ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2008 р.

№ 2-30/17554-2007

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

суддів

Панової І.Ю.,

Заріцької А.О. (доповідач у справі)

Продаєвич Л.В.

розглянувши касаційну скаргу

Бахчисарайського районного споживчого товариства

на рішення

та постанову

господарського суду Автономної Республіки Крим від 11 лютого 2008 року

Севастопольського апеляційного господарського суду від 12 травня 2008 року

у справі

№ 2-30/17554-07

господарського суду

Автономної Республіки Крим

за позовом

Бахчисарайського районного споживчого товариства

до

управління Пенсійного Фонду України в Бахчисарайському районі

про

стягнення 46 065, 12 грн.

за участю представників:

не зявилися,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2007 року Бахчисарайське районне споживче товариство (далі –Бахчисарайське РСТ) звернулося з позовом до управління Пенсійного Фонду України в Бахчисарайському районі Автономної Республіки Крим (далі –управління ПФУ) про стягнення заборгованості по орендній платі за нежилі приміщення та гаражі у розмірі 46 065, 12 грн.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 11 лютого 2008 року (суддя Ловягіна Ю.Ю.) в частині стягнення 29 223, 42 грн. провадження у справі припинено відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 80 ГПК України, в решті позовних вимог відмовлено. З управління ПФУ на користь Бахчисарайського РСТ стягнуто 292, 23 грн. сплаченого державного мита та 74, 86 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Бахчисарайське РСТ та управління ПФУ подали апеляційні скарги, в яких посилалися на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. При цьому, позивач просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову, а відповідач просив рішення суду скасувати лише в частині стягнення з нього судових витрат та прийняти нове рішення, яким ці витрати покласти на позивача.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 12 травня 2008 року (судді: Фенько Т.П. –головуючий, Дугаренко О.В., Заплава Л.М.) апеляційна скарга Бахчисарайського РСТ залишена без задоволення, апеляційна скарга управління ПФУ задоволена, рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 11 лютого 2008 року змінене –скасовано пункт третій резолютивної частини рішення щодо стягнення з управління ПФУ на користь Бахчисарайського РСТ 292, 23 грн. сплаченого державного мита та 74, 86 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

До Вищого господарського суду України з касаційною скаргою звернулося Бахчисарайське РСТ і просить постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12 травня 2008 року та рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 11 лютого 2008 року скасувати, як незаконні, та прийняти нове рішення, яким в повному обсязі задовольнити його позов.

Касаційну скаргу відповідач обґрунтовував доводами про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, при цьому позивач вказав, що суди попередніх інстанцій не прийняли до уваги того, що вимог про стягнення орендної плати з врахуванням індексу інфляції за 10 місяців 2007 року він не заявляв, тому судові рішення і зокрема, висновки суду апеляційної інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, що свідчить про незаконність прийнятих рішень.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, проаналізувавши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наведених нижче підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено наявність між сторонами у справі договірних відноси. Зокрема, 29 жовтня 2004 року Бахчисарайське РСТ (орендодавець) та управління ПФУ (орендар) уклали договір оренди основних засобів –нежитлових приміщень і гаражів будинку Бахчисарайське РСТ, що знаходяться за адресою м. Бахчисарай, вул. Сімферопольська, 5а, загальною площею 824 кв.м.

Орендна плата передбачена п. 3.1 договору оренди і визначається у розмірі 8, 85 грн. за 1 кв.м., та щорічним перерахунком орендної плати на індекс інфляції за даними Держкомстату України станом на 31 березня року, наступного за звітним.

Судами також встановлено, що свої зобов'язання відповідач виконував не у повному обсязі, оскільки за період 2005-2006 років ним не сплачувалися суми, визначені з перерахунку орендної плати на індекс інфляції. За вказаний період заборгованість по перерахунку орендної плати на індекс інфляції склала 29 223, 42 грн. Проте, на день розгляду справи відповідач вказану заборгованість позивачу перерахував, про що подав суду відповідний банківський документ. У зв'язку з цим суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність припинення провадження у справі у частині вимог, які відповідачем погашені, з підстав передбачених п. 11 ч. 1 ст. 80 ГПК України. Суд апеляційної інстанції з висновком суду першої інстанції у цій частині погодився.

Вирішуючи спір у решті заявлених вимог суд першої інстанції дійшов висновку про їх безпідставність, оскільки строк платежу у розмірі суми перерахованої орендної плати на індекс інфляції за 10 місяців 2007 року на час звернення позивача до суду ще не наступив.

Такі висновки суду ґрунтуються на законі і відповідають умовам договору оренди. Відповідно до п. 3.1 умов договору оренди орендна плата визначається у відповідному розмірі за квадратний метр з щорічним перерахунком орендної плати на індекс інфляції станом на 31 березня року, наступного за звітним. Оскільки позивач звернувся до суду у грудні 2007 року, висновок суду про безпідставність вимог є правильним. Наведені обставини у суді підтверджені договором оренди та розрахунком заборгованості наданим позивачем, з якого вбачається, що відповідач не порушив своїх зобов'язань за договором оренди і не порушив прав позивача, тому підстав для їх захисту у судовому порядку у останнього не виникло (а.с. 9-12, 22).

Колегія суддів не погоджується з доводами суду апеляційної інстанції про необхідність зміни рішення суду першої інстанції, оскільки висновки про те, що відповідач звільняється від господарських витрат, понесених позивачем при зверненні до суду, суперечить вимогам ст. 49 ГПК України. При цьому суд апеляційної інстанції не врахував, що позивач ці витрати поніс із належних правових підстав, а відповідач перерахував борг під час розгляду справи у суді по суті заявлених вимог.

За встановлених у даній справі обставин суд касаційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги в частині вимог про скасування рішення суду першої інстанції. Разом з тим, постанова суду апеляційної інстанції від 12 травня 2008 року, якою безпідставно змінене рішення господарського суду першої інстанції від 11 лютого 2008 року, підлягає скасуванню із залишенням згаданого рішення суду першої інстанції в силі.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Бахчисарайського районного споживчого товариства задовольнити частково.

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 12 травня 2008 року у справі № 2-30/17554-07 скасувати.

Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 11 лютого 2008 року у справі № 2-30/17554-07 залишити в силі.

Головуючий І. Панова

Судді                                                                        А. Заріцька

Л. Продаєвич