порушенням приписів статті 77 Господарського процесуального кодексу України. Водночас, заявник наголошує на невірному застосуванні приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України , оскільки суд дійшовши висновку, що надання згоди на відчуження майна проведено з порушенням чинного законодавства, проте розпорядження Керівника Державного управління справами від 21.10.04 №728 "Про надання дозволу ДП "України "Міжнародний дитячий центр "Артек" недійсним не визнано. Вказує заявник і на невірний висновок судів про те, що продаж будівель і споруд пансіонату "Гліцинія" відбувся з порушенням статті 49 Конституції України, оскільки Міжнародний дитячий центр "Артек" не скорочував державні заклади, а відчужив спірне майно. Між тим, в управління Державного управління справами було передано лише рухоме та нерухоме майно пансіонату "Гліцинія". Разом з цим, заявник зауважує на тому, що судами не надано оцінку договору оренди від 24.03.2000, укладеному між Державною податковою адміністрацією та Всеукраїнською профспілкою працівників органів державної податкової служби. Заявник наголошує і на тому, що судами в порушення приписів статті 28 Господарського процесуального кодексу України не надано оцінки факту представництва Верховної ради України завідуючим відділу зв’язків з органами правосуддя Апарату Верховної Ради, адже, Апарат Верховної ради є окремою юридичною особою. На думку заявника, судами порушено і приписи статей 26, 29 Господарського процесуального кодексу України, оскільки подаючи позов в особі санаторію "Нижня Ореанда" заступник Генерального прокурора України –прокурор Автономної Республіки Крим подав одночасно позов як за позивача так і за третю особу із самостійними вимогами. Решта доводів касаційної скарги стосується переоцінки доказів і виходить за межі повноважень касаційної інстанції.

Від Санаторію “Нижня Ореанда” Управління справами Апарату Верховної Ради України надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому санаторій просить судові рішення у справі залишити без змін, а касаційні скарги залишити без задоволення.

Верховна Рада України надіслала відзив на касаційну скаргу і додаток до нього, з проханням постанову і рішення у справі залишити без змін, а касаційні скарги залишити без задоволення.

Від Державного підприємства України “Міжнародний дитячий центр “Артек”, Відкритого акціонерного товариства "Банк "ВТБ", Заступника Генерального прокурора України –прокурора Автономної Республіки Крим, Кабінету Міністрів України відзивів на касаційну скаргу судом не отримано.

Вищий господарський суд України, заслухавши доповідь судді Добролюбової Т.В. та пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарськими судами приписів чинного законодавства відзначає наступне.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судами норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх.

У справі заявлено два позови прокурора. За першим позовом позивачі багато разів змінювали зміст позову, порушуючи цим обмеження визначені статтею 22 Господарського процесуального кодексу України. Відповідно до приписів статті 22 названого Кодексу позивач, зокрема, вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову. Предмет позову –це певна матеріальна –правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Підстава позову –це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Зміна предмету позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача. Зміна підстав позову –це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Приписи статті 22 Господарського процесуального кодексу України не передбачають права позивача на одночасну зміну предмету та підстав позову. Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивачем неодноразово уточнювались та змінювались позовні вимоги.

