ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Господарський суд Чернігівської області
________________________________________________________________________________________________
698-166, факс 7-44-62
ПОСТАНОВА

"18"
березня 2008 р.          09 год. 50 хв.
м. Чернігів                                        Справа
№ 6/75а

Господарський
суд Чернігівської області у складі:

судді
Блохіної Ж.В.

при
секретарі                              Кузьміні М.М.,

за
участю представників:

позивача                                      ОСОБА_1,
довіреність №22 від 06.02.2008р.,

відповідача
Остроноса
С.А.,  довіреність №5 від17.07.2007р.,

розглянувши
у відкритому

судовому
засіданні

позов                                            фізичної особи -підприємця ОСОБА_2,

АДРЕСА_1

до  відповідача
Державної податкової
інспекції у Городнянському районі,

м. Городня Чернігівської області, вул.. Леніна, 4

про
визнання недійсним податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Фізичною
особою -підприємцем ОСОБА_2  подано позов
до Державної податкової інспекції у Городнянському районі про визнання
недійсним податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у
Городнянському районі від 05.11.2007р. №/0, яким  визначено податкове зобовязання з податку на
додану вартість в сумі  1870 грн.
штрафних (фінансових) санкцій.

Представник
відповідача заперечує проти позову.

Представник
позивача просить позовні вимоги задовольнити і пояснив, що прийняте  відповідачем податкове повідомлення-рішення є
неправомірними, не відповідає приписам чинного законодавства. Так, представник
зазначає, що  актом перевірки, на
підставі висновків якого прийнято спірне податкове повідомлення-рішення,
відповідачем встановлено порушення позивачем п.п.7.9.2 статті 7 Закону України
„Про податок на додану вартість”, тобто, встановлено порушення терміну подання
податкової звітності по ПДВ за вересень, жовтень, листопад 2004 року,  січень, лютий, квітень, травень серпень,
жовтень, листопад 2005 року та січень 2006 року.  Представник зазначає, що 03.12.2003р.
позивачем до податкової інспекції була подана заява про встановлення податкового
(звітного) періоду, в якій зазначено квартальний звітний період по ПДВ.
Протягом 24 місяців позивачем подавалась звітність по ПДВ у строки, встановлені
для квартального звітного періоду і жодних зауважень з боку відповідача не
було. В жовтні 2007 року працівниками ДПА в Чернігівській області було виявлено
порушення з боку працівників ДПІ у Городянському районі щодо прийняття
звітності від фізичної особи -підприємця ОСОБА_2 і вказано, що звітність має
подаватись щомісячно, а не щоквартально, в звязку з чим відповідач і застосував
штрафні (фінансові) санкції до позивача. Представник позивача зазначає, що
порушення позивачем терміну подання податкової звітності не існує і позивач
правомірно застосовував квартальний звітний період. Окрім того представник зазначає,
що відповідачем порушено порядок проведення перевірок.

Представник
відповідача просить у позові відмовити, посилаючись на те, що спірне податкове
повідомлення-рішення прийнято обґрунтовано і відповідає чинному законодавству.
Так, представник відповідача пояснив, що перевіркою встановлено порушення
позивачем  терміну подання декларацій з
податку на додану вартість і був складений відповідний акт. Згідно п.п.7.9.2
ст. 9 Закону України „Про податок на додану вартість” заяву на встановлення
звітного періоду підприємець повинен подати не пізніше 30 листопада, а фактично
подав 03.12.2003р., тобто з порушенням терміну, а тому був позбавивлений права
використовувати квартальний період і повинен був використовувати місячний
звітний період протягом 2004 року. До 30.11.2004р. позивач не подав заяви на
встановлення звітного періоду, а тому
позбавив себе права використовувати квартальний звітний період протягом
2005 р. Законом України „Про державний бюджет на 2005 рік” виключено п. 7.9 ст.
7 Закону України „Про податок на додану вартість” і з цього моменту звітний
період почав встановлюватися згідно п. 7.8 ст.8 Закону України !”Про податок на
додану вартість”, а саме заяву на встановлення звітного періоду підприємець
повинен подати разом з декларацією за наслідками останнього податкового періоду
календарного року. Проте позивач разом з останньою декларацією за 2005 рік не
подав до ДПІ у Городянському районі заяву про встановлення звітного періоду і
тому не мав права використовувати квартальний звітний період. Тому на підставі
п.п.17.1.1 п.17.1 ст. 17 Закону України “Про порядок погашення зобовязань
платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”  до позивача була застосована
відповідальність.

