ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2008 р.

№
9/416/07

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого
судді

Кривди
Д.С. -(доповідача у справі),

суддів
:

Жаботиної
Г.В., Уліцького А.М.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу

Фермерського
господарства “Тетяна”

на  постанову

Одеського
апеляційного господарського суду від
12.02.2008 року

у
справі

№9/416/07
господарського суду Миколаївської області

за
позовом

Фермерського
господарства “Тетяна”

до

Приватної
агрофірми “Схід”

про

повернення
самовільно зайнятих земельних ділянок,

за участю
представників сторін від:

позивача: Руденко П.С. -голова господарства

відповідача: не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням
господарського суду Миколаївської області від 16.08.2007р. (суддя Філінюк І.Г.)
позов задоволено повністю; зобов'язано приватну агрофірму “Схід” повернути
самовільно зайняті земельні ділянки площею 33,66га ФГ “Тетяна”; стягнуто з
відповідача на користь позивача 85грн. державного мита, 118грн. витрат на   інформаційно-технічне забезпечення судового
процесу та 200грн. за послуги адвоката.

Постановою
Одеського апеляційного господарського суду від 12.02.2008р. (судді Бойко Л.І.
-головуючий, Величко Т.А., Жукова А.М.) рішення господарського суду
Миколаївської області від 16.08.2007р. скасовано; в позові відмовлено.

В
касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову апеляційної інстанції,
залишивши в силі рішення місцевого господарського суду, посилаючись на
невідповідність рішення нормам чинного законодавства та фактичним обставинам
справи.

Від
відповідача надійшло клопотання (повідомлення телеграфом) про відкладення
розгляду справи у зв'язку з хворобою адвоката. При цьому колегія враховує, що
відповідно до статті 28 Господарського процесуального кодексу України справи
юридичних осіб у господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень,
наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника.
Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені
законодавством або установчими документами, подають господарському суду
документи, що посвідчують їх посадове становище. Представниками юридичних осіб
можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від
імені підприємства, організації; довіреність видається за підписом керівника
або іншої уповноваженої особи та посвідчується печаткою підприємства,
організації. Таким чином, право на представництво юридичної особи пов'язано не
з конкретною фізичною особою, а з наявністю акту органу управління юридичної
особи, якими їй наділяються повноваження вчиняти певні юридичні дії.

Розглянувши
клопотання, з огляду на вищевикладене, та враховуючи, що явка представників
сторін обов'язковою не визнавалася, додаткові документи від сторін не
витребовувались, з врахуванням особливостей розгляду скарги судом касаційної
інстанції, передбачених ст. 1117 ГПК України, колегія суддів дійшла
висновку щодо відхилення клопотання про відкладення розгляду скарги.

Колегія
суддів, перевіривши наявні матеріали (фактичні обставини) справи на предмет
правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права,
заслухавши пояснення представника позивача, дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно
до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України
касаційна інстанція виходить з встановлених у даній справі обставин.

Як
встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи,
згідно договорів оренди землі від 10.01.2004р. позивача з власниками земельних
ділянок, земля загальною площею 52,96га передана в строкове платне користування
для ведення товарного сільськогосподарського виробництва позивачу. Дана
обставина також підтверджується довідкою Миколаївської регіональної філії ДП
“Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по
земельних ресурсах” Первомайського реєстраційного округу №37-4 від 15.05.2007р.
Існування правовідносин між землевласниками
та позивачем підтверджується
відомостями про видачу орендної плати за земельні паї за 2004-2006 роки.

При
цьому судом першої інстанції встановлено, що
згідно акту від 28.04.2007р. земельними ділянками ОСОБА_1,ОСОБА_2,
ОСОБА_3,ОСОБА_4,ОСОБА_5, ОСОБА_6,ОСОБА_7, загальною площею 33,66га, які
передані згідно вказаних договорів оренди землі позивачу, користується
відповідач.

Статтею
125 цього Кодексу визначено підстави виникнення права користування земельної
ділянки, а саме - одержання її користувачем документа, що посвідчує право
постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації, і
виникнення права оренди земельної ділянки, а саме - укладення договору оренди і
його державна реєстрація.

Порядок
надання у постійне користування земельних ділянок юридичним особам та порядок
передачі земельних ділянок в оренду визначені ст.ст. 123, 124 Земельного
кодексу України та ст. 16 Закону України "Про оренду землі".

Статтею
126 Земельного кодексу України передбачено, що право власності та право
постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її
власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного
користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду
земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної
реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж
у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та
державної реєстрації забороняється.