Предметом першого позову є вимога про визнання недійсними: договору купівлі - продажу будівель і споруд пансіонату “Гліцинія” від 12.11.04 та додаткових угод від 29.12.04 №1; від 01.03.05 №2, з проведенням двосторонньої реституції. Господарськими судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 08.10.04 розпорядженням Кабінету Міністрів України № 694-р “Про передачу об’єктів оздоровчого призначення” прийнято пропозицію Державної податкової адміністрації та Державного управління справами про передачу із сфери управління Державної податкової адміністрації до Державного управління справами рухомого та нерухомого майна пансіонату “Гліцинія” з наступним його закріпленням за ДП МДЦ “Артек” на праві господарського відання. Керівником Державного управління справами 21.10.04 затверджено акт приймання-передачі рухомого та нерухомого майна пансіонату “Гліцинія”, видано розпорядження № 728, яким надано згоду ДП МДЦ “Артек” на відчуження, як виняток, без проведення конкурсу, будівель і споруд, розміщених за адресою: Автономна Республіка Крим, місто Ялта, смт. Ореанда, буд. 12-а, що відноситься до основних засобів підприємства, за ціною, не нижчою від вартості, визначеною експертним шляхом, з дотриманням вимог чинного законодавства. Господарськими судами також установлено, що 12.11.04 Державним підприємством України “Міжнародний дитячий центр “Артек” укладено з Відкритим акціонерним товариством “Банк зовнішньої торгівлі”, договір купівлі-продажу, за умовами якого ДП МДЦ “Артек” продало, а ВАТ “Банк зовнішньої торгівлі” придбало будівлі та споруди пансіонату “Гліцинія”, які знаходилися у господарському віданні ДП МДЦ “Артек” та розташовані за адресою: Автономна Республіка Крим, місто Ялта, смт. Ореанда, буд. 12-а. Згодом, сторонами укладено додаткові угоди від 29.12.04 № 1 та від 01.03.05 № 2, якими доповнено положення договору купівлі - продажу в частинах порядку проведення розрахунків за придбаний об’єкт, передачі об’єкту продажу та відповідальності сторін. Передача пансіонату відбулась за актом приймання-передачі від 04.01.05. Рішенням господарського суду міста Києва від 13.12.04 у іншій справі №44/447 визнано недійсним пункт 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 08.10.04 №694-р, через те, що ухвалюючи пункт 1 цього розпорядження Кабінет Міністрів України перевищив свою компетенцію, оскільки не був наділений повноваженнями органу, уповноваженого управляти майном пансіонату “Гліцинія”, а також вийшов за межі своїх повноважень, передбачених Конституцією України та чинним законодавством України. Згідно зі статтею 35 Господарського процесуального кодексу України факти встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони. Через це, при розгляді спору про визнання недійсними угод встановлені рішенням господарського суду у справі №44/447 факти мають преюдиціальне значення і не переоцінювались судом у цій справі. Окрім того судами установлено, що відчуження спірного об’єкту порушує приписи частини 2 статті 49 Конституції України, якими унормована заборона на скорочення медичних закладів. Згідно з приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 Цивільного кодексу України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Враховуючи визнання недійсним розпорядження Кабінету Міністрів України від 08.10.04, колегія суддів визнає обґрунтованим висновок судів про проведення ДП МДЦ “Артек” відчуження майна з порушенням вимог законодавства. Отже, розглядаючи питання про визнання спірних угод недійсними, господарські суди встановили наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків у вигляді проведення двосторонньої реституції. Тому і рішення, і постанова в частині задоволення першого позову прокурора поданого в інтересах держави в особі Верховної Ради України і Кабінету Міністрів України визнані законними та залишаються без змін. Доводи касаційних скарг в частині судових актів за першим позовом також не можуть бути підставою для їх скасування. Так, доводи касаційної скарги Відкритого акціонерного товариства "Банк "ВТБ" про неналежне повідомлення його про час і місце розгляду апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи. Цей заявник стверджує, що ухвала суду про прийняття та призначення до розгляду апеляційної скарги не скеровувалась за місцезнаходженням відповідача, а саме його новою адресою: Російська Федерація, місто Санкт-Петербург, вул. Большая Морская, 29, в підтвердження чого Банком в судовому засіданні касаційної інстанції надано установчий документ. Відповідно до приписів статті 87 Господарського процесуального кодексу України ухвали розсилаються сторонам не пізніше п’яти днів після їх прийняття або вручаються їм під розписку, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, ухвала від 25.02.08 про призначення апеляційної скарги Державного управління справами до розгляду на 20.03.08 надіслана сторонам 03.03.08. За правилами розсилання процесуальних документів, судовий акт має надсилатися за адресою, що вказана особою, яка бере участь у справі. З матеріалів справи вбачається, що Відкрите акціонерне товариство "Банк "ВТБ" при здійснення судового провадження судами першої та апеляційної інстанції зазначало адресу: Російська Федерація, місто Москва, вул. Кузнецький міст,16. На час розгляду спору в суді апеляційної інстанції банк не повідомив суд про зміну адреси. Відтак, у матеріалах справи відсутні докази вчасного повідомлення суду про нову адресу відповідача. Таким чином, викладений довід касаційної скарги Відкритого акціонерного товариства "Банк "ВТБ" не може бути підставою для застосування приписів статті 11110 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас, не знайшов підтвердження і довід касаційної скарги Державного управління справами про неправомірність відхилення судом апеляційної інстанції його клопотання щодо відкладення розгляду справи. Як свідчать матеріали справи, Державним управлінням справами 19.03.08, при здійсненні апеляційного провадження, заявлялось клопотання про відкладення розгляду справи. Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні. Частинами першою і другою названої статті передбачено право господарського суду на відкладення розгляду справи, але за умови, коли спір не може бути вирішено в даному засіданні. Питання про те, чи певні обставини перешкоджають розгляду справи, вирішується судом залежно від конкретних обставин справи. Зі змісту клопотання Державного управління справами вбачається, що необхідність відкладення розгляду справи мотивована відпусткою представника, уповноваженого представляти інтереси Державного управління справами в даній справі. Між тим, управляння справами є юридичною особою і не позбавлено можливості уповноважити іншу особу на представництво його інтересів в судовому засіданні. Також не може бути підставою для скасування судових рішень у справі і довід Державного управління справами про неналежне представництво Верховної Ради України під час здійснення судового провадження, оскільки позивач, а саме, Верховна рада України представника не відзивала, заперечень з приводу його участі у суді не висловила.