Вислухавши
представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази,
суд встановив наступне.

ДПІ у
Городнянському районі 05.11.2007р. прийнято податкове повідомлення-рішення
№/0, яким   фізичній особі
-підприємцю ОСОБА_2 визначено податкове зобовязання з податку на додану вартість
в сумі  1870 грн. штрафних (фінансових)
санкцій.

Дане
рішення прийнято відповідачем згідно з абзацом “а” п.п.4.1.4 п.4.1 Закону
України “Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами” №2181-ІІІ від 21.12.2000р. , п.п.7.9.2 п.7.9 ст.7
Закону України „Про податок на додану вартість” та на підставі акту перевірки
№12/17-035/НОМЕР_2 від 29.10.2007р.

Як
вбачається з акту №12/170035 від 29.10.2007р.,
відповідачем складено  цей акт про
порушення фізичною особою -підприємцем ОСОБА_2 термінів подання декларації з
податку на додану вартість за  вересень,
жовтень, листопад 2004 року,  січень,
лютий, квітень, травень серпень, жовтень, листопад 2005 року та січень 2006
року. відповідно до п.п. 7.9.2  ст. 7
Закону України “Про податок на додану вартість” №168/97-ВР від 03.04.1997р. (
далі -Закон №168)  та п.п.4.1.4 п.4.1
статті 4 Закону України “Про порядок погашення зобовязань платників податків
перед бюджетами та державними цільовими фондами” №2181-ІІІ від 21.12.2000р.
(далі -Закон №2181).

Оскільки
ні акт перевірки, ні  спірне податкове
повідомлення-рішення не містять норми права, якою передбачені  штрафні (фінансові) санкції, які були
застосовані до позивача, представник відповідача  у судовому засідання пояснив, що штрафні
(фінансові) санкції спірним податковим повідомленням-рішенням прийняті на
підставі  підпункту 17.1.1 пункту 17.1
статті 17 Закону №2181.

Суд
дійшов висновку про те, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Фізична
особа - підприємець ОСОБА_2 зареєстрований Городянською районною державною
адміністрацією Чернігівської області 17.02.2003р., що підтверджується
Свідоцтвом про державну реєстрацію НОМЕР_1.

03.12.2003р.
позивачем до ДПІ у Городянському районі подана заява про встановлення
податкового (звітного) періоду, в якій він просить встановити податковий
(звітний) період такий, що дорівнює одному кварталу, починаючи з 01.01.2004
року.

Позивачем
подавались до ДПІ у Городянському районі податкові декларації з податку на
додану вартість за ІІІ, ІУ квартали 2004р., І, ІІ, ІІІ, ІУ квартали 2005р.,
10.05.2006р. подана декларація з ПДВ з 1 січня по 6 лютого 2006 року.

Закон
України „Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами”  є
спеціальним законом з питань оподаткування,
який установлює порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних
осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів
(обов'язкових платежів), включаючи збір на обов'язкове державне пенсійне
страхування та внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування,
нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників
податків контролюючими органами, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної
діяльності, та визначає процедуру оскарження дій  органів
стягнення.

У
підпункті 4.1.1 п.4.1 ст.4 Закону №2181 передбачено, що платник  податків самостійно обчислює суму податкового
зобов'язання, яку зазначає у податковій декларації.

