ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06.06.2008                                                             Справа № 11/13

За позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області, м. Ужгород

до відповідача Відкритого акціонерного товариства „Закарпатнафтопродукт-Мукачево”, м. Мукачево

про зобов’язання відповідача повернути державі в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області майно недоторканного запасу, а саме, 350 тонн бензину та 140 тонн дизпалива, створеного відповідно до Розпорядження Представника Президента України по Закарпатській області від 24.02.1993 №11-рт „Про накопичення і зберігання в недоторканому запасі палива для заправки автомашин і шляхово-будівельної техніки народного господарства області, яка поставляється у Збройні сили України при мобілізації”

Суддя Л.М. Якимчук

Представники:

від позивача: Дубовий І.Б. –головний спеціаліст юридичного відділу Регіонального відділення ФДМУ по Закарпатській області, довіреність від 08.01.2008

від відповідача: Дроздецький М.М., начальник юридичного відділу, довіреність від 16.03.2007

СУТЬ СПОРУ: Позивач звернувся до суду з позовом про зобов’язання відповідача повернути державі, в особі регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області, майно недоторканого запасу, а саме, 350 тонн бензину та 140 тонн дизпалива, створеного відповідно до Розпорядження Представника Президента України по Закарпатській області від 24.02.1993 №11-рт ”Про накопичення і зберігання в недоторканому запасі палива для заправки автомашин і шляхово-будівельної техніки народного господарства області, яка поставляється у Збройні сили України при мобілізації”, а саме:

-          бензин марки А-92-20 тонн в сумі 6084-00 млн.крб. номер резерву 40;

-          бензин марки А-92-30 тонн в сумі 7749-90 млн. крб. номер резерву 40;

-          бензин марки А-96-300 тонн в сумі 126906-00 млн.крб. номер резерву 49;

-          140 тонн дизпалива номер резерву 50 на суму 27601-00 млн.крб.

(з врахуванням уточнення до позовної заяви від 21.03.2008 № 09-10/1016)

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що під час приватизації відкритого акціонерного товариства „Закарпатнафтопродукт - Мукачево” до його статутного фонду не увійшов недоторканий запас 350 тонн бензину та 140 тонн дизпалива, створений відповідно до Розпорядження Представника Президента України по Закарпатській області від 24.02.93р. №11-рт „Про накопичення і зберігання в недоторканому запасі палива для заправки автомашин і шляхово-будівельної техніки народного господарства області, яка поставляється в Збройні сили України при мобілізації”.

Відповідно до вимог п.п. 1.3, 1.4, 1.4.2 Положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, затвердженого спільним наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19 травня 1999 р. №908/68, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24 червня 1999р. за №414/3707, управління державним майном, що не увійшло до статутних фондів господарських товариств здійснює Фонд державного майна України та відповідні регіональні відділення, до прийняття відповідного управлінського рішення.

Рішенням господарського суду м. Києва від 12..09.06 по справі № 3/106-45/194т-32/358т відмовлено в задоволенні вимог регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області про визнання права власності із мотивів втрати згаданим майном своєї кондиційності та невідповідності вимогам Держстандарту на підставі Паспортів якості за період 1993 –1997 р.р.

Також вказаним рішенням встановлено, що відповідно до Паспортів якості за період 1993-1997 р.р. ці паливно-мастильні матеріали підлягають оновленню або реалізації.

Проте, відсутність будь-яких доказів, що свідчать про зняття з балансу, відчуження, споживання, утилізацію або списання іншим шляхом недоторканого запасу 350 тонн бензину та 140 тонн дизпалива, створеного відповідно до Розпорядження Представника Президента України по Закарпатській області від 24.02.93 р. № 11-рт „Про накопичення і зберігання в недоторканому запасі палива для заправки автомашин і шляхово-будівельної техніки народного господарства області, яка поставляється в Збройні сили України при мобілізації” дають всі підстави стверджувати набуття Відповідачем майна без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов’язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов’язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частиною 2 цієї ж статті вказано, що положення цієї глави (Глава 83 „Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави”), застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно із ст. 1213 ЦК України набувач зобов’язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

В уточненні до позовної заяви від 21.03.2008 №09-10/1016 позивач зазначає, що з 1993 року спірне майно перебувало на балансі Мукачівського ППЗН Закарпатської обласної орендної виробничо-комерційної фірми „Закарпатнафтопродукт”, в процесі приватизації якої перейшло на баланс ВАТ „Закарпатнафтопродукт-Мукачево”.