Разом з цим, рішення і постанова у справі підлягають скасуванню в частині зобов’язання ДП МДЦ “Артек” після повернення йому майна Відкритим акціонерним товариством "Банк завнішньої торгівлі" передати будівлі і споруди пансіонату "Гліцинія" на користь санаторію "Нижня Ореанда" (пункт 5 резолютивної частини рішення у справі). Така вимога була викладена у позовній заяві Заступника Генерального прокурора України від 16.02.06 (аркуш 74-80, ІІ тому справи) поданого в інтересах держави в особі санаторію "Нижня Ореанда" Управління справами Апарату Верховної Ради України, як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору. Відповідно до приписів статті 26 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, можуть вступити у справу до прийняття рішення господарським судом, подавши позов до однієї або двох сторін. Проте, в матеріалах справи відсутній позов санаторію "Нижня Ореанда" Управління справами Апарату Верховної Ради України заявлений до сторін у справі. Оскільки, вступ у справу третьої особи, яка має самостійні вимоги на предмет спору, можливий тільки на підставі її заяви, а не за клопотанням сторін, прокурора або з ініціативи господарського суду, суд першої інстанції незаконно задовольнив другий позов Заступника Генерального прокурора України поданий в інтересах держави в особі санаторію "Нижня Ореанда" Управління справами Апарату Верховної Ради України, як третьої особи із самостійними вимогами. Наведене порушення процесу призвело до прийняття неправильного рішення, оскільки судом фактично задоволені взаємовиключні вимоги. Так, самостійність вимог третьої особи полягає в тому, що вона вважає, ніби в матеріальних правовідносинах із відповідачем перебуває саме вона, і саме її право порушено відповідачем. Тож третя особа із самостійними вимогами заперечує вимогу позивача і переслідує мету вирішити спір не на користь позивача, а на свою користь. Тому третя особа із самостійними вимогами процесуально протиставляє себе не лише відповідачу, а й позивачу. Відтак, доводи викладені в касаційній скарзі Державного управління справами про порушення судами попередніх інстанцій приписів статей 26, 29 Господарського процесуального кодексу України знайшли підтвердження. Тому в цій частині приймається рішення про відмову у задоволенні позову Заступника Генерального прокурора України від 16.02.06.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.03.08 у справі № 42/330 і рішення Господарського суду міста Києва від 09.03.06 у цій справі скасувати в частині задоволення вимог другого позову, заявленого Заступником Генерального прокурора України на користь третьої особи з самостійними вимогами, про зобов’язання Державного підприємства України “Міжнародний дитячий центр “Артек” після передачі йому майна Відкритим акціонерним товариством "Банк зовнішньої торгівлі" повернути будівлі і споруди пансіонату "Гліцинія" санаторію "Нижня Ореанда" (пункт 5 резолютивної частини рішення).

В цій частині прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову на користь третьої особи з самостійними вимогами.

Решту постанови Київського апеляційного господарського суду від 20.03.08 та рішення Господарського суду міста Києва від 09.03.06 у цій справі в частині задоволення першого позову про визнання недійсним договору з додатками і проведення реституції залишити без змін (пункти 1, 2, 3, 4, 6, 7, 8, 9, 10, 12, 13 резолютивної частини рішення).

Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Банк "ВТБ" залишити без задоволення.

Касаційну скаргу Державного управління справами задовольнити частково.

Головуючий суддя Т. Добролюбова

С у д д і Т. Гоголь

Т.Дроботова