Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2008 р. Справа № 45/77-08

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Демченко В.О., судді Такмаков Ю.В. , Барбашова С.В.

при секретарі Соколовій Ю.І.

за участю представників сторін:

позивача - Годованець В.В. (дов. № 865/1 від 01.11.2007р.)

відповідача - Пономарьова С.М. (дов. № б/н від 06.09.2007р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Харківський плитковий завод", м. Харків (вх. № 1343 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 19.05.08р. по справі № 45/77-08

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Підприємства матеріально-технічного забезпечення "Інженерний центр "Реагент", м. Дніпропетровськ

до Закритого акціонерного товариства "Харківський плитковий завод" , м. Харків

про стягнення 98960,57 грн., -

встановила:

У березні 2008 року Товариство з обмеженою відповідальністю Підприємство матеріально-технічного забезпечення "Інженерний центр "Реагент" (м. Дніпропетровськ) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Закритого акціонерного товариства "Харківський плитковий завод" (м. Харків) про стягнення 71986,44 грн. основного боргу, 13677,42 грн. пені, 10272 грн. штрафу, 2454,74 грн. інфляційних, 224,22 грн. 3% річних, 345,75 грн. судових витрат, 989,61 грн. держмита та 118,00 грн. витрат за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, мотивуючи свої вимоги неналежним виконанням з боку відповідача зобов'язань по оплаті вартості товару за договором № 99/08 від 31 січня 2008 р.

В процесі розгляду справи позивач в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України звернувся до господарського суду із заявою від 06 травня 2008 року, в якій збільшив розмір позовних вимог та просив суд з урахуванням сплати відповідачем суми основного боргу стягнути з відповідача на свою користь 14397,29 грн. пені за порушення грошових зобов'язань, 10272,00 грн. штрафу, 3455,35 грн. інфляційних, 265,52 грн. річних, 1003,77 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Разом з цим, позивач просив господарський суд прийняти відмову від стягнення з відповідача суми судових витрат у розмірі 345,75 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 19.05.2008р. по справі № 45/77-08 (суддя Калініченко Н.В.) в задоволенні позову відмовлено частково та стягнуто з ЗАТ "Харківський плитковий завод" на користь ТОВ Підприємство матеріально-технічного забезпечення "Інженерний Центр "Реагент" 1730,82 грн. пені, 10272,00 грн. штрафу, 3455,35 грн. інфляційних, 265,52 грн. річних, 877,10 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В частині стягнення 72332,19 грн. провадження по справі припинено на підставі п.п. 1-1, 4 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач з даним рішенням господарського суду не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 19.05.2008р. по справі № 45/77-08 скасувати в частині стягнення з відповідача на користь позивача штрафу у розмірі 10272,00 грн. та в цій частині прийняти нове рішення, яким у позові в цій частині відмовити.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить оскаржене рішення господарського суду змінити та стягнути з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 14397,29 грн., в іншій частині просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши уповноважених представників позивача та відповідача, які підтримали свої позиції у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши наявні у справі матеріали на предмет їх юридичної оцінки судом першої інстанції, проаналізувавши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, 31 січня 2008 року між позивачем та відповідачем укладено договір за № 99/08 (далі - Договір), відповідно до умов якого позивач («Продавець») зобов’язався передати у власність відповідача («Покупця») товар (хімічну продукцію), згідно виписаних документів, а останній в свою чергу зобов’язався оплатити та прийняти її.

На виконання умов Договору позивач відпустив відповідачеві продукцію в кількості 10000 кг на загальну суму 102720,00 грн., що підтверджується довіреністю серії ЯОЛ № 908782 від 04.02.2008р. та накладною № 1307 від 05.02.2008р.

Пунктом 2.3. Договору сторонами обумовлено, що відповідач сплачує вартість поставленого товару протягом 10 банківських днів з моменту поставки до 22 лютого 2008 року.

Проте, відповідач сплатив вартість поставленого позивачем товару лише частково, через що у нього утворилась заборгованість в розмірі 71986,44 грн.

Не проведення відповідачем у повному обсязі розрахунків за отриману продукцію зумовило звернення Товариства з обмеженою відповідальністю Підприємства матеріально-технічного забезпечення "Інженерний центр "Реагент" з даним позовом до господарського суду Харківської області.

Приймаючи оскаржене рішення господарський суд виходив з того, що відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. А згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Під час розгляду справи, господарським судом встановлено, що відповідачем 08.04.2008р. здійснено сплату позивачеві суми основного боргу в розмірі 71986,44 грн., а уповноважений представник позивача підтвердив даний факт в судовому засіданні.

