ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17.06.08 р.                     Справа № 17/33

Господарський суд Донецької області у складі судді Татенко В.М. розглянув у відкритому судовому засіданні справу, порушену

За позовом: Відкритого акціонерного товариства «Центральна збагачувальна фабрика «Пролетарська», м. Макіївка

До відповідача: Державного підприємства «Макіїввантажтранс», м. Макіївка

Треті особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору:

1.          Закрите акціонерне товариство «Транспортно-експедиційна компанія «Енерготранс», м. Київ

2.          Державне підприємство «Донецька залізниця», м. Донецьк

про: стягнення 40’106,40 грн. збитків

За участю представників сторін:

від позивача: Іванова Л.М. – довіреність, Дудніченко Є.С. – довіреність, Кравець В.Х. – довіреність,

від відповідача: Корнієнко Є.В. – довіреність, Сташко Н.В. – довіреність, Костенко Т.Г. – довіреність, Локтев Є.А. – довіреність.

та третіх осіб:

1.          Мащенко О.М. – довіреність.

2.          Алмамєдов О.Р. – довіреність

СУТЬ СПРАВИ:

Відкрите акціонерне товариство «Центральна збагачувальна фабрика «Пролетарська» звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Державного підприємства “Макіїввантажтранс” про стягнення збитків у сумі 40’106,40 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення умов укладеного сторонами договору № 90 від 01.12.2003р., ст. 1166 Цивільного кодексу (ЦК) України, 224 Господарського кодексу (ГК) України.

Відповідач проти позовних вимог заперечує, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними.

Ухвалами від 05.05.2008р. та від 19.05.2006р., суд, керуючись ст. 27 ГПК України, залучив до участі у розгляді справи в якості третіх особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Закрите акціонерне товариство «Транспортно-експедиційна компанія «Енерготранс» (далі – «Товариство») та Державне підприємство «Донецька залізниця» (далі – «Залізниця»).

Товариство надало пояснення по справі стосовно усіх обставин та підстав списання Залізницею з його особистого рахунку сум плати за користування вагонами, до складу яких увійшла й спірна сума. Залізниця також надала пояснення щодо підстав списання спірної суми (у складі загальної суми плати за користування вагонами) з особистого рахунку Товариства

Крім того, у судовому засіданні представник Залізниці пояснив, що хоча послуга з користування вагонами надавалася відповідачу, проте, списання плати за користування цими вагонами відбулося за відповідними відомостями (хоча й підписаними представниками відповідача до того ж з розбіжностями) на підставі умов договору, укладеного між Товариством та Залізницею

Розгляд справи був закінчений 02.06.2008р. У судовому засіданні оголошувалась перерва до 17.06.2008р. для підготовки рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, господарський суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що:

-          01.12.2003р. сторонами був укладений договір № 90 (далі – «Договір № 90») «на транспортне обслуговування» (т.1 а.с. 10-14, т. 2 а.с. 65-74), згідно п. 1.1 якого відповідач на умовах цього договору зобов’язався здійснювати транспортне обслуговування позивача в межах власної під’їзної колії, а позивач – сплачувати надані послуги за узгодженими сторонами цінами;

-          між Позивачем та Товариством укладений договір № Э-01/03/07-1 від 01.03.2007р. (далі – «Договір ТЕО») «транспортного обслуговування» (т.1 а.с. 40-41), згідно умов п. 1.1. якого Товариством прийнято зобов’язання за плату та рахунок Позивача організовувати виконання транспортно-експедиційних послуг, пов’язаних з перевезенням вантажів, до яких, зокрема входить оплата залізничного тарифу, плати за користування вагонами, подачі та забирання вагонів і додаткових зборів, пред’явлених Залізницею;

-          між Залізницею та Товариством укладений договір (т.3 а.с. 5-12) № 3–030038 від 28.12.2006 року «про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги» (далі – «Договір про розрахунки»). Предметом цього договору є проведення Товариством розрахунків з Залізницею за надані нею послуги з перевезення вантажів, порожніх власних та орендованих вагонів та інші послуги Вантажовідправникам / Вантажоодержувачам (п.1.1. договору). Для проведення розрахунків і обліку сплачених сум Залізницею для Товариство відкритий особистий рахунок з присвоєнням єдиного коду платника 9100386, 9200382, 9300387, 9400383, 9500388, 9600384;

