СУД
ПОСТАНОВА

Іменем
України

19.06.2008

Справа №2-16/14629-2007А

За позовом - ДПІ у м. Сімферополі
(95053, м. Сімферополь, вул. М.Залки, 1/9)

До відповідачів - 1) Товариства
з  обмеженою  відповідальністю «Фора - Крим» (95000, м.
Сімферополь, вул.. Ростовська, 19, кв. 48)

2) Приватного  підприємства
«Надія» (95000, м. Сімферополь, вул..
Севастопольська, 13)

Про
визнання  недійсною  угоди
та  стягнення 23 464,99  грн.

Суддя В.А.Омельченко

Секретар судового засідання
Хлебнікова Н.С.

ПРЕДСТАВНИКИ:

Від позивача - Шаравіна А.М.  нач. відділу, дов. № 58/10-  від 14.04.2008  року

Від відповідачів -  1).
Твердюков Є.М.  представник, дов.  б/н
від 28.08.2007 року 2). не з'явився,

Суть спору: Позивач - Державна
податкова інспекція в м. Сімферополі звернувся до Господарського суду АР Крим з
позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фора-Крим» та Приватного
підприємства «Надія» про визнання недійсним договору б/н від 09.01.2006р.,
укладеного між відповідачами, а також просить стягнути з ТОВ «Фора-Крим» до
державного бюджету 23 464,99 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
спірний договір купівлі-продажу продуктів (кондитерських виробів) укладено з
метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки, як
встановлено рішенням Центрального районного суду м. Сімферополя від
20.02.2007р. по справі №2-1055/07, яке набрало законної сили, ПП «Надія»
зареєстровано на підставну особу, яка участі в діяльності підприємства не
приймала. У зв'язку з цим рішенням суду було визнано недійсними установчі
документи ПП «Надія»  з часу реєстрації,
а також свідоцтво платника ПДВ ПП «Надія»
№ 00951048 від 12.03.2001р. з часу реєстрації у ДПІ у м. Сімферополі
12.03.2001р., а тому ця угода, на думку позивача, підлягає визнанню недійсною
на підставі ч. 1 ст.. 207 Господарського кодексу України.

Позивач також вказує, що умисними
винними діями ПП «Надія» при укладенні угоди з ТОВ «Фора-Крим» нанесено прямі
збитки економічним інтересам держави та призведено до значних негативних
наслідків у вигляді ненадходження до бюджету податків і зборів, зокрема ПДВ у
розмірі 3910,83 грн.

Крім того, посилаючись на ч. 1 ст.
208 Господарського кодексу України, позивач просить суд застосувати наслідки
недійсності правочину за наявності наміру лише однієї сторони - з ТОВ
«Фора-Крим» стягнути до бюджету все отримане ним по угоді від ПП «Надія»
(винної сторони).

Відповідач - ТОВ «Фора-Крим» проти
позову заперечує та вказує, що матеріали справи не містять доказів того, що
підприємство діяло з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства. Вважає, що сам по собі факт визнання недійсними установчих
документів та свідоцтва платника ПДВ недійсними не свідчить у безспірному
порядку про наявність діяльності, що суперечить інтересам держави та
суспільства. Вказана позиція відображена також у постанові Судової палати в
адміністративних справах Верховного суду України від 14.02.2006р.

Крім того, відповідач не
погоджується із застосуванням до спірних правовідносин ч. 1 ст. 72 КАС України,
якою передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням в
адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили,
не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці обставини, оскільки, по-перше, ТОВ «Фора-Крим»
не було учасником спору, а по-друге, рішенням Центрального районного суду м.
Сімферополя не встановлено умислу ані посадових осіб ПП «Надія», ані ТОВ
«Фора-Крим» на укладення угод, що суперечать інтересам держави та суспільства.

Відповідач також вказує, що
фактично спірна угода була укладена та виконана, кошти за товар були сплачені,
а товар переданий ТОВ «Фора-Крим», що свідчить про реальність угоди, а не її
фіктивний характер. До того ж, включення ТОВ «Фора-Крим»  3910,83 грн. до складу податкового кредиту у
березні 2006р. було визнано правомірним постановою Господарського суду АР Крим
від 29.11.2007р. по справі № 2-29/12035-2007А, яка залишена без змін ухвалою
Севастопольського апеляційного господарського суду від 11.02.2008р. Через
недоведеність суперечності спірної угоди інтересам держави та суспільства, а
також через неправильне застосування позивачем положень ст..208 ГК України, не
погоджується відповідач і з вимогою про стягнення з нього 23 464,99 грн.