Враховуючи вказане та керуючись п. 1-1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припинив провадження у справі в частині стягнення заборгованості в розмірі 71986,44 грн. за відсутністю предмету спору, оскільки дана сума боргу сплачена відповідачем лише після звернення позивача з даним позовом до суду.

Відповідно до загальних засад відповідальності учасників господарських відносин, сторони у пункті 7.2. Договору передбачили, що відповідач за несвоєчасне виконання обов'язків по оплаті за товар сплачує пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченої оплати за кожен день прострочки, але не більше ніж розмір подвійної ставки НБУ; за прострочення оплати більш ніж 10 (днів) відповідач додатково сплачує штраф в розмірі 10 % від суми договору.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

З урахуванням умов спірного Договору та вимог чинного законодавства, господарський суд визнав вимоги позивача в частині стягнення штрафу в сумі 10272,00 грн. та пені в сумі 1730,82 грн. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки із матеріалів справи вбачається, що відповідач не виконав свої зобов'язання по оплаті отриманого товару в термін, встановлений п. 2.3. Договору. В іншій частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 12666,47 грн. в позові відмовлено.

Задовольняючи вимоги позивача в цій частині господарський суд також зазначив, що доказів своєчасного виконання грошових зобов'язань відповідач не надав, розрахунок пені в сумі 1730,82 грн. відповідає вимогам Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996 р. № 543/96-ВР, а штраф в сумі 10272,00 грн. нарахований позивачем в розмірі, передбаченому Договором.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов’язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Скориставшись своїм правом та відповідними приписами чинного цивільного законодавства позивач у даній справі заявив вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 3455,35 грн. та 3% річних в сумі 265,52 грн.

Дослідивши правовідносини сторін у справі та враховуючи вищевказану норму, господарський суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача в цій частині, оскільки матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем взятого на себе зобов’язання по спірному Договору щодо сплати вартості товару у повному обсязі у встановлений строк, а розрахунок цих вимог позивача є правомірним, обґрунтованим та таким, що повністю відповідає нормам чинного законодавства.

Крім того, до прийняття господарським судом рішення у даній справі по суті, позивач відмовився від позовних вимог щодо стягнення з відповідача 345,75 грн. судових витрат, в зв'язку з чим провадження у справі в цій частині було припинено на підставі п. 4 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

З даними висновками повністю погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, оскільки дані висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та наявним матеріалами, що є у справі, їм дана правильна та повна правова оцінка. А відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з частиною 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що господарський суд встановивши на підставі наданих позивачем доказів наявність прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання за спірним Договором, що зумовлює відповідні наслідки, зокрема у вигляді нарахування пені та штрафу, дійшов правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині та стягнув з відповідача на користь позивача пеню в сумі 1730,82 грн. та штраф в сумі 10272,00 грн. При цьому, господарський суд правильно визначив, що пред'явлена позивачем вимога про стягнення пені в розмірі 14397,29 грн., суперечить положенням Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та умовам спірного Договору, оскільки перевищує подвійну облікову ставку НБУ. З цих обставин, вимога про стягнення пені визнана судом такою, що задоволенню у повному обсязі не підлягає. Що стосується застосування до відповідача відповідальності за порушення строків виконання зобов'язань у вигляді штрафу в сумі 10272,00 грн., колегія суддів, погоджуючись із висновками господарського суду, також вважає, що його розмір та нарахування передбачені спірним Договором, а тому вимога позивача про його стягнення правомірно задоволена господарським судом.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що господарським судом при винесенні оскарженого рішення не враховано, що розмір нарахованого позивачем штрафу в сумі 10272,00 грн. не відповідає положенням Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", згідно з якими розмір штрафних санкцій за порушення грошового зобов’язання обмежено подвійною обліковою ставкою НБУ. З цих підстав, відповідач вважає, що господарський суд неправомірно відхилив клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій та не застосував до їх розрахунку подвійну облікову ставку НБУ, яка діяла в період прострочення. При цьому, заявник апеляційної скарги звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що застосування відповідальності за прострочку виконання грошового зобов’язання у вигляді штрафу та пені одночасно, на якому наполягає позивач, суперечить ст. 231 Господарського кодексу України та принципам цивільного права.

