ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2008 р.

№ 35/63

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Козир Т.П. –головуючого, Барицької Т. Л., Кота О.В.,

за участю представників сторін: позивача –Ємельянової Л. С. дов. від 05.03.2008 року № 8-2/959, відповідача –Хижняка І. О. дов. від 02-14/171 від 25.06.2008 року,

розглянувши касаційну скаргу ДАК «Хліб України» на постанову Київського апеляційного господарського суду від 12 травня 2008 року у справі господарського суду м. Києва за позовом Державного комітету України з державного матеріального резерву до ДАК «Хліб України»про повернення до державного резерву пшениці та стягнення штрафу,

У С Т А Н О В И В:

У січні 2002 року Державний комітет України звернувся до господарського суду з позовом до ДАК «Хліб України»про повернення до державного резерву пшениці та стягнення штрафу.

У позовній заяві зазначив, що він відпустив відповідачу за договором на умовах позики 120 тис. тон пшениці 3-го класу та 129 тис. тон пшениці 4-го класу. Відповідач зобов’язався закласти до держрезерву аналогічну кількість зерна пшениці або сплатити його вартість, однак свої зобов’язання виконав лише частково.

Просив стягнути з ДАК «Хліб України»борг у розмірі 114510,076 тон пшениці 3-го класу та 127189,026 тон пшениці 4-го класу, а також штраф у розмірі 50 відсотків від суми боргу –99287814,88 гривень.

Рішенням господарського суду м. Києва від 5 лютого 2008 року позов задоволено частково.

ДАК «Хліб України»зобов’язано повернути до державного резерву 114510,076 тон пшениці третього класу та 127189,026 тон пшениці четвертого класу.

У решті позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12 травня 2008 року рішення господарського суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі ДАК "Хліб України" просить скасувати судові рішення і передати справу на новий розгляд.

На думку заявника, судом неправильно застосовано положення ст.ст.83 ЦК УРСР, ст.ст.223, 267 п.4, 466 ЦК України, ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»та порушено ст.ст. 4-7, 27, 34, 42, 43 ГПК України.

Наполягає на тому, що позивач пропустив строк позовної давності за вимогою про стягнення основного боргу, тому позов задоволенню не підлягає.

Вислухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу центрального органу виконавчої влади, що здійснює управління державним резервом, стосовно виконання зобов’язань, що випливають із Закону України "Про державний матеріальний резерв".

Судами встановлено, що 6 лютого 1998 року між Державним агентством з управління державним матеріальним резервом, правонаступником якого є позивач, і відповідачем укладено договір № юр/1, за яким позивач передав ЗАТ торгівельно –енергетичній компанії «Ітера Україна»249 тис. тон продовольчого зерна державного резерву ( 120 тис. тон пшениці 3-го класу та 129 тис. тон пшениці четвертого класу) для розрахунків з Туркменістаном за отриманий газ, а ДАК «Хліб України»зобов’язався повернути вказану кількість зерна до державного резерву до 1 жовтня 1998 року.

Суди також встановили, що позивач виконав свої зобов’язання в повному обсязі і відпустив зерно за нарядами ЗАТ «Ітера Україна».

Встановлено, що відповідач виконав свої зобов’язання з повернення зерна до державного матеріального резерву частково. Неповерненими залишилися 114510,076 тон зерна пшениці третього класу та 127189,029 тон пшениці зерна четвертого класу.

Враховуючи, що строк позовної давності не розповсюджується на зобов’язання з повернення майна до державного матеріального резерву, суди попередніх інстанцій прийшли до юридично правильного висновку про застосування до спірних правовідносин Цивільного кодексу України, правильно застосували ст.ст. 268, 525, 526, 530 ЦК України, ст.ст. 72 ч.2, 80 ч.1, 83 ЦК УРСР і обґрунтовано задовольнили позов в частині стягнення основного боргу.

У частині вирішення вимог про стягнення неустойки судові рішення не оскаржуються.

Доводи касаційної скарги, які стосуються переоцінки доказів, суд касаційної інстанції не розглядає як такі, що виходять за межі його повноважень.

З огляду на викладене, судові рішення законні і обґрунтовані, а тому зміні не підлягають.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117 –1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 12 травня 2008 року –без зміни.

Головуючий                                          Т. Козир

Судді Т. Барицька

О. Кот