ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

13.08.08                                                                                           Справа № 10/41

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого-судді Городечної М.І.

суддів Юркевича М.В.

Кузя В.Л.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий центр “Зевс” б/н від 06.05.2008 року (вх. 139 від 19.05.2008 року)

на рішення господарського суду Чернівецької області від 15.04.2008 року у справі № 10/41

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий центр “Зевс”, м.Львів

до Садгірського районного споживчого товариства, м.Чернівці

про стягнення 7505,78 грн.

за участю представників сторін: від позивача –не з’явився, від відповідача –Суховерський Б.Т.

Представнику відповідача роз»яснено права та обов»язки передбачені ст.ст. 20, 22 Господарського процесуального кодексу України (надалі –ГПК України).

Рішенням господарського суду Чернівецької області від 15.04.2008 року у справі № 10/41 частково задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий центр “Зевс” до Садгірського районного споживчого товариства: стягнено з останнього 2546,99 грн. боргу, 220 грн. судових витрат та 340 грн. штрафу, а в решті позову –відмовлено.

Товариство з обмеженою відповідальністю “Торговий центр “Зевс” (позивач у справі, надалі ТОВ) не погоджуючись з рішенням місцевого суду подало апеляційну скаргу б/н від 06.05.2008 року (вх. 139 від 19.05.2008 року), в якій вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим. В обгрунтування зазначеного, посилається на те, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки тому факту, що накладні про поставку продукції по договору від 05.04.2006 року № 72 були належними чином оформлені і повністю відповідали вимогам закону України «Про бухгалтерський          облік та фінансову звітність»від 16.07.1999 року № 996-14. Судом також зроблено помилковий висновок що позивач не довів належними доказами факту продажу відповідачу товару на суму 4958,79 грн., оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідач отримав продукцію на дану суму, проте розрахувався за неї частково. За наведеного, апелянт просить рішення господарського суду Чернівецької області від 15.04.2008 року у справі № 10/41 скасувати в частині відмови в позові про стягнення 4958,79 грн. та прийняти в цій частині позову нове рішення, яким позов задоволити.

Представник відповідача - Садгірського районного споживчого товариства в даному судовому засіданні позов визнав повністю. В поясненні № 72 від 09.07.2008 року (вх. № 4590 від 17.07.2008 року) відповідач зобов»язувався погасити заборгованість перед ТОВ «ТЦ «Зевс»в сумі 7505,78 грн. протягом серпня 2008 року.

Позивач в дане судове засідання явку представника не забезпечив. Однак, колегія суддів апеляційного суду враховуючи повідомлення позивача належним чином про час та місце слухання справи, що стверджується поштовим повідомленням про вручення йому під розписку ухвали суду від 16.07.2008 року, які знаходяться в матеріалах справи, положення ст. 101 ГПК України, вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд рішення господарського суду Чернівецької області від 15.04.2008 року у справі № 10/41 в даному судовому засіданні за відсутності представника позивача за наявними матеріалами справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення. При цьому суд встановив наступні обставини та виходив з таких мотивів.

Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, яка виникла внаслідок поставки ним відповідачу товару по наступних накладних: № РНРВ9-000215 від 11.05.2006 р. на суму 782,52 грн.; № РНРВ9-000245 від 18.05.2006 р. на суму 866,19 грн.; № РНРВ9-000246 від 18.05.2006 р. на суму 771,30 грн.; № РНРВ9-000244 від 18.05.2006 р. на суму 713,37 грн.; № РНРВ9-000273 від 25.05.2006 р. на суму 600,60 грн.; № РНРВ9-000272 від 25.05.2006 р. на суму 416,10 грн.; № РНРВ9-000292 від 01.06.2006 р. на суму 343,20 грн.; № РНРВ9-000293 від 01.06.2006 р. на суму 607,92 грн.; № РНРВ9-000459 від 20.07.2006 р. на суму 1363,08 грн.; № РНРВ9-000457 від 20.07.2006 р. на суму 684,84 грн.; № РНРВ9-000458 від 20.07.2006 р. на суму 1767,84 грн.; № РНРВ9-000460 від 20.07.2006 р. на суму 572,28 грн.; № РНРВ9-000479 від 27.07.2006 р. на суму 848,76 грн. (а.с. 9-21). Загальна сума поставки по даних накладних 10338 грн.

Предметом позову, як вбачається з позовної заяви, є стягнення 7505,78 грн. заборгованості по даних накладних.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, судом першої інстанції не взято до уваги як належний доказ поставки позивачем відповідачу товару накладні № РНРВ9-000246 від 18.05.2006 р. на суму 771,30 грн., № РНРВ9-000244 від 18.05.2006 р. на суму 713,37 грн., № РНРВ9-000292 від 01.06.2006 р. на суму 343,20 грн., № РНРВ9-000459 від 20.07.2006 р. на суму 1363,08 грн., РНРВ9-000458 від 20.07.2006 р. на суму 1767,84 грн., всього на загальну суму 4958,79 грн., посилаючись на те, що вони не відповідають вимогам Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернених і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 р. № 99, зокрема, підписані особами, повноваження яких на отримання товару від імені відповідача ніяким чином не підтверджені, не зазначено посад цих осіб, на деяких накладних відсутні також прізвища осіб, що отримали товар, немає печатки (штампу) відповідача, яким засвідчувалися б підписи цих осіб. В той же час судом взято до уваги накладні на яких є наявний штамп відповідача, яким скріплено підписи осіб, що отримали товар, всього на загальна суму 5379,21 грн.