Факт не входження до статуту новоствореного ВАТ „„Закарпатнафтопродукт-Мукачево” предмета спору підтверджено Актом оцінки вартості майна Мукачівського ППЗН Закарпатської обласної орендної виробничо-комерційної фірми „Закарпатнафтопродукт”, затвердженого 20.07.1995р.; Планом приватизації, затвердженим 21 липня 1995 року; Протоколом засідання інвентаризаційної комісії від 28 жовтня 1997 року; витягом з Реєстру державного майна, яке не увійшло до статутних фондів акціонерних товариств в процесі приватизації.

План приватизації розроблений та затверджений відповідно до вимог Положення про план приватизації, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 10.11.92р. № 476 „Про затвердження Положення про план приватизації”. Пунктом 7 розділу ІІІ Плану „Характеристика об’єкта приватизації” прямо передбачено Перелік і вартість майна підприємства, яке не підлягає приватизації.

Відповідно до ст. 12 Закону України „Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні” від 12 липня 2001р. за №2658-ІІІ, Акт оцінки майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна, здійсненої суб’єктом оціночної діяльності. Акт оцінки вартості державного майна складається та затверджується відповідно до вимог Методики оцінки вартості об’єктів приватизації, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 1995р. №36.

Зазначені паливно-мастильні матеріали є державною власністю і обліковуються в реєстрі державного майна, яке не увійшло до статутних фондів акціонерних товариств в процесі приватизації.

Однак 1 березня 2004 року позивач дізнався про порушення права державної власності на 350 тонн бензину: бензин марки А-92-20 тонн в сумі 6084-00 млн.крб; марки А-92-30 тонн в сумі 7749-90 млн.крб.; марки А-96-300 тонн в сумі 126906 млн.крб.; та 140 тонн дизпалива на суму 27601-00 млн.крб.

Цей факт зафіксовано наказом РВ ФДМУ по Закарпатській області від 11.05.04р. № 09-01/138 на підставі Акту перевірки утримання, зберігання та використання державного майна, яке не увійшло до статутного фонду ВАТ „Закарпатнафтопродукт-Мукачево” (правонаступника Мукачівського ППЗН Закарпатської обласної орендної виробничо-комерційної фірми „Закарпатнафтопродукт”), створеного в процесі приватизації.

Так, листом від 01.03.2004 року відповідач повідомив, що на балансі ВАТ серед об’єктів, які не увійшли до статутного фонду під час приватизації рахується тільки АЗС №11 в с. Лучки Мукачівського району. Паливно-мастильні матеріали, які не увійшли до статутного фонду відповідача в процесі приватизації, останній вважає своєю власністю.

Враховуючи вищевказане, та те, що до 2004 року від відповідача документального заперечення права державної власності на 350 тонн бензину: бензин марки А-92-20 тонн в сумі 6084-00 млн.крб.; марки А-92-30 тонн в сумі 7749-90 млн.крб.; марки А-96-300 тонн в сумі 126906-00 млн.крб.; та 140 тонн дизпалива на суму 27601-00 млн.крб не надходило, регіональне відділення вважає дане твердження відповідача безпідставним.

Крім того, в протоколі інвентаризаційної комісії, підписаним головою правління ВАТ „Закарпатнафтопродукт-Мукачево”, створеної наказом регіонального відділення ФДМУ № 3/476 від 13.10.1997 року, затвердженому наказом РВ ФДМУ від 28.10.97р. зроблено балансоутримувачу пропозицію укласти договір зберігання предмету спору. Однак відповіді про прийняття пропозиції не одержано.

Відповідач у відзиві на позовну заяву та у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що з позовної заяви не зрозуміло чи створювався фактично мобілізаційний запас, чи передавався він Відповідачу або інші факти, які підтверджують факт набуття майна Відповідачем.

Положення про управління державним майном, яке увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації але перебуває у них на балансі, зареєстроване у Міністерстві юстиції України 24.06.99 за № 414/3707 є нормативним документом, який і надає повноваження Позивачу та встановлює статус майна як такого, що не увійшло до статутного фонду але перебуває на балансі підприємства лише з 1999 року, в той час як самий процес приватизації ВАТ „Закарпатнафтопродукт-Мукачево” закінчився в 1997 році, а отже вважати будь-яке майно, що отримано Відповідачем в процесі приватизації не може вважатись майном що увійшло до статутного фонду.

Згідно тверджень Позивача спірне майно не увійшло до статутного фонду з підстав його належності до мобілізаційного запасу, а відповідно на нього має поширюватись дія Закону України „Про державний матеріальний резерв”. В свою чергу ст. 4 Закону України „Про державний матеріальний резерв” передбачає, що організація, формування, зберігання і обслуговування державного резерву, соціальний розвиток забезпечуються уповноваженим на це центральним органом виконавчої влади, який здійснює управління державним резервом (Держкомрезерв). Таким чином регіональне відділення ФДМУ по Закарпатській області є неналежним позивачем, так як у нього відсутнє право звернення до суду в розумінні ст. 1 Господарського процесуального кодексу України.