Відповідно до п.п. 4.1.4 п.4.1 ст. 4
Закону №2181 податкові  декларації  подаються за базовий податковий (звітний)
період, що дорівнює:

а) календарному місяцю (у тому числі
при сплаті місячних авансових внесків), - протягом 20 календарних днів, наступних
за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця;

б) календарному кварталу або
календарному півріччю (у тому числі при сплаті квартальних або піврічних
авансових внесків), - протягом 40 календарних днів, наступних за останнім
календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя);

в) календарному року, крім випадків,
передбачених підпунктом "г" підпункту 4.1.4 цього пункту, - протягом
60 календарних днів за останнім календарним днем звітного (податкового) року;

г) календарному року для платників
податку на доходи фізичних осіб (прибуткового податку з громадян), - до 1
квітня року, наступного за звітним.

Якщо податкова декларація за квартал,
півріччя, три квартали або  рік
розраховується наростаючим підсумком на підставі показників базових податкових
періодів, з яких складаються такі квартал, півріччя, три квартали або рік (без
урахування авансових внесків) згідно з відповідним законом з питань
оподаткування, така декларація подається у строки, визначені цим пунктом для
такого базового податкового періоду. Для цілей підпункту 4.1.4 цього пункту під
терміном "базовий податковий період" слід розуміти перший податковий
період звітного року, визначений відповідним законом з питань оподаткування,
зокрема календарний квартал для цілей
оподаткування прибутку підприємств.

Відповідно
до п.п.17.1.1 п. 17.1 ст. 17 Закону №2181 платник податків,  що не подає податкову декларацію у строки,
визначені законодавством, сплачує штраф у розмірі десяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян за кожне таке неподання або її затримку.

Підпунктом
7.9.1 пункту 7.9 статті 7 Закону №168 було встановлено, що для платників
податку,  в яких  обсяг
оподатковуваних операцій з поставки товарів (робіт, послуг) за
попередній календарний рік перевищує 7200 неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян, податковий (звітний) період дорівнює календарному місяцю.

Згідно
з пункту 7.9.2 п. 7.9 ст. 7 Закону №168 платники  податку, що мають обсяг операцій з поставки
менший, ніж зазначений у підпункті 7.9.1, можуть застосовувати за своїм вибором
податковий період, що дорівнює календарному місяцю або  кварталу. Заяву про своє рішення з цього
питання платник податку подає органу державної податкової служби за один місяць
до початку календарного року.

Тобто,
заяву про застосування податкового періоду, що дорівнює календарному кварталу,
позивач мав подати не  пізніше
30.11.2003р.

Використовуючи
своє право, позивач 03.12.2003р. подав до ДПІ у Городянському районі заяву про
встановлення податкового (звітного) періоду, в якій він просить встановити
податковий (звітний) період такий, що дорівнює одному кварталу, починаючи з
01.01.2004 року.

Позивач
дійсно  подав заяву про встановлення
квартального податкового періоду з запізненням на  два дні, але Закон №168  передбачає , що, за певних умов, саме платник
податку обирає податковий (звітний) період і
повідомляє про  нього податковий
орган, подавши про це відповідну заяву. При цьому Закон №168 не передбачає
прийняття податковою інспекцію  будь
якого рішення про дозвіл або не дозвіл застосування платником податку обраного
податкового періоду; не передбачає наслідків у разі порушення платником податку
строку подачі заяви про своє рішення з цього питання.

Окрім
того, доказом визнання відповідачем
обраного позивачем квартального податкового (звітного) періоду з
01.01.2004р. є твердження про це у акті комплексної документальної перевірки
дотримання вимог податкового та валютного законодавства підприємця ОСОБА_2 від
17.12.2004р. №17-205/НОМЕР_25100.

Таким
чином, позивач правомірно застосовував квартальний звітний період у 2004 році і
не подавав  декларації  з податку на додану вартість за вересень,
жовтень та листопад 2004 року, а тому податкова інспекція не мала правових
підстав застосовувати до позивача
штрафні (фінансові) санкції, передбачені
п.п.17.1.1 ст. 17 Закону №2181, в сумі 510 грн. спірним податковим
повідомленням-рішенням.

