ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2008 р.

№ 37/557(39/207пд-37/20)

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дунаєвської Н.Г. –головуючий,

Кочерової Н.О.,

Воліка І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві касаційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Туристичний комплекс "Либідь" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 8 квітня 2008 року у справі № 37/557(39/207пд-37/20) Господарського суду міста Києва за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Русь Інтернешнл", м. Київ, до: 1) Приватного підприємства "Слав Консалтинг", м. Донецьк, 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Селл", м. Київ; 3) Закритого акціонерного товариства "Сведбанк Інвест", м. Київ; 4) Товариства з обмеженою відповідальністю "Вольний вітер", м. Київ; 5) Закритого акціонерного товариства "Туристичний комплекс "Либідь", м. Київ; 6) Товариства з обмеженою відповідальністю "Русь ЛТД", м. Київ, про визнання недійсними договорів, правочину та визнання права власності,

за участю представників:

позивача – Пономарьов П.О. (дов. від 1.08.2008)

відповідача 1-4 ––не з'явились

відповідача 5- Негреша М.О.( дов. від 3.10.2007)

відповідача 6 –не з'явився

ВСТАНОВИВ :

У червні 2007 року позивач –ТОВ "Русь Інтернешнл" пред'явив у господарському суді позов до відповідачів: ПП "Слав Консалтинг", ТОВ "Селл", ЗАТ "Сведбанк Інвест", ТОВ "Вольний вітер" ЗАТ "Туристичний комплекс "Либідь", про визнання недійсними договорів.

Вказував, що 30.10.2006 між ТОВ „Селл” та ЗАТ „ТАС-Інвестбанк” укладено іпотечний договір №340/341/342/339/ІП-2, відповідно до умов якого ТОВ „Селл” (іпотекодавець), як боржник та як майновий поручитель передає, а ЗАТ „ТАС-Інвестбанк” (іпотекодержатель) приймає в іпотеку готельний комплекс „Русь” площею 22 934,40 кв.м., що розташований під № 4А по вул. Госпітальна в м. Києві, на забезпечення передбачених п.1.1.1 –1.1.4 договору зобов'язань.

Посилаючись на те, що ТОВ "Селл" не мало права на укладення вказаного договору, оскільки придбало майно готельного комплексу "Русь" за угодою, яка рішенням третейського суду визнана недійсною, - позивач просив визнати недійсними іпотечний договір №340/341/342/339/ІП-2 від 30.10.2006, укладений між ТОВ "Селл" та ЗАТ "ТАС-Інвестбанк"; договір суборенди від 24.11.2006 та додаткову угоду до нього від 11.12.2006, укладений між ТОВ "Селл", ТОВ "Русь Інтернешнл" та ПП "Слав Консалтинг"; договір №4443 від 12.12.2006 про відступлення прав за іпотечним договором від 30.10.2006, укладений між ЗАТ "ТАС-Інвестбанк" та ТОВ "Вольний вітер" та договір купівлі-продажу нерухомого майна №4721 від 22.12.2006, що укладений між ТОВ "Вольний вітер" та ЗАТ "Туристичний комплекс "Либідь".

Спір розглядався судами неодноразово.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 14.02.2008 (суддя –Кондратова І.Д.) дану справу №39/207пд-37/20 об'єднано в одне провадження зі справою №37/557 за позовом ТОВ "Русь Інтернешнл" до відповідачів 1–5 та ТОВ "Русь ЛТД" про визнання недійсним правочину, укладеного між ЗАТ "Туристичний комплекс "Либідь" та ТОВ "Русь ЛТД" про передачу готельного комплексу "Русь" до статутного капіталу ТОВ "Русь ЛТД" та визнання за ТОВ "Русь Інтернешнл" права власності на готельний комплекс „Русь” площею 22 934,40 кв.м., що розташований під № 4А по вул. Госпітальна в м. Києві.

Ухвала винесена відповідно до ст.58 ГПК України у зв'язку з пов'язаністю справ підставами виникнення та засобами доказування, справі присвоєно номер - №37/557(39/207пд-37/20)

Рішенням Господарського суду м. Києва від 29 лютого 2008 року (суддя –Кондратова І.Д.), яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 8 квітня 2008 року (колегія суддів у складі: головуючий –Андрієнко В.В., судді: Малетич М.М., Студенець В.І.), позов задоволено.