В той же час судом першої інстанції не враховано, що відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Згідно ч. 1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 ст. 43 ГПК України передбачено, що ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

В даному випадку, місцевий господарський суд взяв до уваги як належні докази одні накладні, та не прийняв до уваги інші, посилаючись на їх невідповідність вимогам Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернених і використаних довіреностей на одержання цінностей, в той же час фактично встановивши невідповідність всіх накладних вимогам даної Інструкції, а саме, в частині оформлення передачі-прийняття товару. Крім цього, суд першої інстанції, беручи до уваги при визначенні обсягу поставки, як єдині допустимі докази, лише товарні накладні, водночас не врахував інших фактичних даних, які стверджували факт отримання відповідачем товару по зазначених вище накладних. Зокрема, місцевим судом не було дано оцінки факту часткової оплати відповідачем отриманого по даних накладних товару в сумі 2832,22 грн.

За наведених обставин, господарський суд для прийняття рішення, яке б відповідало вимогам ст. 4-7, 83-84 ГПК України, зобов»язаний був у відповідності до ст. 38, ст. 43 ГПК України витребувати в сторін додаткові докази в підтвердження факту відпущення позивачем відповідачу товару по вищезазначених накладних.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції прийнято оскаржуване рішення лише на підставі оцінки поданих позивачем накладених.

В той же час, як встановлено апеляційним судом під час розгляду справи в порядку апеляційного провадження, відповідачем не заперечується факт отримання товару по накладних № РНРВ9-000215 від 11.05.2006р.; № РНРВ9-000245 від 18.05.2006р.; № РНРВ9-000246 від 18.05.2006р.; № РНРВ9-000244 від 18.05.2006р.; № РНРВ9-000273 від 25.05.2006р.; № РНРВ9-000272 від 25.05.2006р.; № РНРВ9-000292 від 01.06.2006р.; № РНРВ9-000293 від 01.06.2006р.; № РНРВ9-000459 від 20.07.2006р.; № РНРВ9-000457 від 20.07.2006р.; № РНРВ9-000458 від 20.07.2006р.; № РНРВ9-000460 від 20.07.2006р.; № РНРВ9-000479 від 27.07.2006р., що стверджується клопотанням від 09.07.2008 року (вх. № 4590 від 17.07.2008 року). Крім цього, факт відпущення позивачем відповідачу товару по згаданих накладних на загальну суму 10338 грн., та його отримання відповідачем, стверджується актом звірки взаєморозрахунків від 28.11.2006 року, підписаним обома сторонами та скріпленим їх печатками.

11.01.2007 року позивачем було виставлено відповідачу вимогу про оплату отриманого по вищезазначених накладних товару на суму 7505,78 грн. (а.с. 22-24).

За наведеного, відповідно до норм ст.ст. 526 530 Цивільного кодексу України (надалі –ЦК) у відповідача з дня пред»явлення даної вимоги виникло зобов»язання щодо сплати 7505,78 грн. за отриманий по накладних товар.

Відповідачем у відповідності до ст.ст. 4-3, 33 ГПК України не подано на час прийняття даної постанови доказів сплати 7505,78 грн. боргу по вказаних вище накладних. Подані відповідачем платіжні доручення № 00295 від 11.08.2008 року та № 00297 від 12.08.2008 року на суму 1500 грн. не можуть бути взяті до уваги як докази погашення боргу по даній справі, оскільки, як вбачається з призначення платежів по них, дані кошти перераховані на погашення боргу по накладній № 966 від 15.06.2007 року, стягнення боргу по якій не є предметом спору у даній справі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, зокрема з договорів та інших правочинів.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у відповідності до ст.ст. 4-3, 33 ГПК України не подано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції доказів погашення боргу в сумі 7505,78 грн.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що рішення господарського суду Чернівецької області від 15.04.2008 року у справі № 10/41 в частині відмови в позові про стягнення з Садгірського районного споживчого товариства на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий центр “Зевс” 4958,79 грн. є незаконним та необґрунтованим, а тому його в цій частині слід скасувати та прийнятя нове рішення, яким позов задоволити.

Крім цього, враховуючи вищенаведене, процесуальні обставини розгляду справи в суді першої інстанції, а також положення ст.ст. 49, 105 ГПК України, ч. 5 ст. 83 ГПК України, вважає, що судом першої інстації здійснено правильний розподіл судових витрат по розгляду справи в господарському суді Чернівецької області та підставно накладено на відповідача штраф в розмірі 340 грн. за невиконання вимог суду.

Судові витрати по розгляду справи в суді апеляційної інстанції покласти на відповідача, стягнувши з нього 51 грн. в відшкодування позивачем витрат за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий центр “Зевс” задоволити.

2. Рішення господарського суду Чернівецької області від 15.04.2008 року у справі № 10/41 скасувати в частині відмови в позові про стягнення 4958 грн. 79 коп. боргу. Прийняти в цій частині позову нове рішення, яким позов задоволити та стягнути з Садгірського районного споживчого товариства на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий центр “Зевс” 4958 грн. 79 коп. боргу. Рішення господарського суду Чернівецької області в частині задоволення ним позову про стягнення з Садгірського районного споживчого товариства на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий центр “Зевс” 2546 грн. 99 коп. боргу, 102 грн. державного мита, 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, та про стягнення з Садгірського районного споживчого товариства в дохід державного бюджету України 340 грн. штрафу - залишити без змін.

3. Стягнути з Садгірського районного споживчого товариства на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий центр “Зевс” 51 грн. в відшкодування витрат по сплаті державного мита за подання апеляційної скарги.

4. Доручити господарському суду Чернівецької області відповідно до статті 116 Господарського процесуального кодексу України видати накази на виконання даної постанови.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

6.          Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України в порядку та строки, передбачені статтями 109-110 Господарського процесуального кодексу України.

7.          Справу повернути в Господарський суд Чернівецької області.

Головуючий - суддя М.І.Городечна

Судді М.В.Юркевич

В.Л.Кузь