Як
встановлено ст.212 Земельного кодексу України, самовільно зайняті земельні
ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування
затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних
ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків,
будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які
самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних
ділянок провадиться за рішенням суду.

Самовільне
зайняття земельних ділянок визначено в ст. 1 Закону України "Про державний
контроль за використанням та охороною земель" як будь-які дії особи, які
свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір
використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на
місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї, та до його
державної реєстрації.

З
огляду на відсутність у відповідача передбачених вищевказаною нормою документів
та невиникнення у нього права користування спірними земельними ділянками,
місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про задоволення позову
щодо зобов'язання повернути зазначені земельні ділянки.

Вищевикладене
не було враховано апеляційним господарським судом, що призвело про
безпідставного скасування рішення місцевого господарського суду.

Відповідно
до статті 104 Господарського процесуального кодексу України підставами для
скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;
недоведеність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду,
обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи
процесуального права.

Проте,
скасовуючи рішення господарського суду Миколаївської області, суд апеляційної
інстанції не спростував висновків суду першої інстанції та встановлених ним
обставин справи.

У
оскаржуваній постанові Одеського апеляційного господарського суду фактично не
наведено обґрунтування порушення або неправильного застосування норм
матеріального чи процесуального права судом першої інстанції, рішення якого
оскаржувалось в апеляційному порядку. Посилання апеляційної інстанції на
укладені відповідачем з фізичними особами договори про надання послуг по
обробітку землі, подані відповідачем лише до апеляційного господарського суду,
встановлених обставин відсутності правовстановлюючих документів не
спростовують. Доводи апеляційного господарського суду про те, що  ФГ “Тетяна” користується спірними земельними
ділянками згідно договорів від 10.01.2004р. без будь-яких перешкод з боку
відповідача, належним чином не підтверджені.

Що
стосується доводів позивача, викладених в касаційній скарзі,  щодо безпідставного відновлення пропущеного
процесуального строку, колегія зазначає наступне.

Частиною
першою статті 93 Господарського процесуального кодексу України встановлено
строк подання апеляційної скарги або внесення апеляційного подання. Цей строк
становить десять днів з дня прийняття рішення місцевим господарським судом, а у
разі якщо у судовому засідання було оголошено лише вступну та резолютивну
частину рішення, - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті
84 цього Кодексу.

Апеляційну
скаргу Приватної агрофірми “Схід”, на підставі якої Одеський апеляційний
господарський суд переглянув рішення господарського суду Миколаївської області
від 16.08.2007р. в апеляційному порядку, подано 18 грудня 2007р., тобто більше
ніж через чотири місяці після прийняття
рішення судом першої інстанції. Обґрунтування щодо поважності причин пропуску
строку подання апеляційної скарги відповідач не навів. Не встановив поважні
причини пропуску цього строку і суд апеляційної інстанції.

Частина
друга статті 93 Господарського процесуального кодексу України містить обмеження
строку, протягом якого може бути відновлено пропущений процесуальний строк на
стадії перегляду судових рішень в апеляційному порядку. Зокрема, відновлення
пропущеного строку подання апеляційної скарги сторонами та внесення
апеляційного подання прокурором можливе протягом трьох місяців з дня прийняття
рішення місцевим господарським судом. За змістом частини другої статті 93
Господарського процесуального кодексу України подання апеляційної скарги після
закінчення установленого нею тримісячного строку виключає перегляд судових
рішень місцевого господарського суду в апеляційному порядку.

Відновивши
Приватній агрофірмі “Схід” пропущений процесуальний строк після закінчення
зазначеного строку, що не передбачено законом, Одеський апеляційний
господарський суд діяв всупереч наданим йому процесуальним повноваженням, а
відтак, не мав законних підстав для перегляду рішення суду першої інстанції в
апеляційному порядку.

Беручи
до уваги вищевикладені порушення норм матеріального та процесуального права,
постанова апеляційного господарського суду підлягає скасуванню з залишенням в
силі рішення місцевого господарського суду.

Судові
витрати по сплаті державного мита за розгляд касаційної скарги покладаються на
відповідача, відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи
викладене, керуючись ст.ст.49, 1115, 1117, ст.1119,
11110, ст.11111 Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд України,
-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну
скаргу задовольнити.

Постанову
Одеського апеляційного господарського суду від 12.02.2008 року у справі
№9/416/07 скасувати, рішення господарського суду Миколаївської області від
16.08.2007 року у цій справі залишити в силі.

Витрати
по сплаті державного мита при поданні касаційної скарги покласти на
відповідача. Видачу наказу доручити господарському суду Миколаївської області.

Головуючий  суддя
Д.Кривда

Судді
Г.Жаботина

А.Уліцький