Звертає увагу суду на той факт, що Позивачем пропущено строк позовної давності, заяви про поновлення строку не подавалось, отже вважати строк пропуску поважним є неправомірним.

Відповідач стверджує, що позивачем недоведене власне право на майно (господарське відання, оперативне управління, власність тощо), факт набуття майна, існування (створення) майна (та якого саме).

У додаткових запереченнях проти позову від 27.05.2008 відповідач зазначає, що відповідно до паспортів якості (наявні в матеріалах справи) нафтопродукти, що вимагаються Позивачем є некондиційними, і підлягають оновленню та реалізації. В той же час Позивачем не доведено, що майно оновлювалось, та навіть якщо уявити, що майно було оновлено, то враховуючи, що воно приведено в кондиційність за рахунок Відповідача (без наявності його обов’язку це робити) - зазначене майно є власністю відповідача, що відповідне вимогам п.1 ст.331 Цивільного кодексу України 2004 року, адже фактично річ створена Відповідачем.

Згідно абз.4 листа голови правління ВАТ „Закарпатнафтопродукт-Мукачево” п.Козаря І.І. на ім’я генерального директора Українського об”єднання по забезпеченню нафтою і нафтопродуктами „Укрнафтопродукт” п.Шпак О.Г. оплату за 350 тонн бензину та 140 тонн дизельного палива і коштів на зберігання не отримано. Зазначене свідчить про те, що створеним мобілізаційний запас так і на був, а майно, яке Позивач вважає своїм є таким що створено за рахунок коштів підприємства.

Крім цього, не можна обійти увагою і той факт, що Рішенням господарського суду м.Києва від 12.09.06 по справі №3/106-45/194т-32/358т встановлено ряд фактів:

-          позивач не здійснив жодної дії по визначенню порядку передання, обліку, зберіганню, оновленню нафтопродуктів, визначенню його правового статусу (абз.14 стор.9 - абз.1-2 стор.10 Рішення);

-          позивачем здійснено лише реєстрацію (запис в Реєстрі) про спірне майно (абз.6 стор.10 Рішення).

При чому, як зазначено в Рішенні (абз.1 стор.12), це призвело до втрати спірним майном кондиційності.

Позивачем не дотримано порядку передання майна. Так, відповідно до абз.5 п.14 Положення про інвентаризацію майна державних підприємств, що приватизуються, а також майна державних підприємств та організацій, яке передається в оренду, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 1993р. №158 та абз.4 частини „Инвентаризационная опись товарно-материальных ценностей, принятых (сданных) на ответственное хранение (форма N инв-5)» глави 5 «По учету результатов инвентаризации»Постанови Госком СССР по статистиці Про затвердження первинної облікової документації для підприємств та організацій від 28 грудня 1989 року №241, передбачено, що „інвентаризаційні описи підписуються всіма членами інвентаризаційної комісії та матеріально відповідальними особами. При цьому матеріально відповідальні особи дають розписку, в якій підтверджується, що перевірка цінностей відбулася в їх присутності, що вони не мають до членів комісії ніяких претензій та що вони приймають на відповідальне зберігання перелічені в описі цінності”. Враховуючи відсутність, як Договорів зберігання, так і розписок про прийняття на зберігання матеріально відповідальними особами спірного майна можна зробити висновок про те, що майно або не передавалось Відповідачу, або на Відповідача (його посадових осіб) не покладалась відповідальність по збереженню майна.

Пункт 1 ст.1212 Цивільного кодексу України, передбачає, „що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов’язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов’язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала”. Таким чином, для задоволення позову повинні існувати певні складові, а саме факт набуття або зберігання майна. В той же час, матеріали справи свідчать, про те що:

по-перше, майно не передавалось на зберігання (відсутні розписки або Договір) - а отже відсутній факт зберігання;

по-друге, майно (згідно паспортів якості) втратило кондиційність - а отже відсутній факт набуття прав на майно.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення уповноважених представників сторін,

СУД ВСТАНОВИВ:

Рішенням Держплану СРСР від 21.08.1987 № В-76900 для заправки автомобілів та шляхово-будівельної техніки народного господарства, які поставляються в Збройні Сили СРСР з мобілізації, ухвалено створити недоторканий запас палива та здійснити його накопичення на нафтобазах Закарпатської області.

