ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2008 р.

№ 21/4

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П.–головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства “Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча”, м. Маріуполь Донецької області (далі –Комбінат)

на рішення господарського суду Донецької області від 08.05.2008 та

постанову Донецького апеляційного господарського суду від 09.06.2008

зі справи № 21/4

за позовом Комбінату,

до Управління праці та соціального захисту населення Новоазовської районної державної адміністрації, м. Новоазовськ Донецької області (далі –Управління)

про стягнення 18 707 грн.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

Комбінату –Карастоянова П.В., Огненного А.Б.,Табія А.В.,

Управління –Ушакової М.В.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Комбінат звернувся до господарського суду Донецької області з позовом (з урахуванням подальшого уточнення позовних вимог) до Управління про стягнення 18 707 грн. заборгованості з компенсації коштів за перевезення пільгових категорій громадян у 2006 році.

Рішенням названого суду від 08.05.2008 (суддя Матюхін В.І.), залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 09.06.2008 (колегія суддів у складі: суддя Величко Н.Л. –головуючий, судді Алєєва І.В., М’ясищев А.М.), у задоволенні позову відмовлено. В обґрунтування судових рішень, зокрема, зазначено, що: компенсація витрат за перевезення пільгових категорій громадян автомобільним транспортом здійснюється в обсязі затверджених субвенцій з державного бюджету

Комбінат звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів у даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення господарськими судами норм матеріального та процесуального права. Скаржник, зокрема, зазначає, що відповідно до приписів Закону України “Про автомобільний транспорт” (далі –Закон) та Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 (далі –Порядок), обсяг державного замовлення –це загальна кількість пасажирів пільгових категорій, які отримали послуги перевізника (протягом бюджетного року), і, оскільки чинне законодавство не обмежує розмір компенсаційних виплат за перевезення пільгових категорій громадян, Управління зобов’язано компенсувати відповідні витрати в повному обсязі.

У заперечення на касаційну скаргу Управління заперечує проти доводів скарги і просить судові рішення попередніх інстанцій з цієї справи залишити без змін як законні та обґрунтовані.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями фактичних обставин правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- 15.04.2005 Новоазовська районна державна адміністрація Донецької області та Комбінат уклали договір № 1/5461 про перевезення пасажирів автомобільним транспортом за визначеним маршрутом; строк дії договору встановлено до 15.04.2007;

- підпунктом 2.5 пункту 2 зазначеного договору передбачено, що компенсація збитків від перевезення здійснюється в установленому чинним законодавством порядку.

Причиною виникнення спору у справі є питання про наявність підстав для повної компенсації позивачеві збитків у зв’язку з перевезенням пільгових категорій громадян у 2006 році.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України) зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

За змістом статті 611 цього ж Кодексу відшкодування збитків є одним із правових наслідків порушення зобов’язання.

За приписом частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України (далі –ГК України) господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України (далі –ЦК України) з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У частині четвертій цієї ж статті зазначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Згідно з приписами частин п’ятої та шостої статті 51 Бюджетного кодексу України: розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов’язання та провадять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами; будь-які зобов’язання, взяті фізичними та юридичними особами за коштами Державного бюджету України без відповідних бюджетних асигнувань або ж з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України, не вважаються бюджетними зобов’язаннями; витрати державного бюджету на покриття таких зобов’язань не можуть здійснюватися.

Відповідно до підпункту “б” пункту 4 частини першої статті 89 та статті 102 Бюджетного кодексу України видатки місцевих бюджетів на державну програму соціального захисту, яка передбачає компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян, фінансуються за рахунок субвенцій з Державного бюджету України у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі.

Згідно з пунктом 3 Порядку головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Отже, зі змісту наведених норм вбачається, що загальний обсяг виплат з місцевих бюджетів на державну програму соціального захисту, яка передбачає компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян, не може перевищувати розміру затверджених субвенцій.

Приписи Закону узгоджуються з наведеним з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 36 та частини другої статті 40 Закону (в редакції Закону України від 05.04.2001 № 2344-III, яка втратила чинність з 07.04.2006, далі –попередня редакція):

види та обсяги пільгових перевезень встановлюються державним замовленням, в якому визначається порядок компенсації пасажирським перевізникам збитків від цих перевезень;

збитки пасажирського перевізника від пільгових перевезень та від перевезень за регульованими збитковими тарифами повністю компенсуються за рахунок коштів відповідних бюджетів.

Таким чином, Законом в його попередній редакції було передбачено повну компенсацію збитків, пов’язаних з перевезенням пільгових категорій громадян, але лише в межах державного замовлення.

Відповідні норми містить і чинна редакція Закону України від 23.02.2006 № 3492-IV, а саме:

види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень (частина четверта статті 37 Закону);

органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов’язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону (частина друга статті 29 Закону).

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України “Про державне замовлення для задоволення пріоритетних державних потреб” поставки товарів, робіт і послуг для пріоритетних державних потреб забезпечуються за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел фінансування, що залучаються до цього; обсяги коштів для закупівлі зазначених товарів, робіт і послуг передбачаються в Законі про Державний бюджет України на поточний рік та визначаються Кабінетом Міністрів України відповідними рішеннями про використання позабюджетних джерел фінансування.

З огляду на наведені законодавчі приписи попередні судові інстанції дійшли обґрунтованого висновку про те, що компенсація витрат позивача з перевезення пільгових категорій громадян повинна здійснюватися виключно в межах обсягів затверджених у місцевому бюджеті державних субвенцій, до того ж правомірно зазначили, що обсяг зазначених компенсацій не може визначатися на підставі розрахунків позивача з використанням Інструкції про порядок обліку пасажирів, що перевозяться громадським транспортом на маршрутах, затвердженої наказом Мінстату України від 27.05.1996 № 150.

Вищий господарський суд України не бере до уваги доводи касаційної скарги, оскільки вони спростовуються наведеними нормами, встановленими господарськими судами у даній справі фактичними обставинами і не впливають на правильність висновку господарських судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову.

Отже, оскаржувані рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів є законними та обґрунтованими, і передбачені законом підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Донецької області від 08.05.2008 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 09.06.2008 зі справи № 21/4 залишити без змін, а касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства “Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча” –без задоволення.

Суддя            В. Селіваненко

Суддя            І. Бенедисюк

Суддя           Б. Львов