КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2008                                                                                           № 37/49

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Мартюк А.І.

суддів:           Лосєва А.М.

Зубець Л.П.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -

від відповідача -

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Будинок сувенірів"

на рішення Господарського суду м.Києва від 14.03.2008

у справі № 37/49 (Кондратова І.Д.)

за позовом                               Компанія "Санофі-Авентіс" в особі представництва "Санофі-Авентіс Груп"

до                                                   Товариство з обмеженою відповідальністю "Будинок сувенірів"

третя особа відповідача

третя особа позивача

про                                                  стягнення 208381,25 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором на виготовлення продукції №62 від 17.11.2006р. у розмірі 208 381,25 грн.

В судовому засіданні 14.03.2008р. позивач уточнив розмір своїх вимог та просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 191 011,34 грн., з них: 163 829,80 грн. - основний борг, 27 181,54 грн. - штраф.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач, в порушення умов договору, не здійснив поставку продукції в порядку, строки та обсягах, погоджених сторонами у договорі, що призвело до виникнення заборгованості.

Представник відповідача у судових засіданнях в суді першої інстанції участі не приймав, відзиву на позов не надав та не надіслав, про місце, дату та час судових засідань був повідомлений належним чином.

Справа розглядалась місцевим господарським судом за наявними в ній матеріалами, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.03.2008р. у справі №37/49 позов було задоволено повністю, присуджено до стягнення з відповідача 163 829,80 грн. основного боргу, 27 181,54 грн. штрафу, 1 910,11 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись із вказаним Рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив Рішення Господарського суду міста Києва від 14.03.2008р. у справі №37/49 скасувати, прийнявши нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з’ясовано обставини, які мають суттєве значення для справи, зокрема, щодо обсягу продукції, отриманої позивачем від відповідача на виконання умов договору, та реальної суми заборгованості відповідача, яка є значно меншою ніж та, яку позивач просить стягнути в позові, а також судом було невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, а саме положення Цивільного та Господарського кодексів України, що призвело до неправильного вирішення справи. Окрім того, в апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що не знав про існування господарської справи №37/49 і був неналежним чином повідомлений про місце і час судового розгляду, у зв’язку з чим не зміг приймати участь під час слухання справи в суді першої інстанції і належним чином захистити свої права і охоронювані законом інтереси.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.04.2008р. апеляційну скаргу відповідача було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 28.05.2008р.

У судовому засіданні 28.05.2008р., відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 04.06.2008р.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у них підстав, просив суд її задовольнити та скасувати Рішення Господарського суду міста Києва від 14.03.2008р. у справі №37/49, прийнявши нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача заперечував проти апеляційної скарги, просив суд відмовити в її задоволенні та залишити без змін оскаржуване Рішення Господарського суду міста Києва від 14.03.2008р. у справі №37/49 як таке, що прийнято з повним і всебічним з’ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

17.11.2006р. між Товариством з обмеженою відповідальністю “Будинок сувенірів” (далі за текстом - відповідач) та Компанією “Санофі –Авентіс” (далі за текстом – позивач) було укладено договір на виготовлення продукції №62 (далі за текстом – Договір).

Умовами Договору передбачено, що відповідач (виконавець) зобов’язується виготовити та поставити позивачу (замовник) продукцію з логотипом останнього та відповідно до його замовлення, а позивач (замовник) - прийняти та розрахуватися за вказану продукцію.

Назва, асортимент, кількість та вартість продукції зазначаються в специфікаціях, які є невід’ємними частинами договору (п.1 договору).

Строки поставки та оплати продукції визначені сторонами по кожній специфікації окремо. Зокрема, строк поставки продукції за специфікаціями №№1-4 становить 35 днів, за специфікацією №5 - 7 робочих днів, а за специфікацією №6 – 5 тижнів з моменту підписання вказаних специфікацій та затвердження замовником зразків продукції.

У відповідності до п.4.3 Договору, виконавець зобов’язаний повернути замовнику грошові кошти в розмірі вартості непоставленої продукції.

Окрім того, в разі невиконання або неналежного виконання виконавцем умов даного договору, він виплачує замовнику штраф у розмірі 15% від вартості продукції, зазначеної у специфікації (п.5.2 Договору).

У відповідності до специфікацій, наявних в матеріалах справи, загальна вартість продукції, за яку позивач зобов’язаний був розрахуватися протягом 6-ти банківських днів з моменту фактичного її відвантаження, складає 213 517,28 грн.

На виконання умов Договору, згідно виставлених відповідачем рахунків, позивач перерахував відповідачу кошти у загальному розмірі 214 703,00 грн., що підтверджується наданими до справи копіями платіжних доручень №2201 від 20.12.2006р., №9 від 05.01.2007р., №10 від 05.01.2007р., №106 від 26.01.2007р., №105 від 26.01.2007р., №369 від 13.03.2007р., №305 від 28.02.2007р., №275 від 18.04.2007р.