Відповідно до рішення звуженого засідання виконкому Закарпатської обласної ради народних депутатів від 16.08.1988 № 020 на виконання зазначеного акту Держплану СРСР підлягав створенню недоторканий запас палива, зокрема, і на Мукачівському підприємстві по забезпеченню нафтопродуктами Міністерства Держкомнафтопродуктів СРСР у обсязі 350 тонн бензину та 140 тонн дизпалива.

Згідно з розпорядженням Представника Президента України в Закарпатській області № 11-рт від 24.02.1993 „Про накопичення і зберігання в недоторканому запасі палива для заправки автомашин і шляхово-будівельної техніки народного господарства області, яка поставляється в Збройні сили України при мобілізації” підлягав створенню недоторканий запас паливно-мастильних матеріалів: бензин марки А-92 у кількості 20 тонн на суму 6084,00 млн.крб. номер резерву 40; бензин марки А-92 у кількості 30 тонн на суму 7749,90 млн.крб. номер резерву 40; бензин марки А-96 у кількості 300 тонн на суму 126906,00 млн.крб. номер резерву 49, а також 140 тонн дизпалива на суму 27601,00 млн.крб. номер резерву 50.

10.11.1993 зареєстровано Закарпатську обласну орендну виробничо-комерційну фірму „Закарпатнафтопродукт”.

18.11.1993 між Закарпатським відділенням Фонду державного майна України, в якості орендодавця з однієї сторони, та організацією орендарів „Закарпатнафтопроудкт”, в якості орендаря, - з іншої, було укладено договір оренди № 40, згідно умов якого орендодавець по акту приймання-передачі від 01.11.1993 передав орендарю в оренду відповідне майно.

20.07.1995 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Закарпатській області було затверджено Акт оцінки вартості майна Мукачівського ППЗН Закарпатської обласної орендної виробничо-комерційної фірми „Закарпатнафтопродукт”.

Відповідно до Акту оцінки вартості майна Мукачівського ППЗН Закарпатської обласної орендної виробничо-комерційної фірми „Закарпатнафтопродукт” від 20.07.1995, враховуючи вимоги Методики оцінки вартості майна приватизації, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.1995, комісією було проведено оцінку майна фірми та визначеного його вартість станом на 01.07.1995. Вартість об’єктів, які не підлягають приватизації було визначено у розмірі 12330 млн.крб. (рядок 19.5).

Згідно з довідкою про мобілізаційні запаси, які не підлягають приватизації, на балансі Закарпатської обласної орендної виробничо-комерційної фірми „Закарпатнафтопродукт” знаходиться мобілізаційні запаси бензину та дизпалива, зокрема, на Мукачівському ППЗН 350 тонн бензину на суму 8951 млн.крб. та 140 тонн дизпалива на суму 3379 млн.крб., всього 490 тонн на суму 12330 млн.крб.

21.07.1995 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Закарпатській області було затверджено План приватизації майна цілісного майнового комплексу Закарпатської обласної орендної виробничо-комерційної фірми „Закарпатнафтопродукт”.

Відповідно до розділу 3.2 п. 3.2.1 Плану приватизації майна цілісного майнового комплексу Закарпатської обласної орендної виробничо-комерційної фірми „Закарпатнафтопродукт”, до переліку майна, яке не підлягає приватизації, зокрема, було включено мобілізаційний недоторканий запас бензину та дизпалива в кількості 830 тонн на суму 34350 млн.крб.

Згідно з наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України від 24.07.1995 № 3/205 було створено ВАТ „Закарпатнафтопродукт-Мукачево” з статутним фондом 0 крб.

Як свідчить п. 1.1 Статуту товариства, ВАТ „Закарпатнафтопродукт-Мукачево” створене на підставі Наказу регіонального відділення Фонду державного майна України від 24.07.1995 № 3/205 шляхом поділу Закарпатської обласної орендної виробничо-комерційної фірми „Закарпатнафтопродукт” на відкриті акціонерні товариства.

Згідно з п. 1.5 Статуту, ВАТ „Закарпатнафтопродукт-Мукачево” є правонаступником державного підприємства орендної виробничо-комерційної фірми по забезпеченню нафтопродуктами „Закарпатнафтопродукт”.

Таким чином, суд дійшов висновку, що правонаступником державного підприємства обласної орендної виробничо-комерційної фірми по забезпеченню нафтопродуктами „Закарпатнафтопродукт” є відповідач –ВАТ „Закарпатнафтопроукт-Мукачево”, а тому предметом розгляду даного спору є правовідносини, які виникли спочатку між державним підприємством обласної орендної виробничо-комерційної фірми по забезпеченню нафтопродуктами „Закарпатнафтопродукт”, правонаступником якої є відповідач, та державою в особі її органу, до повноважень якого входить управління спірним майном.