Постановлено визнати недійсними з моменту укладення іпотечний договір №340/341/342/339/ІП-2 від 30.10.2006, укладений між ТОВ "Селл" та ЗАТ "ТАС-Інвестбанк"; договір суборенди б/н від 24.11.2006, укладений між ТОВ "Селл", ТОВ "Русь Інтернешнл" та ПП "Слав Консалтинг"; договір №4443 від 12.12.2006 про відступлення прав за іпотечним договором №340/341/342/339/ІП-2 від 30.10.2006, укладений між ЗАТ "ТАС-Інвестбанк" та ТОВ "Вольний вітер", договір купівлі-продажу нерухомого майна № 4721 від 22.12.2006, укладений між ТОВ "Вольний вітер" та ЗАТ "Туристичний комплекс "Либідь", правочин щодо відчуження готельного комплексу „Русь” шляхом передачі його до статутного капіталу ТОВ "Русь ЛТД", вчинений ЗАТ "Туристичний комплекс "Либідь" та ТОВ "Русь ЛТД" та визнано за ТОВ "Русь Інтернешнл" право власності на готельний комплекс „Русь” площею 22 934,40 кв.м., що розташований під № 4А по вул. Госпітальна в м. Києві.

Судові рішення мотивовані посиланнями на рішенням постійно діючого третейського суду при асоціації "Реалізація та захист прав і законних інтересів юридичних та фізичних осіб" від 14.06.2007, яким визнано недійсним договір купівлі - продажу нерухомого майна - готельного комплексу "Русь", укладений 30.10.2006 між ТОВ "Русь Інтернешнл" і ТОВ "Селл", а також на невідповідність вказаних договорів ст.203 ЦК України, що є підставою до визнання їх недійсними відповідно до ст.215 ЦК України.

У касаційній скарзі відповідач-5 –ЗАТ "Туристичний комплекс "Либідь", посилаючись на порушення та неправильно застосування судами норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 330, 388, 658 ЦК України та ст. 4, 22, 43 ГПК України, просив рішення та постанову скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи та доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п.1 Постанови від 29.12.1976 року № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення в якому повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Рішення та постанова зазначеним вимогам не відповідають.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, 30.10.2006 між ТОВ „Русь Інтернешнл” (продавець) та ТОВ „Селл” (покупець) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець за актом прийому-передачі від 30.10.2006 передав, а покупець прийняв готельний комплексу „Русь” площею 22 934,400 кв.м., що розташований під № 4А по вул. Госпітальна в м. Київ.

Вказаний договір був укладений на підставі рішення загальних зборів учасників TOB "Русь Інтернешнл" від 30.09.2006.

30.10.2006 між ТОВ „Селл” (іпотекодавець) та ЗАТ „ТАС-Інвестбанк” (іпотекодержатель) укладено іпотечний договір №340/341/342/339/ІП-2, відповідно до умов якого ТОВ „Селл”, як боржник та як майновий поручитель передав в іпотеку вказаний готельний комплекс „Русь” .

24.11.2006 між ТОВ „Селл”(орендодавець), ТОВ „Русь Інтернешнл” (орендар) та ПП „Слав Консалтинг”(суборендар) укладений договір суборенди, відповідно до умов якого орендар за погодженням з орендодавцем передав готельний комплекс „Русь” у суборендне користування.

Згідно додаткової угоди від 11.12.2006 до договору суборенди ТОВ „Русь Інтернешнл” набуло статусу та прав орендодавця, а ПП „Слав Консалтинг” –статусу орендаря в зв'язку з набранням законної сили рішенням Торезького міського суду Донецької області від 27.11.2006 у справі №2-3433/06 про визнання права власності ТОВ „Русь Інтернешнл” на готельний комплекс "Русь".

Судами також встановлено, що 12.12.2006 між ЗАТ „ТАС-Інвестбанк” та ТОВ „Вольний вітер” укладено договір №4443 про відступлення прав за іпотечним договором від 30.10.2007, відповідно до п.1 якого ТОВ „Вольний вітер” набуло прав іпотекодержателя щодо готельного комплексу „Русь”.

ТОВ „Вольний вітер” 22.12.2006 на підставі договору купівлі-продажу № 4721 передало спірне нерухоме майна у власність ЗАТ „Туристичний комплекс „Либідь”.