Оскільки  п.п. 7.9.2 п. 7.9 ст. 7 Закону №168
передбачав, що заяву про  обраний
платником податку податковий період він повинен подати органу державної
податкової служби за один місяць до початку календарного року, то позивач  не пізніше 30.11.2004р. повинен був подати до
ДПІ у Городянському районі  заяву про
обраний ним  податковий (звітний) період
на 2005 рік.

Як
встановлено судом, позивач не
подавав  ДПІ у Городянському
районі такої заяви, отже, він не мав права застосовувати  у 2005 році квартальний податковий період, не
повідомивши   про це орган державної
податкової служби.

Таким
чином, у відповідача були правові підстави для застосування до позивача
відповідальності, передбаченої
п.п.17.1.1 ст. 17 Закону №2181, в сумі 1190 грн. за неподання податкової
декларації з ПДВ за січень, лютий, квітень, травень, серпень, жовтень, листопад
2005 року.

Пункт  7.9 статті 7 виключено на підставі Закону
України „ Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет
України на 2005 рік” та деяких інших законодавчих актів України” N 2505-IV  від 25.03.2005р., який набрав чинності з
31.03.2005р., а пункт 7.8 викладено в новій редакції.

Відповідно
до п.п.7.8.1 п.7.8 ст.7 Закону №168 у редакції, чинній з 31.03.2005р.,
податковим періодом є один
календарний  місяць,  а  у
випадках, особливо визначених цим Законом, календарний квартал, з урахуванням
того, що:

якщо особа реєструється платником податку з
дня іншого, ніж перший день календарного місяця, першим податковим періодом є
період, який розпочинається від дня такої реєстрації та закінчується останнім
днем першого повного календарного місяця;

якщо податкова реєстрація особи анулюється
у день інший, ніж останній день календарного місяця, то останнім податковим
періодом є  період, який розпочинається з
першого дня такого місяця та закінчується днем такого анулювання.

Згідно
з п.п.7.8.2 п.7.8 ст.7 Закону №168 платник податку, обсяг оподатковуваних
операцій якого за  минулі дванадцять
місячних податкових періодів не перевищував суми, зазначеної у підпункті 2.3.1
пункту 2.3 статті 2 цього Закону, може вибрати квартальний податковий період.
Заява про вибір квартального податкового періоду подається податковому органу
разом з декларацією за наслідками останнього податкового періоду календарного
року. При цьому квартальний податковий період починає застосовуватися з першого
податкового періоду наступного календарного року.

Як
встановлено судом, позивач не подавав до ДПІ у Городянському районі разом з
декларацією за наслідками останнього податкового 2005 календарного року заяви
про вибір квартального податкового періоду у 2006 році.

Отже,
податковим періодом  для позивача у 2006
році є один  календарний  місяць і декларацію він повинен був подати
протягом 20 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного
(податкового) місяця, як передбачено підпункті 4.1.1 п.4.1 ст.4 Закону №2181.

Податкову
декларації з податку на додану вартість за звітний 2006 рік з „01 січня по 6
лютого”, як вказано в декларації, позивач подав до ДПІ у Городянському районі
10.05.2006р., тобто з порушенням  терміну
подачі декларації, а відтак, у відповідача були правові підстави для
застосування до позивача  відповідальності,
передбаченої  п.п.17.1.1 ст. 17 Закону
№2181, в сумі 170 грн. за неподання податкової декларації з ПДВ за січень 2006
року.

Проте,
задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд враховує наступне.

Згідно
із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та  органи
місцевого  самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статус  державної
податкової  служби  в Україні, її функції та правові основи
діяльності визначаються у Законі України “Про державну податкову службу в
Україні” від 04.12.1990 р. №509-ХІІ ( далі -Закон №509).