-          Відповідач є власником залізничної під’їзної колії при станціях Макіївка, Харцизьк Донецької залізниці. Експлуатація під’їзної колії Відповідача здійснюється на умовах укладеного із Залізницею договору (т. 2 а.с. 49-52) «на експлуатацію залізничної під’їзної колії Державного підприємства «Макіїввантажтранс» при станціях Макіївка, Харцизьк Донецької залізниці» № 1/111 від 31.01.2006р. (далі – «Договір на експлуатацію»). Позивач, відповідно до умов пп.15 п. 12 Договору на експлуатацію є контрагентом відповідача. Виходячи з п. 13 цього договору плата за користування вагонами під час їхнього перебування на під’їзній колії вносить ся Залізниці саме Відповідачем.

У березні 2007 року Залізницею на під'їзну колію Відповідача відповідно до Договору на експлуатацію під вивантаження та навантаження подавалися вагони для Позивача. Облік часу перебування зазначених вагонів на під'їзній колії здійснювався ст. Макіївка за

відомостями плати за користування вагонами №№ 0103143, 0103144,

0203145, 0203146, 0303149, 0303150, 0303155, 0403154, 0503158, 0503159,

0603162, 0703168, 0703169, 0803172, 0803173, 0903176, 1003180, 1103183,

1203190, 1303194, 1403199, 1403200, 1503201, 1603205, 1703207, 1703208,

1803211, 1903214, 2003216, 2103218, 2203220, 2303222, 2503226, 2603229,

2703233, 2703234 та за відповідний час нарахована плата за користування вагонами. Ці відомості Відповідач підписав із застереженнями.

Незважаючи на умови п. 13 Договору на експлуатацію та те, що відомості були підписані відповідачем із застереженнями грошові кошти, нараховані за цими відомостями, були списані Залізницею з особистого рахунку Товариства.

Не заперечуючи проти правильності дій залізниці Товариство посилається на умови договору ТЕО та Договір про розрахунки. Проте, з таким твердженням погодитись не можна, адже за цими договорами Товариство має сплачувати Залізниці за Позивача лише ті кошти, які має сплачувати Залізниці власне Позивач за послуги, надані йому Залізницею, в той час як судом з’ясовано, що послуги з користування вагонами, що були передані Залізницею на під’їзну колію, надавалися останньою не Позивачу, а Відповідачу.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про залізничний транспорт" законодавство про залізничний транспорт загального користування складається із Закону України "Про транспорт", цього Закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України, та інших актів законодавства України.

Нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту загального користування, безпеки руху, охорони праці, забезпечення громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті України, є обов'язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Стаття 12 Закону України «Про транспорт» встановила, що підприємства транспорту мають право вимагати від пасажирів, відправників і одержувачів вантажів виконання вимог цього Закону, кодексів (статутів) окремих видів транспорту та інших нормативних актів, що регулюють діяльність транспорту.

Відповідно до статті 39 Закону України «Про транспорт» відносини підприємств різних видів транспорту під час перевезення пасажирів та вантажів визначаються кодексами (статутами) окремих видів транспорту, а також укладеними на їх основі договорами (вузловими угодами).

Як вказано у статті 119 Статуту, за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється правилами.

Відповідно до пункту 2.7. «Правил обслуговування залізничних під'їзних колій», затверджених наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21листопада 2000 року та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 24 листопада 2000 року, відповідальність перед залізницею за користування вагонами контрагентом несе підприємство, якому належить залізнична під'їзна колія. Пункт 3.7 цих же Правил передбачає, що у разі обслуговування під'їзної колії підприємством промислового залізничного транспорту договір про експлуатацію залізничної під'їзної колії укладається залізницею з цим підприємством на загальних підставах. У таких випадках розрахунки за подачу та забирання вагонів, користування вагонами проводяться залізницею безпосередньо з підприємством промислового залізничного транспорту.

Таким чином, названі вище нормативно-правові акти чітко визначили коло суб'єктів, які повинні вносити плату за користування вагонами, а їх аналіз дозволяє зробити висновок що платниками за користування вагонами, контейнерами залізниці є власники залізничних під'їзних колій навіть і тоді коли вони не виступають в якості вантажовідправників і вантажоодержувачів. Така правова позиція неодноразово підтримувалась Верховним судом України, зокрема у його Постановах від 18.02.02р., 26.12.06р. у справах господарського суду Донецької області №№, відповідно, 32/70 та 17/65.