В подальшому ЗАТ „Туристичний комплекс „Либідь” передало придбаний ним готельний комплекс "Русь" до статутного капіталу ТОВ „Русь ЛТД”, що підтверджується статутом ТОВ, затвердженим загальними зборами учасників від 02.04.2007.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій посилались на рішення постійно діючого третейського суду при асоціації "Реалізація та захист прав і законних інтересів юридичних та фізичних осіб" від 14.06.2007, рішення Господарського суду м. Києва від 8.05.2007 у справі №48/137, ухвалу Господарського суду м. Києва від 27.07.2007 у справі №05-6-33/529, ухвалу Торезького міського суду Донецької області від 13.09.2006 у справі №2-2021/06 та виходили з того, що іпотечний договір №340/341/342/339/ІП-2 від 30.10.2006 між ТОВ „Селл” та ЗАТ „ТАС-Інвестбанк” укладений особою, яка не мала права розпорядження спірним нерухомим майном, оскільки право власності ТОВ „Селл” на вказане майно ґрунтувалось на недійсному правочині, що є достатньою підставою для визнання спірних договорів недійсними відповідно до ст.215 ЦК України.

З даними висновками судів в повному обсязі погодитись не можна, оскільки вони є наслідком неповного з’ясування всіх суттєвих обставин справи в їх сукупності, що є порушенням ст. 43 ГПК України.

Так, посилання господарських судів на вказані судові акти, як на підставу встановлення факту недійсності договору купівлі-продажу між ТОВ „Русь Інтернешнл” та ТОВ „Селл” від 30.10.2006, що в свою чергу обумовлює недійсність спірних договорів, є істотним порушенням норм процесуального права, зокрема ст.35, 11112 ГПК України.

Відповідно до ст.35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

За змістом вказаної статті важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори, зокрема третейського суду), є суб'єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі сторони, що й у справі, яка розглядається.

Отже, повна тотожність суб'єктного складу спору є обов'язковою умовою преюдиціальності щодо сторін.

В даному випадку рішення постійно діючого третейського суду при асоціації "Реалізація та захист прав і законних інтересів юридичних та фізичних осіб" від 14.06.2007 не має преюдиціального значення в розумінні ст.35 ГПК України, оскільки суб'єктний склад учасників спору є різним.

Крім того, рішення та постанова у даній справі прийняті за результатами нового розгляду згідно постанови Верховного Суду України від 18.12.2007 в якій вказано на безпідставність висновків судів попередніх інстанцій про преюдиціальне значення рішення постійно діючого третейського суду при асоціації "Реалізація та захист прав і законних інтересів юридичних та фізичних осіб" для вирішення даного спору, оскільки, з огляду на положення ст.4 Закону України „Про третейські суди” склад сторін у справах, розглянутих третейським судом та господарськими судами не є тотожним.

Суди попередніх інстанцій, незважаючи на обов'язковість вказівок, що містяться у постанові Верховного Суду України, зазначеного не врахували та допустили істотне порушення ст.11112 ГПК України.

Оскаржувані судові рішення також ґрунтуються на фактах, встановлених рішенням Господарського суду м. Києва від 8.05.2007 у справі №48/137, яким визнано недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ "Русь Інтернешнл" від 30.09.2006.

Посилання господарських судів на даний судовий акт, як на підставу задоволення позову, обумовлено тим, що саме рішення загальних зборів ТОВ "Русь Інтернешнл" від 30.09.2006 було підставою укладення договору купівлі-продажу від 30.10.2006 між ТОВ „Русь Інтернешнл” та ТОВ „Селл”.

З такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та суперечать ст.35 ГПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, суб'єктний склад учасників процесу у справі №48/137 відрізняється від сторін у справі, яка розглядається і тому в силу ст.35 ГПК України факти встановлені рішення господарського суду у справі №48/137 не мають преюдиціального значення при вирішенні даного спору.

Між тим, судами встановлено, що рішення Господарського суду м. Києва у справі №48/137 постановлено на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №2-4227 від 06.07.2006, яким визнано недійсним редакцію статуту ТОВ „Русь Інтернешнл” від 22.08.2005 та скасовано державну реєстрацію цієї редакції статуту.