Проте вказані твердження не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не узгоджуються з нормами чинного законодавства та умовами спірного Договору, яким передбачено, що у разі несвоєчасного виконання обов'язків по оплаті за товар відповідач сплачує окрім пені в розмірі 0,5 % від суми простроченої оплати за кожен день прострочки, але не більше ніж розмір подвійної ставки НБУ, ще і штраф за прострочення оплати більш ніж 10 (днів) в розмірі 10 % від суми договору (пункт 3.2.). Крім того, колегія суддів вважає, що дія Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" не розповсюджується на визначення розміру штрафу, а його нарахування не може бути обмежено подвійною обліковою ставкою НБУ, оскільки за загальним правилом штраф – це фіксована сума неустойки, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання і стягується в розмірі, передбаченому сторонами в Договорі.

Більш того, розглядаючи справу за наявними в ній доказами, колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що відповідач не довів належними та допустимими доказами жодних правових підстав для зменшення розміру штрафу, а із матеріалів справи таких обставин не вбачається. Разом з цим, наданий відповідачем до матеріалів справи баланс підприємства станом на 31.12.2008р. не може бути прийнятим колегією суддів до уваги, оскільки у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України не може вважатись належним доказом в підтвердження необхідності зменшення судом розміру нарахованого позивачем штрафу, адже тимчасові фінансові труднощі не впливають на обов'язок відповідача своєчасно та у повному обсязі виконувати свої зобов'язання по спірному Договору. Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Також, в спростування доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів необхідним зазначити, що відповідно до п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічні положення містить ст. 526 Цивільного кодексу України.

За загальним правилом, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

На підставі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

А в силу вимог частини 1 ст. 216, ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня, які учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст. 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлений договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання, незалежно від рівня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 4 ст.179 Господарського кодексу України визначено основний принцип, який визначає, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Аналогічні положення містять і норми Цивільного України, які визначають, що: сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов (ст. 627 Цивільного кодексу України); зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст. 628 Цивільного кодексу України), сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи, що сторонами за взаємною згодою визначена саме така відповідальність за порушення зобов’язань у вигляді застосування і штрафу, і пені, що прямо не заборонено чинним законодавством, і є реалізацією вільного волевиявлення сторін під час визначення умов договору, колегія суддів вважає, що господарський суд дійшов до правильного висновку стосовно обґрунтованості заявлених вимог в частині застосування до відповідача пені від суми простроченої оплати товару за кожен день прострочки в розмірі не більшому ніж подвійна облікова ставка НБУ в сумі 1730,82 грн. та 10% штрафу в сумі 10272,00 грн., нарахованого позивачем від загальної суми зобов'язань за спірним Договором.

Колегія суддів апеляційної інстанції також визначає, що так як згідно ст.ст. 3, 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними у визначені умов договору, тому чинне законодавство не виключає одночасного застосування пені та штрафу до боржника, який порушив господарське зобов'язання.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування відповідно до приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Однак відповідач в обґрунтування своїх заперечень проти позовних вимог та викладених в апеляційній скарзі доводів не надав як суду першої так і апеляційної інстанції належних доказів які б підтверджували реальну і правову обґрунтованість для звільнення від відповідальності за порушення строків виконання зобов'язань за спірним Договором у вигляді сплати пені в сумі 1730,82 грн. та штрафу в сумі 10272,00 грн. за несвоєчасне виконання його умов.

Враховуючи вищезазначені вимоги чинного законодавства колегія суддів вважає, що господарський суд у своєму рішенні дійшов вірного висновку про правомірність вимог позивача, оскільки факт порушення відповідачем умов спірного Договору та вимог чинного законодавства доведений позивачем належним чином та у повному обсязі.

Таким чином, факти, викладені в апеляційній скарзі відповідачем і його посилання на неправильне застосування та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при розгляді справи, не знайшли свого підтвердження.

Приймаючи до уваги вищезазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що обставини справи були всебічно і повно досліджені господарським судом, а тому рішення господарського суду Харківської області від 19.05.2008р. по справі № 45/77-08 відповідає чинному законодавству та фактичним обставинам справи, а доводи заявника, з яких подана апеляційна скарга про скасування рішення, не можуть бути підставою для його зміни чи скасування.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 43, 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

постановила:

Апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Харківський плитковий завод", м. Харків залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 19.05.2008р. по справі № 45/77-08 залишити без змін.

Головуючий суддя Демченко В.О.

Судді Такмаков Ю.В.

Барбашова С.В.