ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23.06.2008                                                                                            Справа № 16/215

за позовом                    закритого акціонерного товариства „Страхова компанія „АКВ Гарант”, м. Київ

до відповідача          товариства з обмеженою відповідальністю „ТрансКом”, м. Ужгород

про                               стягнення суми 248205,5 грн.

Суддя О.В. Васьковський

Представники:

від позивача –не з’явився (у судовому засіданні 11.06.08 - Ромасевич Я.В. (дов. від 26.11.07 №222/07)

від відповідача – Личко Л.В. (дов. від 08.04.08 №41)

СУТЬ СПОРУ: закрите акціонерне товариство „Страхова компанія „АКВ Гарант”, м. Київ (далі –позивач) звернулося з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю „ТрансКом”, м. Ужгород (далі –відповідач) про стягнення суми 248205,5 грн., у т.ч. 183106,22 грн. основної заборгованості у регресному порядку у т.ч. 660,98 грн. інфляційних втрат, 16434,41 грн. три проценти річних та 48003,89 грн. процентів з урахуванням ставки НБУ

Позивач просить задоволити позов, мотивуючи тим, що відповідач у повному обсязі не виконав зобов’язання по сплаті суми заборгованості за регресною вимогою, яка виникла, у зв’язку із виконанням позивачем договору майнового страхування фінансового ризику реалізації інноваційного проекту №1300060 від 20.03.1996р.Внаслідок цього у відповідача виникла та рахується прострочена заборгованість, що стало підставою для нарахування відповідачу інфляційних втрат, трьох процентів річних та процентів з урахуванням ставки НБУ.

Відповідач позовні вимоги не визнає. У запереченні, поданому до суду 12.05.08 вказує, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення про стягнення з нього в регресному порядку суми 171406,22 грн. страхового відшкодування, так як останній закінчився 01.10.05. Вважає, що не має підстав для стягнення з нього суми 10000 грн. пені та суми 1700 грн. державного мита, оскільки вказана сума пені стягнута з позивача за рішенням арбітражного суду Закарпатської області від 26.07.2000р. у справі №2/107 за невиконання позивачем договірних зобов’язань, а сума державного мита стягнута з позивача в доход бюджету у відшкодування державного мита. Також, відповідач вважає незаконними вимоги позивача про стягнення 660,98 грн. інфляційних втрат та 16434,41 грн. три проценти річних, оскільки нарахування таких передбачено у разі прострочення виконання грошового зобов’язання, якого не було, оскільки договором страхування не передбачені строки повернення суми страхового відшкодування. Щодо стягнення суми 48003,89 грн. процентів з урахуванням ставки НБУ відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, то відповідач таку вимогу позивача також вважає незаконною, оскільки вказана норма регулює взаємовідносини позики і до предмету даного спору не стосується.

Зі згодою сторін, спір вирішено в строк відповідно до ч. 4 ст. 69 Господарського процесуального кодексу України (далі –ГПК України).

У судовому засіданні 11.06.08, за згодою представників сторін, відповідно до ст. 77 ГПК України, оголошувалася перерва.

Рішення проголошено у відповідності до ч.2 ст.85 ГПК України. Повний текст рішення оформлено відповідно до ст. 84 ГПК України та підписано 10.07.08.

Заслухавши пояснення представника позивача у попередньому засіданні та відповідача, розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Між регіональним відділенням Державного інноваційного фонду України (інвестор по договору) та відповідачем (підприємство по договору) укладено інноваційний договір 19 від 25.09.1996р. з метою здійснення інноваційного проекту: «Впровадження інформаційних технологій в Закарпатській області», предметом якого є реалізація проекту по впровадженню нових технологій та створенню виробництва конкурентноспроможної продукції, в результаті чого підприємством створюється прибуток та досягається соціальний ефект. За вказаним договором відповідач отримав інноваційну позику у сумі 240000 грн.

Згодом позивачем (страховик по договору), відповідачем (підприємство по договору) та Закарпатським відділенням Державного інноваційного фонду України (інвестор по договору) укладено договори майнового страхування фінансового ризику реалізації інноваційного проекту №1300060 від 20.03.1996р. та №1300050 від 01.10.1996р., предметом яких є майнове страхування фінансового ризику повного повернення інвестору його цільового інноваційного вкладу, який він надав підприємству для реалізації інноваційного проекту «Впровадження інформаційних технологій в Закарпатській області»(п.1.1. договорів).

