ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2008 р.

№ 49/85-08

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дунаєвської Н.Г. –головуючого,

Мележик Н.І.,

Михайлюка М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві касаційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 16 липня 2008 року у справі № 49/85-08 Господарського суду Харківської області за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", м. Київ, до Відкритого акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5", Харківська область, про стягнення 3 291 320,05 грн.,

за участю представників сторін:

позивача –ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" –Лебедюк Ю.А. (дов. № 106/10 від 15.07.2008 р.);

відповідача –ВАТ "Харківська ТЕЦ-5" –Артюк Ю.В. (дов. від 01.06.2006 р.);

встановив:

У квітні 2008 року позивач –Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернувся до господарського суду з позовом до відповідача –Відкритого акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5" про стягнення 3 291 320,05 грн.

Вказував, що на підставі укладеного між Харківською філією ДК "Торговий дім "Газ України" НАК "Нафтогаз України", правонаступником якого є ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України", (постачальником) та ВАТ "Харківська ТЕЦ-5" (покупцем) договору на постачання природного газу № 773/99Е-494 від 25 грудня 1998 року позивач поставив відповідачу, протягом березня-червня 1999 року природній газ на загальну суму 1 646 839,50 грн.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань, в частині оплати за поставлений природній газ, позивач просив стягнути з відповідача 1 646 839,50 грн. заборгованості, 748 455,62 грн. пені, 748 020,17 грн. інфляційних, 148 004,76 грн. трьох відсотків річних та судові витрати.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 27 травня 2008 року (суддя Кононова О.В.), залишеного без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16 липня 2008 року (колегія суддів у складі: Істоміна О.А. –головуючого, Горбачова Л.П., Пуль О.А.) в позові відмовлено.

Судові рішення мотивовані посиланнями на пропуск позивачем строку позовної давності для пред’явлення додаткової вимоги про стягнення інфляційних, річних та пені, оскільки сплинув строк позовної давності для стягнення основного боргу, встановленого статтею 71 ЦК УРСР.

У касаційній скарзі ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України", посилаючись на порушення судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, а саме: ст.ст. 161, 162 ЦК УРСР, ст.ст. 525,256,625 ЦК України, ст.ст. 4-7, 34, 43 ГПК України, –просить скасувати постанову апеляційного та рішення місцевого судів.

Розглянувши матеріали справи і доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів знаходить за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п.1 Постанови від 29.12.1976 року № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Рішення місцевого та постанова апеляційного суду зазначеним вимогам не відповідають.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 25 грудня 1998 року між ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" (постачальником) та ДП „Харківська ТЕЦ-5” (покупцем) укладено договір № 773/99Е-494 на постачання природного газу, відповідно до умов якого позивач зобов’язався продати відповідачеві в 1999 році природний газ, а відповідач, в свою чергу, зобов’язався прийняти вказаний в договорі обсяг природного газу та оплатити його на умовах даного договору.

Пунктом 5.2 договору встановлено, що оплата за газ здійснюється відповідачем грошовими коштами шляхом перерахування на рахунок позивача вартості об’єму газу, що передається у місця поставки газу, згідно з пунктом 2.1 до 10 числа наступного за звітним місяця.

На виконання умов договору позивачем поставлено природній газ протягом березня - червня 1999 року на загальну суму 1 646 839,50 грн., що підтверджено актами приймання-передачі природного газу, підписаними представниками сторін та скріпленими печатками.

Зобов'язання з оплати поставленого природного газу відповідачем виконано частково, у зв'язку з чим виникла заборгованість в сумі 1 646 839,50 грн.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов не допускається.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем пропущено встановлений ст. 71 ЦК УРСР строк позовної давності, оскільки строк позовної давності за поставлений в березні-червні 1999 року природній газ сплив відповідно до останнього місяця поставки –12 липня 2002 року, а щодо попередніх місяців поставки у відповідні дати попередніх місяців 2002 року. Тому, згідно ст. 84 ЦК УРСР, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, тощо).

При цьому господарські суди виходили з того, що відповідно пункту 6 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного Кодексу України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Зважаючи на те, що строк позовної давності щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за спірним договором, пені, інфляційних витрат та 3% річних сплинув до набрання чинності ЦК України, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про застосування до відносин, які виникли між позивачем та відповідачем правил ЦК УРСР про позовну давність.

Згідно статті 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Статтею 76 ЦК УРСР передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до статті 84 зазначеного кодексу, із закінченням строку позовної давності по головній вимозі вважається, що строк позовної давності минув і по додатковій вимозі (неустойка, поручительство тощо).

Проте, погодитися з такими висновками місцевого та апеляційного господарських судів в повній мірі не можна, оскільки суди дійшли них без повного та всебічного з’ясування всіх суттєвих обставин, що мають значення для вирішення справи та можуть вплинути на результати вирішення спору.

Частиною 1 ст. 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Всупереч зазначених вимог місцевим господарським судом, не в повному обсязі досліджено та не надано належної оцінки обставині справи щодо строків виконання грошового зобов'язання за договором на постачання природного газу № 773/99Е-494 від 25 грудня 1998 року.

Так, під час розгляду справи, судом першої інстанції не було досліджено умови п. 10.1 договору № 773/99Е-494 від 25 грудня 1998 року на постачання природного газу, відповідно до умов якого даний договір набирає чинності з 1 січня 1999 року і діє в частині поставки газу до 31 грудня 1999 року, а в частині проведення розрахунків за газ –до їх повного здійснення.

Переглядаючи судове рішення в апеляційному проваджені, апеляційний господарський суд також не надав належної правової оцінки пункту 10.1 спірного договору та виходив лише з мотивів пропуску позивачем строку позовної давності для пред’явлення вимоги про стягнення основного боргу, встановленого статтею 71 ЦК УРСР.

Зазначені обставини є суттєвими для справи і можуть вплинути на результат її вирішення, зокрема на обсяги стягнення.

За таких обставин постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа –передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи господарському суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, звернути увагу на доводи та заперечення сторін, всебічно і повно з’ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об’єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115 , 1117 , 1119 –11111 ГПК України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 16 липня 2008 року та рішення Господарського суду Харківської області від 27 травня 2008 року у справі № 49/85-08 скасувати.

Справу № 49/85-08 передати на новий розгляд до Господарського суду Харківської області в іншому складі.

Головуючий:

Н. Дунаєвська

Судді:

Н. Мележик

М. Михайлюк