Відповідач у відзиві на позов та у письмових поясненнях по справі як на одну з підстав відмови у позові зазначав про те, що у позивача –регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області –відсутні повноваження щодо звернення з позовними вимогами, які є предметом розгляду у даному спорі, оскільки спірне майно входить до складу державного матеріального резерву, а тому повноваження щодо управління ним здійснює центральний орган виконавчої влади, тобто Державний комітет України з державного матеріального резерву, який, на думку відповідача, і мав зазначені вище повноваження щодо звернення з даним позовом до суду, але цього ним зроблено не було.

Дане твердження відповідача судом відхиляються з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України „Про державний матеріальний резерв” від 24 січня 1997 року № 51/97-ВР (з змінами та доповненнями) державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

Частина 2 статті 1 Закону України „Про державний матеріальний резерв” встановлює, що мобілізаційний резерв є складовою державного резерву і включає в себе запаси матеріально-технічних та сировинних ресурсів, призначених для забезпечення розгортання виробництва військової та іншої промислової продукції, ремонту військової техніки та майна в особливий період, розгортання у воєнний час робіт по відновленню залізничних та автомобільних шляхів, морських та річкових портів, аеродромів, ліній і споруд зв’язку, газо-, нафтопродуктів, систем енерго- і водопостачання для організації безперебійної роботи промисловості, транспорту і зв’язку, подання медичної допомоги.

Статтею 4 закону передбачено, що державний резерв створює Кабінет Міністрів України. Організація формування, зберігання і обслуговування державного резерву, соціальний розвиток забезпечуються уповноваженим на це центральним органом виконавчої влади, який здійснює управління державним резервом, підприємствами, установами і організаціями, що входять до єдиної системи державного резерву України.

Управління державним матеріальним резервом здійснює Державний комітет України з державного матеріального резерву, який відповідно до Указу Президента України № 603/2001 від 07.08.2001 є правонаступником Державного агентства з управління державним матеріальним резервом.

За повідомленням державного комітету України з державного матеріального резерву № 10-2/4994 від 01.07.2002, недоторканий запас ВАТ „Закарпатнафтопродукт-Мукачево” у кількості 350 тонн бензину та 140 тонн дизпалива не є державним та мобілізаційним резервом, на обліку у Держкомрезерві України не рахується, а відповідач не є підприємством –відповідальним зберігачем матеріальних цінностей державного та мобілізаційного резервів.

Суд враховує ту обставину, що в правовому полі України відсутнє визначення „недоторканий запас”. Законом України „Про державний матеріальний резерв”, а саме статтею 12 визначається, що недоторканним є лише державний резерв матеріальних цінностей, який може використовуватися лише за рішенням Кабінету Міністрів України.

А оскільки за вказаним повідомленням Державного комітету України з державного матеріального резерву від 01.07.2002 спірне майно не є державним та мобілізаційним резервом, на обліку у Держкомрезерві України не рахується, а відповідач –не є підприємством –відповідальним зберігачем матеріальних цінностей державного та мобілізаційного резервів, відповідно, правовий статус спірного майна як мобілізаційний запас (резерв) визначений неправомірно.

В свою чергу, стаття 1 Закону України „Про приватизацію державного майна” визначає, що приватизація державного майна (далі –приватизація) –це відчуження майна, що перебуває у державній власності, і майна, що належить Автономній республіці Крим, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів на структурну перебудову економіки України.

Відповідно до статті 7 Закону України „Про приватизацію державного майна” державну політику в сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, що становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні.

Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим діють на підставі Закону України „Про Фонд державного майна України”, цього Закону, інших законів України з питань приватизації.

Згідно вимог п.п. 1.3, 1.4 Положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, затвердженого спільним наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України № 908/68 від 19.09.1999, управління державним майном, що не увійшло до статутних фондів господарських товариств здійснює Фонд державного майна України та відповідні регіональні відділення, зокрема, до часу передачі майна в управління центральних та місцевих органів виконавчої влади при наявності для того достатніх підстав.

Крім того, згідно наказу Фонду державного майна України від 05.03.2001 № 357, за результатами виконання наказу Фонду державного майна України від 09.06.1999 № 1077 „Про забезпечення збереження, контролю за використанням та реалізацією пропозицій інвентаризаційних комісій стосовно державного майна, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств в процесі приватизації, але залишилось у них на балансі”, було встановлено, що забезпечення функцій з управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств, але знаходиться на їх балансі, за територіальною ознакою –місцем розташування господарських товариств, покладається на Фонд майна АР Крим, регіональні відділення Фонду державного майна України.