Встановивши зазначений факт, господарські суди всупереч ст.43 ГПК України не надали належної юридичної оцінки наявному в матеріалах справи листу заступника голови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.12.2007, в якому вказано, що справа №2-4227 за позовом приватної компанії з обмеженою відповідальністю „Баніта Лімітед” до Симончука О.М., ТОВ „Русь Інтернешнл” за участю третьої особи без самостійних вимог на предмета спору: державного реєстратора Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, по статистичним даним суду в 2006 році не поступала на розгляд, не зареєстрована та не розглядалась.

Також слід зазначити, що постановою Верховного Суду України від 3.06.2008 постанова Вищого господарського суду України від 7.03.2008, якою залишене без змін рішення Господарського суду м. Києва від 8.05.2007 у справі № 48/137 скасована, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав покладення в основу судових рішень факту, встановленого рішенням у цивільній справі, яке є об'єктом досудового слідства по кримінальній справі щодо використання завідомо підробленого документа.

Висновок господарських судів про те, що договір купівлі-продажу від 30.10.2006 між ТОВ „Русь Інтернешнл” та ТОВ „Селл” укладений всупереч ухвали Торезького міського суду Донецької області від 13.09.2006 у справі №2-2021/06, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ТОВ "Русь Інтернешнл", в тому числі й на готельний комплекс "Русь", не грунтується на повно та всебічно досліджених обставинах справи.

Судами не з'ясовано, які фактичні правові наслідки мала вказана ухвала, протягом якого періоду часу діяли вжиті нею заходи забезпечення позову та чи дійсно така ухвала мала місце, з огляду на те, що скаржником через канцелярію Вищого господарського суду України подане клопотання про залучення доказів, а саме: копія листа голови Торезького міського суду Донецької області від 30.05.2008 №2648, копія ухвали Торезького міського суду Донецької області від 25.07.2006 та копія заяви до Генеральної прокуратури України від 18.06.2008, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції.

Відповідно до ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскаржені відповідачем-5 рішення та постанова ґрунтуються виключно на вказаних судових актах.

Таким чином, суди попередніх інстанцій, всупереч вимог ст. 43 ГПК України не здійснили самостійного аналізу обставин справи, не дослідили поданих сторонами доказів та задовольнили позов без належного обґрунтування таких висновків нормами матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Так, висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для застосування положень ст. ст. 330, 388 ЦК України, оскільки спірне нерухоме майно не вибувало з фактичного володіння позивача, не ґрунтується на матеріалах справи та суперечить вказаним положенням закону.

Згідно ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема вибуло з володіння власника або особи, якій він передав у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За обставин коли, судами не встановлено на підставі якого речового права позивач володів спірним нерухомим майном, висновок господарських судів про відсутність підстав до застосування ст.ст. 330, 388 ЦК України є передчасним.

При цьому слід зазначити, що як вбачається з матеріалів справи, за спірним договором суборенди від 24.11.2006 позивач був орендарем спірного майна.

Крім того, права позивача, який вважає себе власником спірного майна, не підлягали захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсними договорів, в яких він не є стороною.

За змістом ст.16 та глави 29 ЦК України захист прав такої особи можливий шляхом подання віндикаційного позову.

Зазначена правова позиція також узгоджується з практикою Верховного Суду України.

За таких обставин та враховуючи передбачені ст.1117 ГПК України межі перегляду справи касаційною інстанцією, колегія суддів вважає, що рішення та постанова підлягають скасуванню, а справа –передачі на новий розгляд.

Під час нового розгляду справи господарському суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, зокрема чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту прав ст.16 та гл.29 ЦК України, об'єктивно оцінити усі наявні в матеріалах справи докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, встановити дійсні права та обов'язки сторін, і залежно від встановленого правильно застосувати норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та ухвалити законне та обгрунтоване рішення.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110 -11112, Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Касаційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Туристичний комплекс "Либідь" задовольнити.

2.Постанову Київського апеляційного господарського суду від 8 квітня 2008 року та рішення Господарського суду м. Києва від 29 лютого 2008 року у справі № 37/557(39/207пд-37/20) скасувати.

3.Справу № 37/557(39/207пд-37/20) передати на новий розгляд до Господарського суду м. Києва в іншому складі.

Головуючий: Дунаєвська Н.Г.

Судді:                               Кочерова Н.О.

Волік І.М.