Натомість, згідно з видатковими накладними №399 від 20.12.2006р., №14/2 від 24.01.2007р., №35/1 від 20.02.2007р., №56/1 від 22.03.2007р., №56/2 від 22.03.2007р., №64/3 від 03.04.2007р. відповідач поставив позивачу продукцію лише на суму 50 873, 20 грн.

13.07.2007р. відповідач надіслав позивачу лист №44, в якому гарантував останньому поставити протягом 10 днів залишок недопоставленої продукції за Договором №62 від 17.11.2006р.

Проте, на момент звернення з позовом до суду відповідач не поставив позивачу залишок продукції за Договором на загальну суму 163 829,80 грн. та не сплатив її вартість.

Задовольняючи позов, місцевий господарський суд виходив з того, що порушення відповідачем договірних зобов’язань в частині повної і своєчасної поставки продукції призвело до виникнення заборгованості, яка складається з вартості недопоставленої відповідачем продукції у сумі 163 829,80 грн., а також штрафу у розмірі 27 181,54 грн., застосованого на підставі п.5.2 Договору за неналежне виконання відповідачем, як виконавцем, умов Договору.

Апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на наступні обставини. Згідно з положеннями ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов’язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов’язковим для виконання сторонами.

З тексту (умов) спірного Договору №62 від 17.11.2006р. вбачається, що він є змішаним договором, оскільки містить елементи як договору підряду, так і договору поставки.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ст. 837 Цивільного кодексу України).

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Згідно з нормами ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Якщо у зобов‘язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов‘язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як свідчать матеріали справи, відповідач не виконав своїх договірних зобов’язань в частині здійснення поставки виготовленої ним продукції позивачу, в строки та обсягах, погоджених сторонами в Договорі.

У відповідності до ч.6 ст. 265 Господарського кодексу України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Дана норма кореспондується з ч.2 ст. 712 Цивільного кодексу України, де визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідності до ч.2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Отже, під час розгляду справи було встановлено, що відповідач, в порушення умов Договору, в повному обсязі не виготовив та не поставив позивачу продукцію, вартість якої була позивачем попередньо оплачена.

Згідно з ч.1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

У відповідності до ч.2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем в своїй апеляційній скарзі стверджує, що поставив позивачу продукцію на суму, значно більшу ніж та, про яку зазначає позивач у позові, посилаючись при цьому лише на усні домовленості між сторонами.

Проте, дане твердження відповідача не може бути взяте апеляційним судом до уваги, оскільки відповідачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження поставки позивачу продукції на суму більшу ніж 50 873,20 грн., зокрема, довіреностей на отримання продукції, видаткових накладних, журналів обліку товарів або будь-яких інших первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували факт поставки (передачі) продукції відповідачем позивачу, тоді як відповідно до ст. 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” від 16.07.1999р. №996-XIV (із змінами та доповненнями), підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

В ст. 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість та доведеність вимог позивача щодо стягнення з відповідача попередньої оплати за непоставлену продукцію у розмірі 163 829,80 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача штрафу, апеляційним судом було встановлено наступне.

В п.5.2 Договору визначено, що в разі невиконання або неналежного виконання виконавцем умов даного договору, він виплачує замовнику штраф у розмірі 15% від вартості продукції, зазначеної у специфікації. Проплата виконавцем штрафу не звільняє його від виконання умов договору та відшкодування збитків замовнику.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Якщо розмір штрафних санкцій законом не визначений, то санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (ст. 231 Господарського кодексу України).

Виконання зобов’язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов’язань (ст. 546 Цивільного кодексу України).

При цьому, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ч.2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Стягнення штрафу є додатковою відповідальністю, застосованою до порушників договірної дисципліни, яка встановлюється з метою недопущення виникнення заборгованості за невиконання договірних зобов'язань.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В ст. 611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов'язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки (ст. 623 Цивільного кодексу України).

В ч.1 ст. 624 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Окрім того, під час укладання спірного Договору сторони в добровільному порядку встановили майнову відповідальність як для замовника (позивача), так і для виконавця (відповідача) послуг. Тобто, відповідач був обізнаний про настання майнової відповідальності для нього, як виконавця, за недопоставку продукції в строки, які зазначені у специфікаціях до Договору.

Отже, враховуючи, що під час розгляду справи знайшов своє підтвердження факт порушення відповідачем умов Договору №62 від 17.11.2006р., апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності застосування до відповідача штрафу за порушення ним договірних зобов’язань.

Зважаючи на вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про те, що доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

За таких обставин, апеляційний суд констатує, що оскаржуване Рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а також з повним і всебічним з’ясуванням обставин, які мають значення для справи, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю „Будинок сувенірів”, з викладених у ній підстав, у апеляційного суду відсутні.

У зв’язку із відмовою в задоволенні апеляційної скарги відповідача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті державного мита за її подання не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 49, 77, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Будиноксувенірів” залишити без задоволення, Рішення Господарського суду міста Києва від 14.03.2008р. у справі №37/49 – без змін.

2. Матеріали справи №37/49 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя                                                                      Мартюк А.І.

Судді                                                                                          Лосєв А.М.

Зубець Л.П.