Відповідач - ПП «Надія» у судові
засідання не з'являвся, письмових заперечень на позов не надав.

Відповідно до ст. 5 КАС України
адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України,
цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України.

Провадження в адміністративних
справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої
процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Слухання справи відкладалось та
оголошувалась перерва в порядку ст. 150 КАС України.

Після перерви слухання справи було
продовжено.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши представників сторін, суд -

ВСТАНОВИВ:

07.08.2007р. ДПІ у м. Сімферополі
проведена невиїзна позапланова перевірка ТОВ «Фора-Крим» з питання дотримання
вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з ПП «Надія» за період з
01.07.2003р. по 01.07.2006р.,  під час
якої було встановлено, що 09.01.2006р. між ТОВ «Фора-Крим» (покупець) та ПП
«Надія» (постачальник) був укладений договір б/н купівлі-продажу продуктів
(кондитерських виробів).

На виконання даного договору ПП
«Надія» поставило на адресу ТОВ «Фора-Крим»
кондитерські вироби (цукерки в асортименті) на загальну суму 23 464,99
грн. (у тому числі ПДВ 3910,83 грн.) згідно рахунків та накладних № 9/06 від
17.01.2006р., № 2/06 від 09.01.2006р., № 37/06 від 17.03.2006р., № 40/06 від
24.03.2006р.

Вказаний товар був оплачений ТОВ
«Фора-Крим» з розрахункового рахунку.

На підставі отриманих від ПП
«Надія» податкових накладних, ТОВ «Фора-Крим» віднесло у відповідних періодах
до податкового кредиту ПДВ в розмірі 3910,83 грн.

Відповідно до ст. 2 та п. 11 ст. 10
Закону України „Про державну податкову службу в Україні” № 509-ХІІ державні
податкові інспекції на виконання покладених на органи державної податкової
служби завдань та функцій подають до судів позови до підприємств, установ,
організацій та громадян про визнання угод недійсними і стягнення в доход
держави коштів, одержаних ними за такими угодами.

Ст.. 207 Господарського кодексу
України визначає, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б
одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в частині.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Центрального районного суду м. Сімферополя від 20.02.2007р. по справі
№2-1055/07, яке набрало законної сили, визнано недійсними установчі документи
ПП «Надія»  з часу реєстрації, а також
свідоцтво платника ПДВ ПП «Надія»  №
00951048 від 12.03.2001р. з часу реєстрації у ДПІ у м. Сімферополі 12.03.2001р.

При цьому, як вбачається з даного
рішення, ПП «Надія» зареєстровано на підставну особу, яка участі в діяльності
підприємства не приймала.

Суд не погоджується з доводами
позивача про те, факт підписання спірного договору від 09.01.2006р. директором
ПП „Надія” Ляпіним В.Р., який, як встановлено рішенням Центрального районного
суду м. Сімферополя від 20.02.2007р., ніякого відношення до фінансово-господарської
діяльності підприємства не мав, участі в діяльності не приймав, печаткою
підприємства не розпоряджався, бухгалтерський облік не вів та взагалі про
фінансово-господарську діяльність підприємства нічого не знав, свідчить про те,
що особа, зазначена як директор ПП „Надія”, усвідомлювала або повинна була
усвідомлювати протиправність укладеної угоди, її суперечність інтересам держави
та суспільства. При цьому суд виходить з наступного.

Матеріали справи свідчать про те,
що угода від 09.01.2006р. була фактично виконана, товар та кошти відповідними
сторонами угоди отримано, що не заперечується і ДПІ по суті.

Проте, як вбачається з наданих
позивачем матеріалів, ПП „Надія”
надавало податкові декларації з ПДВ за січень-березень 2006р., при цьому
сплатило ПДВ за січень - 401грн., лютий 2006р. - 250грн., березень 2006р. -
490грн., квітень 2006р. - 2740грн., червень 2006р. - 48900грн., податкову
звітність не надає з червня 2006р., що не свідчить про ухилення нею від сплати
ПДВ по спірній угоді від 09.01.2006р. в розмірі 3910,83 грн.

Крім  того,
згідно  до  пояснень
відповідача  від 11.06.2008  року
ПП «Надія»  сплатило  податок
по  ПДВ  за
січень 2006  року - 401  грн., лютий 2006 року - 250 грн., березень
2006  року - 490  грн.,
квітень - 2740  грн., червень
48900  грн.

