ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

21 жовтня 2008 р.

Справа № 17/63

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Донфармхолдінг" поштова адреса: проспект Панфілова,15, м.Донецьк, 83114; юридична адреса: вул.Складська,3в, м.Донецьк, 83059

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Аксіс" вул. Чорновола,49, м.Івано-Франківськ,76000

про стягнення 49445 грн. 44 коп.

Cуддя Неверовська Лариса Миронівна

При секретарі Нижник Олена Григорівна

Представники:

Від відповідача: Шрібак Михайло Миколайович - юрисконсульт, (довіреність № 15 від 05.05.2008 року)

Від позивача: не з'явились,

Суть спору: подано позов про стягнення з відповідача 49445 грн. 44 коп. заборгованості.

13.10.2008 р. від позивача поступила заява, в якій позивач просить стягнути з відповідача 33374 грн. 02 коп. заборгованості, 494 грн. 45 коп. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Вказана заява прийнята судом до розгляду відповідно до ст.22 ГПК України.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, повідомив суд про погашення заборгованості перед відповідачем, надав суду платіжні доручення № 13780000 від 06.10.08 на суму 3000 грн., № 13970000 від 08.10.08 на суму 2000 грн., № 14270000 від 14.10.08 на суму 1200 грн., № 14380000 від 16.10.08 на суму 4000 грн. № 1460 від 20.10.08 на суму 23174 грн. 02 коп. всього на загальну суму 33374 грн. 02 коп .

Крім того представник відповідача, заперечує проти позову та вважає, що даний позов слід залишити без розгляду, в зв'язку з тим що позивач порушив вимоги ст.5 ГПК України та п.8.2 укладеного між сторонами договору щодо претензійного порядку досудового урегулювання суперечок.

Відтак, господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для залишення позову без розгляду, враховуючи наступне.

В Рішенні Конституційного Суду України від 09.07.02р у справі № 1-2/2002 щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст.124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) зазначено, що положення ч.2 ст.124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом іншим нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб'єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб'єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

З огляду на ту обставину, що відповідачем сплачено борг після звернення з позовом та надано докази сплати боргу, суд вважає за необхідне припинити провадження у справі на підставі п.1-1 статті 80 ГПК України за відсутністю предмета спору.

Відповідно до ч.3 ст.49 ГПК України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї державне мито незалежно від результатів вирішення спору.

Як вбачається з п.8.2 укладеного сторонами договору, сторони домовилися обов"язково застосовувати претензійний порядок досудового урегулювання суперечок, відповідно до розділу ІІ ГПК України. Статтею 267 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.268 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.268 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Позивачем порушено умови п.8.2 договору щодо досудового врегулювання спору, з урахуванням того, що відповідачем проведено повну сплату боргу після звернення з позовом, даний спір міг бути вірішений в досудовому порядку.

За наведених обставин, враховуючи факт порушення умов договору позивачем, відповідно до ст.49 ГПК України витрати по сплаті державного мита в сумі 306 грн. 22 коп. слід покласти на позивача. Судові витрати в сумі 188 грн. 23 коп. державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118 грн. покласти на відповідача.

Керуючись п.1-1 ст. 80 ,86 Господарського процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в :

припинити провадження у справі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Аксіс", вул. Чорновола,49, м.Івано-Франківськ (ідентифікаційний код 22165523) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Донфармхолдінг" поштова адреса: проспект Панфілова,15, м.Донецьк, 83114; юридична адреса: вул.Складська,3в, м.Донецьк, (ідентифікаційний код 2602109) 188 грн. 23 коп. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, про що видати наказ.

Суддя                                                            Неверовська Лариса Миронівна

Виготовлено в АС "Діловодство суду"

________________ Жураківська М.І.