ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2008 р.

№
2/283-4933

Доповідач -суддя Мележик
Н.І.

Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Дунаєвська
Н.Г. - головуючого,

Мележик
Н.І.,

Михайлюк
М.В.

розглянувши
у відкритому

судовому
засіданні касаційну

скаргу
Суб"єкта
підприємницької діяльності -

фізичної
особи ОСОБА_1

на
постанову           Львівського апеляційного
господарського суду від 02.04.2008 року

у
справі
№ 2/283-4933

господарського
суду                              Тернопільської
області

за
позовом
Суб"єкта
підприємницької діяльності -

фізичної
особи ОСОБА_1

до
Суб"єкта
підприємницької діяльності -

фізичної
особи ОСОБА_2

про          стягнення грошових коштів та
розірвання договору

за
участю представників:

позивача
-          ОСОБА_3

відповідача
-          не з"явились

ВСТАНОВИВ:

В
грудні 2007 року Суб"єкт підприємницької діяльності -фізична особа ОСОБА_1
звернулась до господарського суду Тернопільської області з позовом до
Суб"єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_2 про стягнення
орендної плати у розмірі 10 605 грн.; пені у розмірі 1 696,80 грн., 3% річних у
розмірі 318 грн., 1 000 грн. моральної шкоди та 1 200 грн. безпідставно
отриманих грошових коштів. Також позивач просив суд розірвати договір оренди
від 14.12.2005 року, укладений між сторонами.

Вподальшому
позивач відмовився від позовних вимог щодо стягнення з відповідача 1 200 грн.
безпідставно отриманих грошових коштів та розірвання договору від 14.12.2005
року.

Рішенням
господарського суду Тернопільської області від 22.01.2008 року (суддя Колубаєва
В.О.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського
суду від 02.04.2008 року (судді: Марко Р.І., Бонк Т.Б., Бойко С.М.), в
задоволенні позову відмовлено.

В
касаційній Суб"єкт підприємницької діяльності -фізична особа ОСОБА_1
просить скасувати рішення місцевого та постанову апеляційного господарських
судів у даній справі, пославшись на неправильне застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права.

Колегія
суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши юридичну оцінку
обставин справи і повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування
господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та
процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно
до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами
розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або
постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення. Касаційна
скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення або постанова
господарського суду прийняті з дотриманням вимог матеріального та
процесуального права.

Як
встановлено судами попередніх інстанції та вбачається з матеріалів справи,
14.12.2005 року між сторонами у справі укладено договір, за яким позивач на
підставі акту приймання -передачі передав відповідачу в оренду три приміщення
гаражного типу, розташовані у АДРЕСА_1, загальною площею 60 кв.м., під
розміщення торгової точки з продажу автозапчастин та обслуговування легкових
автомобілів з шиноремонту, строком на 3 роки.

Пунктом
4.3. цього договору відповідач зобов»язався слачувати позивачу орендну плату
щомісячно до 5-го числа кожного місяця.

У
зв»язку з несплатою відповідачем протягом травня-листопада 2007 року орендної
плати та утриманням орендованих приміщень у незадовільному стані, позивач
звернувся до суду з позовом.

Відмовляючи
в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд повно і всебічно
дослідив всі суттєві обставини справи та правильно виходив з необґрунтованості
позовних вимог у зв»язку з невідповідністю їх вимогам чинного законодавства.
При цьому, суд першої інстанції встановив, що даний договір є нікчемним, у
зв»язку з недотриманням сторонами вимог щодо його нотаріального посвідчення.

Апеляційний
господарський суд погодився з висновком суду першої інстанції про нікчемність
договору, виходячи з приписів
статті 220 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що у разі недодержання
сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є
нікчемним, а згідно статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин є
недійсним.

При цьому, у
зв"язку з відмовою позивачем від позовних вимог про розірвання договору та
стягнення 1200 грн., апеляційна інстанція змінила рішення суду першої
інстанції, припинивши у цій частині провадження у справі на підставі п.4 ч.1
ст.80 ГПК України.

Відповідно до
частини 2 статті 793 Цивільного кодексу України (в редакції, яка діяла на
момент укладення договору) договір найму будівлі або іншої споруди (їх окремої
частини) строком на один рік і більше підлягає нотаріальному посвідченню, а,
крім того, згідно статті 794 Цивільного кодексу України (також в редакції, яка
діяла на момент укладення договору оренди) договір найму будівлі або іншої
капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше одного
року, підлягає державній реєстрації.

Згідно частини
2 статті 793 Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої
капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає
нотаріальному посвідченню (з 01.01.2004 року), а відповідно до статті 794
Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди
(їх окремої частини), укладений на строк не менше ніж три роки, підлягає
державній реєстрації.

Як встановлено
судами попередніх інстанцій договір оренди від 14.12.2005 року укладено на три
роки, в зв'язку з чим, зазначений договір підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Крім того,
позивачем не надано доказів, що орендар по договору оренди від 14.12.2005 року,
зокрема, Суб"єкт
підприємницької діяльності -фізична особа ОСОБА_2, ухилялась від нотаріального посвідчення договору, а позивач
звертався до орендаря з пропозицією (вимогою) щодо нотаріального його
посвідчення.

З урахуванням
викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судами правомірно відмовлено
позивачу у задоволенні позовних вимог.

Згідно
ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати
або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або
постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З
урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи
фактичні її обставини встановлені господарськими судами на підставі всебічного,
повного і об'єктивного дослідження поданих сторонами доказів, висновки судів
першої та апеляційної інстанцій
відповідають цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з
правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

За
таких обставин, прийняті рішення місцевого та постанова апеляційного
господарських судів відповідають матеріалам справи та вимогам закону, а тому
дані судові акти слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись
ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд
України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну
скаргу Суб"єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1
залишити без задоволення.

Постанову
Львівського апеляційного господарського суду від 02.04.2008 року у справі №
2/283-4933 залишити без змін.

Головуючий
суддя

Н.Г.
Дунаєвська

СуддіН.І.
Мележик

М.В.
Михайлюк