З матеріалів справи вбачається, що по договору страхування настав страховий випадок. Про настання страхового випадку позивач був повідомлений, однак останній зобов’язання за укладеними договорами, що полягало у перерахуванні Інноваційному фонду суми 171406,22 грн. страхового відшкодування, не виконав. Стягнення вказаної суми з закритого акціонерного товариства „Страхова компанія „АКВ Гарант” та суми 10000,00 грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов’язання стало предметом спору у справі №2/107. Рішенням арбітражного суду Закарпатської області від 26.07.2000р. у справі №2/107 стягнуто з українсько-швейцарської страхової компанії „АКВ Гарант” на користь Закарпатського відділення Державного інноваційного фонду України суму 181406,22 грн., в т.ч. 10000 грн. пені.

Позивач, на виконання договору та рішення арбітражного суду Закарпатської області від 26.07.2000р. у справі №2/107, платіжним дорученням №604 від 29.06.04 перерахував Закарпатському регіональному відділенню Української державної інноваційної компанії (правонаступнику Закарпатського регіонального відділення Держіннофонду України) кошти у сумі 181406,22 грн. в оплату страхового відшкодування згідно договору №1300060 від 20.03.1997р., т.ч. 10000,00 грн. пені. Листом від 30.06.04 за №20-140 Закарпатське регіональне відділення Української державної інноваційної компанії підтвердило сплату вказаних коштів.

Позивач звертався до відповідача з претензією за №1/6/2004 від 29.06.04, в якій керуючись п. 4.3. договору майнового страхування фінансового ризику реалізації інноваційного проекту №1300060 від 20.03.1996р. ставив відповідачу вимогу добровільно протягом десяти днів з моменту отримання претензії перерахувати суму виплачених коштів в порядку регресу в розмірі 183106,22 грн., у т.ч. 171406,22 грн. основного боргу-страхового відшкодування, 10000,00 грн. пені та 1700,00 грн. держмита.

Вказана претензія відповідачем залишена без відповіді та задоволення.

Відповідно до ст. 27 Закону України „Про страхування” до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

У п. 4.4. договору майнового страхування фінансового ризику реалізації інноваційного проекту №1300060 від 20.03.1996р. передбачено, що після виплати інвестору страхової суми до страховика переходять всі права інвестора до підприємства в межах сплаченої страхової суми страховика.

Предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача у регресному порядку суми 183106,22 грн. Проте, вказана сума включає 171406,22 грн. основного боргу-страхового відшкодування, 10000,00 грн. пені та 1700,00 грн. держмита.

Сума 171406,22 грн. основного боргу-страхового відшкодування заявлена позивачем до стягнення з відповідача у регресному порядку згідно договору майнового страхування фінансового ризику реалізації інноваційного проекту №1300060 від 20.03.1996р.

Щодо доводів відповідача про закінчення строку позовної давності (01.10.05) для звернення до суду про стягнення з нього суми 171406,22 грн. страхового відшкодування, то вказані доводи підлягають спростуванню, виходячи з наступного.

Відповідач вважає, що з моменту видачі наказу арбітражного суд у справі №2/107, а саме 01.10.02. повинен вираховуватися початок перебігу трьохрічного строку позовної давності, відповідно до ст. 275 Цивільного кодексу України, по вимогам, що є предметом у даній справі.

Відповідно до ч. 6 ст. 261 Цивільного кодексу України за регресними зобов’язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов’язання.

У даній спірній ситуації днем виконання основного зобов’язання слід вважати день сплати позивачем Закарпатському регіональному відділенню Української державної інноваційної компанії коштів у сумі 181406,22 грн. в оплату страхового відшкодування згідно договору №1300060 від 20.03.1997р., в т.ч. 10000,00 грн. пені., згідно платіжного доручення №604 від 29.06.04. Отже, днем виконання основного зобов’язання є 29.06.04. Позивачем, позовну заяву про стягнення з відповідача у регресному порядку, зокрема, суми 171406,22 грн. страхового відшкодування, відправлено до господарського суду Закарпатської області поштою 27.06.07, що підтверджується поштовим штамом на конверті. За таких обставин, позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду про стягнення вказаної суми страхового відшкодування у регресному порядку.