З витягу з ЄДРПОУ Головного
управління статистики АР Крим № 05.3-5/4279 від 07.12.2007р. слідує, що ПП
«Надія» з ЄДРПОУ не виключено, а отже, його зобов'язання не припинені.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону
України „Про державну реєстрацію юридичних осіб-підприємців» якщо відомості,
які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього,
то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з
третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Суд вважає, що несплата однією із
сторін угоди - ПП «Надія» за спірним договором до бюджету ПДВ в розмірі 3910,83
грн. є підставою для збільшення відповідних податкових зобов'язань ПП „Надія”
та стягнення їх у встановленому законом порядку, зокрема в процедурі ліквідації
підприємства, а не визнання угоди недійсною.

Вказана позиція відображена також у
Постанові Судової палати в адміністративних справах Верховного суду України від
14.02.2006р.

Отже, само по собі посилання
позивача на рішення Центрального районного суду м. Сімферополя від 20.02.2007р.
не є безспірним доказом того, що спірна угода укладена сторонами з метою, що
суперечить інтересам держави та суспільства.

Ст..71 КАС України визначає, що
кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Проте, позивач не надав суду
доказів того, що ПП „Надія” мало умисел на укладення угоди, що суперечить
інтересам держави та суспільства, що є підставою для відмови в позові як в
частині визнання угоди недійсною, так і в частині застосування наслідків
визнання правочину недійсним, передбачених ст. 208 ГК України.

Крім того, в силу ст.. 208
Господарського кодексу України якщо господарське зобов'язання визнано недійсним
як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все
одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною
з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все
належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності
наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій
стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного
стягується за рішенням суду в доход держави.

Таким чином, законом встановлено
принцип, за яким невинна сторона не несе відповідальності за порушення, яких
припустилась інша сторона, оскільки отримує своє майно назад. Юридичну
відповідальність несе лише винна сторона.

Проте, за вимогами позову позивач
фактично просить суд покласти відповідальність в цілому на невинну сторону -
ТОВ «Фора-Крим», що не ґрунтується на законодавстві.

Крім того, передбачені ст. 208 ГК
України санкції застосовуються за вчинення правочину з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і суспільства. Отже, ці санкції не можуть
застосовуватися за сам факт несплати податків (зборів, інших обов'язкових
платежів) однією із сторін правочину. Для застосування зазначених санкцій
необхідна наявність умислу на укладення угоди з метою, яка за відомо суперечить
інтересам держави і суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 208 ГК
України передбачені нею санкції застосовує лише суд. Це правило відповідає ст.
41 Конституції України, згідно з якою конфіскація майна може бути застосована
виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Оскільки зазначені санкції є
конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення
правил здійснення господарської діяльності, то вони належать не до
цивільно-правових, а до адміністративно-господарських як такі, що відповідають
визначенню, наведеному в частині 1 ст. 238 ГК України. Тому такі санкції можуть
застосовуватись лише протягом строків, встановлених ст. 250 цього Кодексу,
тобто протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через
один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Вказана позиція відображена у
постановах Судової палати в адміністративних справах Верховного суду України
від 26.06.2007р. та від25.09.2007р.

Так, товар за спірною угодою було
поставлено в січні та березні 2006р., розрахунки відбулись також у січні,
березні 2006р., а позов подано у жовтні 2007, отже з пропуском строку можливого
застосування судом адміністративно-господарських санкцій.

Вищевикладене  є підставою для відмови в позові.

Вступна та резолютивна частини
постанови проголошені в судовому засіданні 19.06.2008р.

Повний текст постанови складено та
підписано 25.06.2008р.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст. 94, 98, 122, 158-164, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В позові відмовити.

Постанова  може бути оскаржена  до Севастопольського апеляційного
господарського суду через  господарський
суд АР Крим шляхом  подачі заяви  про апеляційне оскарження постанови в  десятиденний строк з дня складання постанови
в повному обсязі, з  подальшим поданням
апеляційної скарги на постанову протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження та в порядку передбаченому ч.5 ст. 186 КАС України.

Постанова  набирає законної сили після закінчення строку
подання заяви про апеляційне оскарження, у разі не подання відповідної заяви (
ст. 254 КАС України)

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим
Омельченко В.А.