На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що спірне майно: 350 тонн бензину та 140 тонн дизпалива не перебуває на обліку у Держкомрезерві України і не є державним або мобілізаційним резервом, відповідно, Державний комітет України з державного матеріального резерву не є органом, до повноважень якого входить управління спірним майном, отже, і повноважень щодо звернення до суду з позовними вимогами, які є предметом розгляду у даному спорі, також не має.

Відповідно до вимог Положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, затвердженого спільним наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України № 908/68 від 19.09.1999, державним органом до повноважень якого входить управління спірним майном є Фонд державного майна України та відповідні регіональні відділення, зокрема і позивач по справі.

А оскільки запас паливно-мастильних матеріалів підлягав створенню як власність держави згідно з розпорядженням Представника Президента України по Закарпатській області № 11-рт від 24.02.1993 „Про накопичення і зберігання в недоторканому запасі палива для заправки автомашин і шляхово-будівельної техніки народного господарства області, яка поставляється в Збройні сили України при мобілізації”, тому позивач в межах своїх повноважень, заявив право вимоги щодо повернення майна, яке на думку позивача, є державним.

Розглянувши позовні вимоги позивача по суті, суд врахував наступне:

Згідно з інвентаризаційним описом мобілізаційного запасу станом на 27.101997 по ВАТ „Закарпатнафтопродукт-Мукачево”, на підставі наказу Закарпатського регіонального відділення Фонду державного майна України від 13.10.1997 № 3/476, було проведено зняття фактичних залишків мобілізаційного запасу станом на 27.10.1997. Фактичні залишки мобілізаційного запасу становили: бензин марки А-92 та А-96 –загалом 350 тонн, дизпаливо –140 тонн.

Відповідно до Протоколу від 28.10.1997 засідання інвентаризаційної комісії по проведенню інвентаризації державного майна, яке не увійшло до статутного фонду ВАТ „Закарпатнафтопродукт-Мукачево”, створеного в процесі приватизації, встановлено, що згідно затвердженого наказом від 21.12.1995 № 3/519 Акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу Мукачівського підприємства по забезпеченню нафтопродуктами Закарпатської обласної орендної ВКФ „Закарпатнафтопродукт” до статутного фонду ВАТ „Закарпатнафтопродукт-Мукачево” не увійшло майно, для якого встановлений особливий режим приватизації, зокрема і мобілізаційний запас вартістю 141220 грн.

Зазначеним Протоколом станом на 28.10.1997 інвентарізаційною комісією була встановлена наявність мобілізаційного запасу у кількості 350 тонн бензину вартістю 140739,90 грн. та 140 тонн дизельного палива, вартістю 27601 грн. Мобілізаційний запас зберігається на ВАТ „Закарпатнафтопродукт-Мукачево” згідно правил зберігання нафтопродуктів.

11.05.2004 наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області № 09-01/138 „Про затвердження складу комісії по перевірці наявності, зберігання та використання державного майна (бензину та дизпалива), яке не увійшло до статутних

фондів ВАТ „Закарпатнафтопродукт-Ужгород” та ВАТ „Закарпатнафтопродукт-Мукачево” в процесі приватизації”, було затверджено склад комісії для перевірки наявності, зберігання та використання державного майна (бензину та дизпалива), яке не увійшло до статутного фонду ВАТ „Закарпатнафтопродукт-Мукачево” в процесі його приватизації. 18.05.2004 на виконання наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області від 11.05.2004 № 09-01/138 створеною комісією було складено та підписано Акт перевірки, утримання, зберігання та використання державного майна, яке не увійшло до статутного фонду ВАТ „Закарпатнафтопродукт-Мукачево” (правонаступника Мукачівського ППЗН Закарпатської ООВКФ „Закарпатнафтопродукт”), створеного в процесі приватизації.

Згідно зазначеного Акту перевірки від 18.05.2004, станом на 18.05.2004 майно, яке не увійшло до статутного фонду ВАТ „Закарпатнафтопроудкт-Мукачево” обліковується в реєстрі державного майна, яке не увійшло до статутних фондів в процесі приватизації. Окремого обліку і зберігання недоторканого запасу (350 тонн бензину та 140 тонн дизельного палива на загальну суму 12330 млн. крб.) на підприємстві не ведеться, а ведеться загальний облік. Загальний облік ПММ, які знаходяться в обігу, перевищує обсяги недоторканого запасу, відображеного в процесі приватизації.