З огляду на наведене, вимога позивача про стягнення з відповідача суми 171406,22 грн. підлягає задоволенню

Позовні вимоги у цій частині позивачем належним чином обґрунтовані та доведені відповідно з вимогами ст.ст. 32, 33, 34 ГПК України.

Щодо безпідставності стягнення заявленої до відповідача суми 10000 грн. пені, та 1700,00 грн. державного мита, слід зазначити наступне. Вказана сума пені була предметом спору у справі №2/107 та стягнута разом із судовими витратами з позивача (закритого акціонерного товариства „Страхова компанія „АКВ Гарант”) за рішенням арбітражного суду Закарпатської області від 26.07.2000р. у зв’язку із неналежним виконанням договірного зобов’язання, а саме простроченням виконання ним договірних зобов’язань щодо сплати страхового відшкодування, згідно договору майнового страхування фінансового ризику реалізації інноваційного проекту.

Кім того, договір майнового страхування фінансового ризику реалізації інноваційного проекту №1300060 від 20.03.1996р. не передбачає щодо товариства з обмеженою відповідальністю „ТрансКом” такого виду відповідальності за невиконання договірних зобов’язань, як пеня.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені у сумі 10000 грн. та 1700,00 грн. державного мита слід відмовити.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Позивач, керуючись ст. 625 Цивільного кодексу України, за прострочення оплати суми страхового відшкодування, за період з 30.06.04 по 26.06.07 провів перерахунок суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції, що згідно розрахунку становить 660,98 грн. та за вказаний період нарахував відповідачу три проценти річних, що згідно розрахунку становить – 16434,41 грн. (183106,22 грн. Ч3%:365Ч1092)

Враховуючи, що позивачем безпідставно заявлено до стягнення з відповідача суми 10000,00 грн. пені, на яку за весь час прострочення нараховано три проценти річних, то заявлена сума трьох процентів річних підлягає зменшенню. При перерахунку сума трьох процентів річних за період з 30.06.04 по 26.06.07 становить 15384,29 грн. (171406,22 грн. Ч3%:365Ч1092).

За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат у сумі 660,98 грн. підлягає задоволенню у повному обсязі, а вимоги про стягнення з відповідача трьох процентів річних у сумі 16434,41 грн. підлягає задоволенню частково, у сумі 15384,29 грн.

Крім того, позивач нарахував відповідачу суму боргу з врахуванням облікової ставки НБУ, яка становить 48003,89 грн. В обґрунтування нарахування вказаної суми позивач посилається на ст. 536 Цивільного кодексу України, де вказано, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов’язаний сплачувати проценти. Позивач керується ст. 8 Цивільного кодексу України та зазначає, що проценти за ст. 536 Цивільного кодексу України –це за свою сутністю плата за позадоговірну позику, то за ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частина 1 стаття 1048 Цивільного кодексу України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Отже, вказаною нормою Цивільного кодексу України регулюються відносини позики і передбачається право на нарахування процентів. Проте, як встановлено, між сторонами укладено договори майнового страхування фінансового ризику реалізації інноваційного проекту, у яких не передбачена сплата процентів. Договори позики сторони не укладали.

За таких обставин, у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 48003,89 грн. процентів з урахуванням ставки НБУ слід відмовити.

Отже, позов підлягає задоволенню у частині суми 171406,22 грн. основного боргу-страхового відшкодування, 660,98 грн. інфляційних втрат та суми 15384,29 грн. трьох процентів річних.

Згідно з ст.49 ГПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1874,51 грн. у відшкодування витрат по сплаті державного мита та 89,12 грн. у відшкодування витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 43, 49, 69, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

позов задоволити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „ТрансКом” (м. Ужгород, пл. Театральна, 9/2, код 204633771) на користь закритого акціонерного товариства „Страхова компанія „АКВ Гарант” (м. Київ, пр-т Перемоги, 67, код 22887185):

- суму 187451,49 грн., у т. ч. 171406,22 грн. страхового відшкодування, 660,98 грн. інфляційних втрат та суми 15384,29 грн. трьох процентів річних;

- суму 1874,51 грн. у відшкодування витрат по сплаті державного мита та суму 89,12 грн. у відшкодування витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Видати наказ.

В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили і підлягає обов’язковому виконанню на території України в порядку ст.85 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя                                          О. В. Васьковський