Згідно
п.3 ст. 10 Закон №509 державні податкові інспекції в районах,  містах без районного поділу, районах у містах,
міжрайонні та об`єднані державні податкові інспекції виконують такі функції,
зокрема: контролюють
своєчасність   подання  платниками
податків бухгалтерських звітів і балансів, податкових декларацій,
розрахунків та інших документів, пов'язаних з обчисленням податків, інших
платежів, а також перевіряють достовірність цих документів щодо правильності
визначення об'єктів оподаткування і обчислення податків, інших платежів.

У
статті 11 Закону №509  закріплені права
органів державної податкової служби.

Згідно
пунктів 1, 4, 11 ст.11 Закону №509 органи державної податкової служби у
випадках, в межах компетенції та у порядку, встановлених законами України,
мають право:

1)
здійснювати  документальні невиїзні
перевірки (на підставі поданих податкових декларацій, звітів та інших
документів, пов'язаних з нарахуванням і сплатою податків та зборів
(обов'язкових платежів) незалежно від способу їх подачі), а також планові та
позапланові виїзні перевірки своєчасності, достовірності, повноти
нарахування і сплати податків та зборів (обов'язкових платежів), додержання
валютного законодавства юридичними
особами;

4)
запрошувати  платників  податків
або їх представників для перевірки правильності нарахування та
своєчасності сплати податків та  зборів
(обов'язкових платежів) такими платниками податків. Письмові повідомлення про
такі запрошення направляються не пізніше ніж
за десять робочих днів до дня запрошення рекомендованими листами, в яких
зазначаються підстави запрошення, дата і час, на які  запрошується платник податків (посадова особа
платника податків);

11) застосовувати  до
платників податків фінансові (штрафні) санкції, стягувати до бюджетів та
державних цільових фондів суми недоїмки, пені у випадках, порядку та розмірах,
встановлених законами  України.

Отже,
Закон №509 надає право органам державної податкової служби здійснювати тільки
три види перевірок платника податків: документальні невиїзні перевірки,
планові та позапланові виїзні перевірки.

Підстави
та порядок проведення органами державної податкової служби планових і
позапланових виїзних перевірок своєчасності,
достовірності, повноти нарахування та сплати   податків та зборів (обов'язкових платежів)
передбачені у статті 11 -1 Закону №509, в якій, зокрема, вказано, що позаплановою
виїзною перевіркою вважається перевірка,
яка не передбачена в планах роботи органу державної податкової служби і проводиться
за наявності, зокрема, такої  обставини:
платником   податків   не
подано  в  установлений
строк податкову декларацію або розрахунки, якщо їх подання передбачено
законом.

Таким
чином, виконання органом державної податкової служби такої функції, як контроль
за  своєчасністю   подання
платниками  податків податкових
декларацій, у випадку  неподання
платником   податків   в
установлений  строк податкової
декларації, якщо її подання передбачено законом, здійснюється шляхом проведення
позапланової виїзної перевірки.

При
цьому у ст. 11-1 Закону №509 передбачено, що позапланова  виїзна
перевірка   здійснюється   на
підставі виникнення обставин, викладених у цій статті, за рішенням
керівника податкового органу, яке оформляється наказом, і може  здійснюватися
лише   на підставі  рішення
суду.

Отже,
виходячи з вищевикладених положень Закон №509, ДПІ у Городнянському районі  мала право при наявності такої обставини, як
неподання позивачем в  установлені  строки податкових декларацій з податку на
додану вартість, провести позапланову виїзну перевірку позивача з дотриманням
порядку її проведення.

Як
вбачається з акту перевірки позивача з приводу
неподання декларації з податку на додану вартість,  відповідачем порушено  приписи ст. 11-1 Закону №509.

Окрім
того, приймаючи постанову, суд враховує наступне.

Закон
№2181 є спеціальним законом з питань оподаткування,  який установлює порядок погашення зобов'язань
юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з
податків і зборів (обов'язкових платежів), включаючи збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування та внески на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що
застосовуються до платників податків контролюючими органами, у тому числі за
порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, та визначає процедуру
оскарження дій  органів  стягнення.

