ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

№

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. –головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.,

розглянувши касаційну скаргу телерадіокомпанії “Студія 1+1” у формі товариства з обмеженою відповідальністю, м. Київ,

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.03.2008

зі справи № 21/267-39/80

за позовом державного підприємства “Українське агентство з авторських та суміжних прав” (далі – ДП “УААСП”), м. Київ,

до телерадіокомпанії “Студія 1+1” у формі товариства з обмеженою відповідальністю (далі –ТРК “Студія 1+1”)

про стягнення 58 000 грн.,

за участю представників сторін:

позивача –Коновалова А.В.,

відповідача –Покальчук О.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

ДП “УААСП” звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з ТРК “Студія 1+1” 58 000 грн. компенсації за порушення майнових авторських прав на твір шляхом публічного сповіщення відповідного твору без дозволу уповноваженої особи та без виплати авторської винагороди.

Рішенням названого суду від 14.01.2008 (суддя Гумега О.В.) у задоволенні позову відмовлено. Прийняте місцевим судом рішення мотивовано тим, що ДП “УААСП” не має права на звернення до суду з даним позовом від власного імені та не довело факту наявності у нього майнових авторських прав на спірний твір.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.03.2008 (колегія суддів у складі: Зеленін В.О. –головуючий, судді Синиця О.Ф., Рєпіна Л.О.) рішення суду першої інстанції скасовано та позов задоволено. Постанову апеляційного суду мотивовано порушенням відповідачем майнового авторського права на спірний твір шляхом публічного сповіщення цього твору без дозволу уповноваженої особи та без виплати авторської винагороди.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України ТРК “Студія 1+1” просить постанову апеляційного господарського суду зі справи скасувати внаслідок її прийняття з порушенням норм матеріального і процесуального права та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши представників сторін, Вищий господарський суд України дійшов висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Місцевим господарським судом у справі встановлено, що:

- позивач є організацією колективного управління майновими правами суб’єктів авторського права;

- відповідачем 08.02.2005 о 17 годині з повтором 09.02.2005 о 6 годині в передачі “Хочу і буду” використано музичний твір (пісню “Домой”) у виконанні співачки Ельвіри шляхом його публічного сповіщення в ефір;

- автором спірного твору (музики) є Петрович О.В.;

- позивач здійснює управління майновими правами автора Петровича О.В. на підставі відповідної угоди від 29.04.2004 № 53693;

- позивачем не подано доказів передачі йому майнових авторських прав на спірний твір.

Апеляційним господарським судом додатково встановлено, що:

- ДП “УААСП” відповідно до угоди від 29.04.2004 № 53693 має виключне право на управління майновими правами автора Петровича О.В., в тому числі й на спірний твір;

- використання відповідачем спірного твору шляхом його публічного сповіщення відбулося без дозволу уповноваженої особи та без виплати авторської винагороди.

Причиною виникнення спору є питання щодо наявності правових підстав для стягнення з ТРК “Студія 1+1” компенсації за порушення майнових авторських прав на вимогу ДП “УААСП”.

Відповідно до статті 440 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України) майновими правами інтелектуальної власності на твір є: право на використання твору; виключне право дозволяти використання твору; право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом. Майнові права на твір належать його авторові, якщо інше не встановлено договором чи законом.

Згідно з статтею 443 ЦК України використання твору здійснюється лише за згодою автора, крім випадків правомірного використання твору без такої згоди, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Статтею 445 ЦК України встановлено, що автор має право на плату за використання його твору, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до частини першої статті 47 Закону України від 23.12.1993 № 3792-ХІІ “Про авторське право і суміжні права” (далі –Закон № 3792) суб’єкти авторського права і (або) суміжних прав можуть доручати управління своїми майновими правами організаціям колективного управління.

Організації колективного управління діють на основі статутів, що затверджуються в установленому порядку і в межах повноважень, одержаних від суб’єктів авторського права і (або) суміжних прав (абзац другий частини першої статті 48 Закону № 3792).

За приписами частини другої статті 48 Закону № 3792 організації колективного управління не мають права займатися комерційною діяльністю чи використовувати будь-яким способом об'єкти авторського права і (або) суміжних прав, доручених їм для управління.