В матеріалах справи знаходяться паспорти якості на мобілізаційний запас бензину та дизельного палива за період 1993-1997 років, який знаходився на Мукачівському підприємстві по забезпеченню нафтопродуктами, а потім на ВАТ „Закарпатнафтопродукт-Мукачево”, згідно яких нафтопродукти –бензин та дизельне паливо –зберігаються на підприємстві з 1987 року, на момент складання паспортів якості вони не відповідали вимогам Держстандарту і є некондиційними та підлягають оновленню або реалізації.

Відповідно до Актів про вилучення з комерційної наявності та занесення до недоторканого запасу нафтопродуктів, які складались в період 1993-1997 роки, і належним чином завірені копії яких знаходяться в матеріалах справи, з комерційної наявності Мукачівського підприємства по забезпеченню нафтопродуктами було знято та занесено до недоторканого запасу Міністерства оборони України нафтопродукти: бензин та дизпаливо.

На виконання доручення Українського об’єднання по забезпеченню нафтопродуктами „Укрнафтопродукт” від 12.11.1996 № 09/17, ВАТ „Закарпатнафтопродукт-Мукачево” повідомив, що недоторканий запас зберігається сумісно з поточними запасами. Станом на 01.12.1996 запаси підприємства, порівняно з запасами станом на 01.01.1994 збільшились.

Відповідно до розділу ХУ Прикінцевих положень Конституції України закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними у частині, що не суперечить Конституції України.

Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року, який набрав чинності з 01.01.2004, встановлює, що до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України 2004 року, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки правовідносини між державним підприємством обласної орендної виробничо-комерційної фірми по забезпеченню нафтопродуктами „Закарпатнафтопродукт”, правонаступником якої є відповідач - ВАТ „Закарпатнафтопродукт-Мукачево”, та державою, в особі її органу, до повноважень якого входить управління майном, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області, тобто позивачем по даній справі, виникли в період дії ЦК УРСР 1963 року, суд дійшов висновку, що дані правовідносини регулюються ЦК УРСР 1963 року, але оскільки між моментом виникнення правовідносин між сторонами та днем звернення позивача до суду про повернення державі спірного майна, набрав чинності новий Цивільний Кодекс України, то до наслідків зазначених правовідносин повинні застосовуватися норми нових Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, оскільки відповідні цивільні обов’язки у сторін можуть виникнути з моменту прийняття судового рішення, тобто після 1 січня 2004 року.

Позивач вважає, що відповідач набув майно без достатньої правової підстави.

Посилається на те, що відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов’язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов’язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

В частині 2 цієї ж статті вказано, що положення цієї глави (гл. 83 „Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави”), застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно зі ст. 1213 ЦК України набувач зобов’язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставі своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 2 статті 35 ГПК України передбачено, що факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.09.2006 № 3/106-45/194т-32/358т за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області до Відкритого акціонерного товариства „Закарпатнафтопродукт-Мукачево” про визнання права державної власності на майно, яке є предметом даного спору, у позові відмовлено, а в мотивувальній частині рішення зазначено:

„Оскільки за повідомленням Державного комітету України з державного матеріального резерву № 10—2/4994 від 01.07.2002, спірне майно: 350 тонн бензину та 140 тонн дизпалива не є державним та мобілізаційним резервом, на обліку у Держкомрезерві України не рахується, а відповідач не є підприємством –відповідальним зберігачем матеріальних цінностей державного та мобілізаційного резервів, відповідно, правовий статус спірного майна державою, зокрема і Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Закарпатській області визначено не було.

Таким чином, за розпорядженням № 11-рт від 24.02.1993 було прийнято рішення лише про віднесення до недоторканого запасу держави паливно-мастильних матеріалів, місцезнаходженням яких було визначено базу Закарпатської обласної орендної виробничо-комерційної фірми „Закарпатнафтопродукт” (правонаступником якої є відповідач).

Але при віднесенні до недоторканого запасу зазначених вище паливно-мастильних матеріалів, регіональним відділенням Фонду державного майна України у Закарпатській області, органом, який наділений повноваженнями на управління державним майном за його місцезнаходженням, тобто позивачем по даній справі, було визначено лише місцезнаходження плавно-мастильних матеріалів, які повинні були бути віднесені до недоторканого запасу, а саме місцем їх перебування було визначено базу Мукачівського ППЗН Закарпатської обласної орендної виробничо-комерційної фірми „Закарпатнафтопродукт”. Порядку ж передачі, обліку, зберігання, освіження та оновлення нафтопродуктів позивачем визначено не було, також не був визначений і правовий статут майна, яке планувалось зберігати на базі Мукачівського ППЗН.

