СУД  ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25.06.2008
Справа  № 12/99

за
позовом товариства з
обмеженою відповідальністю „Торговий дім „Софі”,    м. Львів

до
відповідача фізичної
особи -підприємця ОСОБА_1, м. Чоп Ужгородського району

про
стягнення суми 5
983,66 грн. -основного боргу; 882,68 грн. -пені;              167,28 грн. -3 % річних та 2
513,14 грн. -інфляційних збитків.

Суддя    Тисянчин  В. М.

Представники:

Від
позивача -не
з'явився (явка на розсуд сторін)

Від
відповідача -не
з'явився (явка на розсуд сторін)

СУТЬ
СПОРУ: заявлено
позов товариством з обмеженою відповідальністю „Торговий дім „Софі”, м. Львів
до фізичної особи -підприємця ОСОБА_1, м. Чоп Ужгородського району про стягнення
суми 5 983,66 грн. -основного боргу; 882,68 грн. -пені; 167,28 грн. -3 % річних
та 2 513,14 грн. -інфляційних збитків.

На
вимогу суду відповідач письмового відзиву на позов з доказами в його
обґрунтування не подав, свого уповноваженого представника для участі у розгляді
справи не направив, а тому справа розглядається в порядку ст. 75 ГПК України за
наявними в ній матеріалами.

Ухвала про порушення
провадження у справі направлялась рекомендованим листом, тому неявка
уповноваженого представника відповідача у судове засідання не є перешкодою
розгляду справи по суті, про що зазначено в ухвалі про порушення провадження у
справі.

Повідомлення підтверджує завчасне
вручення відповідачу 18.06.2008 року ухвали від 11.06.2008 року про порушення
провадження у справі, де вказано про
місце і час призначення розгляду справи, чим забезпечено йому реалізацію
Конституційного права на судовий захист
(п.4 ст. 129 Конституції України).

Відповідач не скористався своїм
правом щодо направлення свого представника для участі в судовому засіданні.

Позаяк,
суду не надано відповідачем доказів чи відомостей поважних причин неможливості
їх участі в судовому засіданні.

До
того ж, у разі дійсного бажання забезпечення представництва відповідачем у
судовому засіданні -завчасне повідомлення судом про час і місце судового
засідання не позбавило відповідача у виборі кола суб'єктів такого
представництва у суді відповідно до ст. 28 ГПК України.

Вивчивши доводи позовної заяви та
матеріали справи, дослідивши їх,   суд

ВСТАНОВИВ:

Заборгованість відповідача в сумі 5
983,66 грн.  -основного боргу щодо оплати
за поставлений, згідно договору купівлі -продажу від 07.07.2006 року, товар,
підтверджується матеріалами справи, зокрема:

- розхідними накладними за липень, вересень,
жовтень, листопад 2006 року, березень, травень, червень, липень, серпень,
вересень, жовтень, листопад, грудень 2007 року та січень, лютий 2008 року;

-  розрахунком позову, а за таких обставин сума
основного боргу підлягає стягненню примусово.

Заявлені вимоги позивача про добровільне
погашення боргу відповідач не виконав, чим порушив ст. ст. (11; 526); 509; 530
ЦК України (чинного з 01.01.04).

Саме
ця обставина і послужила підставою для звернення позивача до суду з даною
позовною заявою.

Відповідно до ст. 175 ГК України майново
-господарські зобов'язання, які виникають між учасниками господарських
відносин, регулюються Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей
передбачених Господарським кодексом України.

Таким чином, на день розгляду спору у
суді, обставини спору (права і зобов'язання сторін) оцінюються судом з огляду
на правила ЦК та ГК України.

Відповідно
до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином і в
установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору чи
вимог, що звичайно ставляться.

У
відповідності до ст. 509 ЦК України в силу зобов'язання -кредитор вправі
вимагати виконання обов'язку від боржника у випадку невиконання останнім своїх
зобов'язань у відносинах. Підставою виникнення зобов'язання є юридичний факт.

Між
тим, за  договором купівлі-продажу  одна
сторона (продавець) передає або зобов'язується  передати
майно  (товар)  у
власність другій стороні (покупцеві),
а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити
за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

В
даній правовій ситуації юридичним фактом, на підставі якого виникли
зобов'язальні відносини між сторонами, є поставка товару (ст. 11 ЦК України).

Отже,
обов'язок відповідача оплатити вартість поставленого товару є безспірним.

Одностороння
відмова від виконання зобов'язання не допускається              (ст. 615; 625 ЦК України).