Частиною першою статті 49 цього ж Закону встановлено, що організації колективного управління повинні виконувати від імені суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав і на основі одержаних від них повноважень, зокрема, такі функції:

- збирати, розподіляти і виплачувати зібрану винагороду за використання об'єктів авторського права і (або) суміжних прав суб'єктам авторського права і (або) суміжних прав, правами яких вони управляють, а також іншим суб'єктам прав відповідно до цього Закону;

- вчиняти інші дії, передбачені чинним законодавством, необхідні для захисту прав, управління якими здійснює організація, в тому числі звертатися до суду за захистом прав суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав відповідно до статутних повноважень та доручення цих суб'єктів.

Суд апеляційної інстанції, на відміну від місцевого суду, беручи до уваги визначені законом особливості статусу організацій колективного управління та відмінності між правом на використання твору і правом на дозвіл або заборону використання твору іншими особами, з огляду на фактичний зміст укладеної позивачем з автором спірного твору угоди на управління майновими правами від 29.04.2004 № 53693 (пункти 1, 7, 8) дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності у ДП “УААСП” права на звернення до суду з даним позовом.

Таку ж правову позицію викладено й у пункті 30 рекомендацій президії Вищого господарського суду України від 10.06.2004 № 04-5/1107 “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних із захистом прав інтелектуальної власності” (із змінами, внесеними згідно з рекомендаціями президії Вищого господарського суду України від 16.01.2008 № 04-5/5).

Відповідно до частин другої і третьої статті 15 та пункту “а” статті 50 Закону № 3792 використання твору без дозволу особи, яка має авторське право, є порушенням авторського права.

Згідно з підпунктом “г” частини першої статті 52 Закону № 3792 при порушеннях будь-якою особою авторського права, передбачених статтею 50 цього Закону, суб'єкти авторського права мають право подавати позови про виплату компенсацій, тоді як підпунктом “г” частини другої цієї статті встановлено, що суд має право постановити рішення про виплату компенсації, що визначається судом, у розмірі від 10 до 50 000 мінімальних заробітних плат, замість відшкодування збитків або стягнення доходу.

Позивач розмір компенсації –58 000 грн. (по 100 мінімальних заробітних плат за кожне з двох порушень) –обґрунтував особливостями діяльності відповідача, численністю його слухацької аудиторії та обсягом його технічного покриття території України.

Розмір компенсації входить до предмету доказування зі справи.

Стягнення компенсації є одним з видів відповідальності за порушення авторського права, який застосовується як альтернативний захід у випадку неможливості точного обчислення завданих у зв’язку з правопорушенням збитків та розміру отриманого порушником доходу. У визначенні розміру такої компенсації господарським судам необхідно виходити з конкретних обставин справи і загальних засад цивільного законодавства, встановлених статтею 3 ЦК України, зокрема, справедливості, добросовісності та розумності.

Розмір компенсації має визначатися судом у межах заявлених вимог у залежності від характеру порушення, ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується: тривалість порушення та його обсяг (одно- або багаторазове використання об’єкта авторського права); передбачуваний розмір збитків потерпілої особи; розмір доходу, отриманого внаслідок правопорушення; кількість потерпілих осіб; наміри відповідача; можливість відновлення попереднього стану та необхідні для цього зусилля тощо. Відповідні мотиви визначення розміру компенсації мають бути наведені в судовому рішенні.

Таку правову позицію викладено й у пункті 33 рекомендацій президії Вищого господарського суду України від 10.06.2004 № 04-5/1107 “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних із захистом прав інтелектуальної власності” (із змінами, внесеними згідно з рекомендаціями президії Вищого господарського суду України від 16.01.2008 № 04-5/5).

Разом з тим суд апеляційної інстанції зазначеного щодо розміру компенсації не врахував, відповідних фактичних обставин не встановив та належних мотивів у постанові зі справи не навів.

Таким чином, попередні судові інстанції припустилися неправильного застосування приписів частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення суддею за результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43 цього Кодексу стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, що відповідно до частини першої статті 11110 ГПК України є підставою для скасування судових рішень зі справи.

Касаційна ж інстанція відповідно до частини другої статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на наведене справа має бути передана на новий розгляд до суду першої інстанції, під час якого необхідно встановити обставини, зазначені в цій постанові, дати їм та доводам сторін належну правову оцінку і вирішити спір відповідно до вимог закону.

Керуючись статтями 1117, 1119 –11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу телерадіокомпанії “Студія 1+1” у формі товариства з обмеженою відповідальністю задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 14.01.2008 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.03.2008 зі справи № 21/267-39/80 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Суддя            В.Селіваненко

Суддя            І.Бенедисюк

Суддя                                                                                            Б.Львов