Відповідно
до  пункту 1.2 ст. 1 Закону №2181 податкове  зобов'язання - зобов'язання платника
податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму
коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами
України.

Підпунктом
4.2.2.  п.4.2 ст.4 Закону №2181
передбачені випадки, коли контролюючий орган зобов'язаний  самостійно
визначити суму податкового зобов'язання платника податків, а саме:

а)
платник податків не подає у встановлені строки податкову декларацію;

б)
дані документальних перевірок результатів діяльності платника податків свідчать
про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, заявлених у
податкових деклараціях;

в)
контролюючий орган внаслідок проведення камеральної перевірки виявляє
арифметичні або методологічні помилки у поданій платником податків податковій
декларації, які призвели до заниження або завищення суми податкового
зобов'язання;

г)
згідно з законами з питань оподаткування особою, відповідальною за нарахування
окремого податку або збору (обов'язкового платежу), є контролюючий орган.

Отже,
виходячи з приписів статті 11, 11-1 Закону №509, п.п.4.2.2 п.4.2 ст.4 Закону
№2181, ДПІ у Городянському районі  мала
право, при наявності такої обставини, як неподання позивачем в  установлені
строки податкових декларацій з податку на додану вартість,  провести позапланову виїзну перевірку
позивача з дотриманням порядку її проведення, та зобовязана була
самостійно  визначити суму податкового
зобов'язання платника податків -позивача.

З
огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що відповідач при проведенні
перевірки позивача та застосуванні до нього штрафних (фінансових) санкцій
перевищив свої права, передбачені Законом України “Про державну податкову
службу в Україні”, та  порушив Закон України
“Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами”.

Відповідно
до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України  завданням
адміністративного  судочинства  є
захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів
державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових
осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на
основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У
частини 3 статті 2 КАС України передбачено наступне:

“У  справах
щодо  оскарження рішень,  дій чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на
підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією  та законами України;

2) з використанням повноваження з
метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод
та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення;

10)
своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно
частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства в Україні в
адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності
субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездітності покладається на відповідача, якщо він заперечує
проти адміністративного позову.

Відповідач
не доказав правомірність прийняття податкового повідомлення-рішення.

Виходячи
з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що відповідач, приймаючи спірне
податкове повідомлення-рішення, діяв з порушенням законів України, а саме
статті 11, 11-1 Закону №509, п.п.4.2.2 п.4.2 ст.4 Закону №2181,   недобросовісно, а тому таке рішення має бути
визнано недійсним.

З
огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають
задоволенню повністю.

Керуючись ст. ст. 94, 158, 160-163
Кодексу адміністративного судочинства України,

СУД
П О С Т А Н О В И В:

1.
Позов задовольнити повністю.

2. Визнати повністю недійсним податкове
повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Городянському районі від
05.11.2007р. №/0, яким фізичній особі -підприємцю ОСОБА_2 визначено
податкове зобовязання з податку на додану вартість в сумі  1870 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

3. Стягнути з  Державного бюджету України на користь
фізичної особи -підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1,
інд. код НОМЕР_2, рахунок НОМЕР_3 в ЧОД ВАТ „Райффайзен Банк
„Аваль”)  3,40 грн. судових витрат.

4.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви
про апеляційне оскарження, встановленого Кодексом адміністративного судочинства
України, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження,
але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений  Кодексом адміністративного судочинства
України, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення
цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове
рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

5. Про апеляційне оскарження
рішення  суду  першої
інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і
вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та
апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції
через суд  першої інстанції, який ухвалив
оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається
особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови
суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в
разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160  Кодексу адміністративного судочинства України
- з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої
інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне
оскарження.

Апеляційна   скарга
може  бути  подана
без  попереднього подання заяви
про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для
подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи
апеляційна скарга, подані після закінчення вищевказаних строків залишаються без
розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не
знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Суддя
Ж.В.
Блохіна