Посилання Залізниці на умови укладеного нею з Товариством Договору про розрахунки безпідставні, оскільки за умовами його п. 1.1 Товариство має сплачувати Залізниці відповідні кошти виключно за послуги, надані нею вантажовідправникам/вантажоодержувачам, одним з яких у даному випадку є Позивач. Однак, послуги з користування вагонами за зазначеними відомостями були надані не Позивачу, а Відповідачу. До того ж відповідні відомості плати за користування вагонами були підписані останнім із застереженнями, що з огляду на вимоги діючого законодавства, взагалі виключало можливість списання Залізницею коштів з будь-яких особистих рахунків без згоди власників цих рахунків.

Наполягаючи на задоволенні позову Позивач посилається, зокрема, на те, що Відповідач:

по-перше, несвоєчасно забирав від Позивача пошкоджені та непридатні під завантаження порожні вагони, що подавалися на колії Позивача під здвоєні операції (вивантаження з подальшим завантаженням);

по-друге, нараховував у внутрішніх відомостях плати за користування вагонами (т.1 а.с. 45-97) плату за користування зазначеними пошкодженими вагонами за весь час їх перебування на під’їзній колії,

чим завдав Позивачу збитки, які він поніс відшкодувавши Товариству суму вартості плати за користування, у тому числі й зазначеними пошкодженими вагонами, списаної з особистого рахунку Товариства Залізницею.

За ч.1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За ч. 2 ст. 217 ГК України відшкодування збитків є одним з видів господарських санкцій як правовий засіб відповідальності у сфері господарювання.

Виходячи з ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно ч.1 ст. 623 ЦК України та ст. 224 ГК України боржник, який порушив зобов’язання, повинен відшкодувати кредитору у повному обсязі завдані порушенням збитки, включаючи реальні збитки та упущену вигоду.

У відповідності з ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків включаються, зокрема, додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків а також неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Крім того, необхідними умовами цивільно-правової відповідальності по відшкодуванню збитків за загальними правилами є:

-          протиправність поведінки особи;

-          збитки, як результат протиправної поведінки;

-          причинний зв’язок між протиправною поведінкою і завданими збитками;

-          вина особи, що заподіяла збитками;

За приписами ч. 3 ст. 226 ГК України сторона господарського зобов'язання позбавляється права на відшкодування збитків у разі якщо вона могла запобігти виникненню збитків своїми діями, але не зробила цього, крім випадків, якщо законом або договором не передбачено інше.

За ч. 3 ст. 219 ГК України якщо правопорушенню сприяли неправомірні дії (бездіяльність) другої сторони зобов'язання, суд має право зменшити розмір відповідальності або звільнити відповідача від відповідальності.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Із досліджених у справі доказів вбачається, що Позивач сплатив Товариству спірну суму не через неправомірні дії Відповідача, а через власну недбалість, адже перед відшкодуванням Товариству спірної суми Позивач не тільки мав можливість, але й був зобов’язаний перевірити правомірність оплати Товариством цієї суми Залізниці з точки зору як належного виконання Товариством умов Договору ТЕО, так і – норм діючого законодавства. Проте, Позивач не перевіривши правомірність дій Товариства – перерахував йому спірну суму, без будь-яких на то законних підстав.

З огляду на наведене, оцінивши в сукупності представлені докази, суд вважає що, Позивачем не доведені необхідні умови цивільно-правової відповідальності Відповідача, у тому числі: протиправність поведінки Відповідача щодо порушення ним договірних зобов’язань, його вини, наявність та розмір збитків як результату протиправної поведінки відповідача, причинний зв’язок між протиправною поведінкою та завданими збитками; оскільки факт оплати Позивачем Товариству спірної суми прямо випливає з неналежного виконання Позивачем та Товариством Договору ТЕО.

Крім того, посилання Позивача на вимоги ст. 1166 ЦК України також є безпідставним, адже за цією статтею передбачається можливість відшкодування позадоговірної шкоди, в той час, як за позовом мова йдеться про збитки, завдані порушенням Відповідачам умов Договору № 90.

Судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України підлягають віднесенню на позивача.

.

На підставі вищевикладеного та, керуючись ст.ст. 22, 33, 36, 43, 49, 75, 82-85, 122 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Суддя Татенко В.М.