Крім
цього, за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, відповідачу відповідно до
п. 8.2 укладеного договору нарахована до сплати пеня в розмірі 882,68 грн. При
оцінці правильності нарахування пені відповідно до                      п. 2 ст. 258 ЦК України;
ст. ст. 216 -218, 220 ГК України; Положень Закону України від 22.11.1996 року
„Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань”, судом
визнано обґрунтовані позовні вимоги в цій частині і такими, що заслуговують на
увагу суду.

Однак,
з огляду підстав, що заслуговують на увагу суду (нетривалості існування боргу,
відсутністю значних збитків спричинених відповідачем позивачу, ступеню
поетапних розрахунків, майново -економічний стан сторін), додаткових позовних
вимог (відшкодування 3 % річних та інфляційних збитків), що задовольняються,
суд обмежує, як виняток, стягнення пені до 50 грн., а в решті вимог в цій
частині позову провадження у справі підлягає припиненню  (п. 3
ст. 83 ГПК України, ч. 3  ст. 509,
ч. 3 ст. 551 ЦК України).

Боржник,
який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції
за весь період прострочення, а також 3 % - річних від простроченої суми (п.2
ст. 625 ЦК України). Тому, вимоги позивача в частині стягнення 167,28 грн. -3 %
річних та 2 513,14 грн. -інфляційних збитків правомірні і підлягають
задоволенню.

При
постановленні судового рішення враховується характер зобов'язання, наслідки
його невиконання, особа відповідача, ступінь його вини, суспільно - державну
значимість господарської діяльності сторін, обставини, що впливають на
неможливість виконання відповідачем зобов'язання належним чином та межі
здійснення цивільних прав (п.3 ст. 13 ЦК України), де не допускаються дії
особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання
правом в інших формах, безпідставного збагачення за рахунок погіршення
фінансово -майнового стану сторони у спорі.

За
ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є
припинення дії, яка порушує право.

Отже,
із встановлених судом обставин вбачається, що склад цивільно -правової
відповідальності є наявним на момент судового розгляду справи.

Встановлюючи дійсні обставини
справи, суд посилається на фактичні дані, на підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин на
яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення спору, в даному випадку -письмовими
доказами. При цьому, заяви та пояснення не приймаються судом за преюдицію, а
перевіряються на достовірність.

Досліджуючи
критерії розмежування вини і недобросовісності суб'єктів спірних відносин суд
притримувався лінії розмежування специфічних для різних видів цивільних
відносин форм дотримання або порушення обов'язкових з погляду права моральних
велінь вочевидь, що має визначатися
колом обставин, які зумовлюють застосування  до правопорушника заходів цивільно -правової
відповідальності.

Позак,
невідповідність параметрам добросовісності конкретних характеристик діяння
учасника цивільних відносин залежно від мети правового регулювання може
призводити не тільки до ненабуття ним певного права або відмови йому у праві на
використання того чи іншого засобу правового захисту, а й до зміни його
правового становища.

Таким чином, позивачем доведені ті
обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,
однак позов підлягає задоволенню частково, поклавши відшкодування судових
витрат за змістом ст. 49 ГПК України на відповідача з огляду його вини у
виникненні спору.

Виходячи
з викладеного, оцінивши повноту, достатність позовних матеріалів,
проаналізувавши подані по справі доказові документи для вирішення спору,
керуючись ст. 124 Конституції України; ст. 2 Закону України „Про судоустрій
України”;  ст.ст. 4, 33, 34, 36, 43, 44,
49, 75, 82 - 84, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.           Позов
задоволити  частково.

2. Стягнути з фізичної особи
-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; код НОМЕР_1) на користь товариства з
обмеженою відповідальністю „Торговий дім „Софі” (м. Львів, вул. Шевченка,
335; код 30994948) суму 5 983,66 (п'ять тисяч дев'ятсот вісімдесят три грн.
66 коп.) -основного боргу; 50 (п'ятдесят грн.) -пені; 167,28 (сто шістдесят сім
грн. 28 коп.) -3 % річних; 2 513,14 (дві тисячі п'ятсот тринадцять грн. 14
коп.) -інфляційних збитків та 102 (сто дві грн.) - у відшкодування витрат по
оплаті держмита; 118 (сто вісімнадцять грн.) -у відшкодування витрат на
інформаційно -технічне забезпечення судового процесу. Видати наказ.

3.   В
задоволенні решти позову -провадження у справі припинити.

Дане
рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України.

Суддя                                                                                   Тисянчин
В. М.