Крім того, позивачем не надано до справи первинних бухгалтерських документів на підтвердження формування „недоторканого запасу” в кількості 350 тонн бензину та 140 тонн дизпалива: актів закладення, нарядів, накладних тощо. Позивачем не доведено виділення відповідачу коштів на формування та зберігання майна вказаного „Мобілізаційного резерву”, не обґрунтовано обов’язок відповідача створювати та зберігати вказаний „недоторканий запас” за власні кошти.

Дослідивши надані докази, судом встановлено, що жодних доказів, в розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України, щодо фактичної передачі відповідачу саме спірного майна у власність або зберігання на підставі розпорядження № 11-рт від 24.02.1993 року складання актів приймання-передавання, укладення цивільно-правових угод щодо зберігання –позивачем суду також не надано.

Твердження позивача у позові та додаткових письмових поясненнях по справі про те, що ознакою того, що спірне майно є державною власністю з огляду на те, що з 1993 року 350 тонн бензину та 140 тонн обліковується в реєстрі державного майна, яке не увійшло до статутних фондів в процесі приватизації, - судом відхиляється, як таке, що не було доведено ні у поясненнях позивача, ні підтверджено ним відповідними засобами доказування у відповідності до ст. ст. 34, 35 Господарського процесуального кодексу, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, починаючи з 1993 року запас нафтопродуктів обліковувався на підприємстві спільно з поточними запасами, будь-якого окремого обліку запасу нафтопродуктів не велось, що підтверджується Актом від 18.05.2004 перевірки, утримання, зберігання та використання державного майна, яке не увійшло до статутного фонду ВАТ „Закарпатнафтопродукт-Мукачево”.

В свою чергу, відповідачем, починаючи з 1993 року, складались відповідні Паспорти якості на „мобілізаційний запас” бензину та дизельного палива, згідно яких „недоторканий запас” нафтопродуктів був некондиційним та підлягав оновленню.

Позивачем до суду не надано доказів укладення з відповідачем цивільно-правових угод, з Закарпатською обласною орендною виробничо-комерційною фірмою „Закарпатнафтопродукт” та його правонаступником на зберігання спірного майна, не доведено виділення державою коштів на зберігання спірного майна.

Тобто, починаючи з 1993 року, „мобілізаційний запас” нафтопродуктів у кількості 350 тонн бензину та 140 тонн дизпалива обліковувався в реєстрі державного майна, яке не увійшло до статутних фондів в процесі приватизації у тому стані, у якому його було створено у 1987 році, тобто держава, в особі уповноваженого нею органу на управління державним майном, вчинила дії тільки щодо реєстрації належного їй мобілізаційного запасу нафтопродуктів.

Станом на момент проведення приватизації обласної орендної виробничо-комерційної фірми „Закарпатнафтопродукт” 24.07.1995 згідно наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України № 3/205 про створення ВАТ „Закарпатнафтопроудкт-Мукачево”, правовідносини щодо управління майном, що не увійшло до статутних фондів товариств регулювались Законом України „Про власність”, Декретом Кабінету Міністрів України від 15 грудня 1992 року № 8-92 „Про управління майном, що є у загальнодержавній власності (який втратив чинність згідно із Законом України від 21.09.2006 №185-У ”Про управління об’єктами державної власності”), Указом Президента України „Про забезпечення управління майном, що перебуває у загальнодержавній власності, у процесі його приватизації” 19 червня 1995 року № 459/95, тощо.

Стаття 33 частина 2 Закону України „Про власність” (в редакції чинній на момент проведення приватизації обласної орендної виробничо-комерційної фірми „Закарпатнафтопродукт”) визначала, що державні органи, уповноважені управляти державним майном, вирішують питання створення підприємств і визначення цілей їх діяльності, реорганізації і ліквідації, здійснюють контроль за ефективністю використання і схоронністю довіреного їм державного майна та інші правомочності відповідно до законодавчих актів України.

Окрім того, відповідно до абзацу п’ятого пункту 2 декрету Кабінету Міністрів України від 15 грудня 1992 року № 8-92 „Про управління майном, що є у загальнодержавній власності” міністерства та інші підвідомчі Кабінету Міністрів України органи державної виконавчої влади відповідно до покладених на них повноважень здійснюють контроль за ефективністю використання і збереженням закріпленого за підприємствами державного майна.

Пунктом 1.3 Порядку відображення в бухгалтерському обліку і звітності операцій, пов’язаних з приватизацією та орендою державних підприємств, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 16 грудня 1993 року № 109 встановлено, що на державному підприємстві, що підлягає приватизації або передачі в оренду, проводиться інвентаризація майна, капітальних і фінансових вкладень, незавершеного виробництва, коштів, зобов’язань, розрахунків тощо відповідно до Положення про інвентаризацію майна державних підприємств, що приватизуються, а також майна державних підприємств та організацій, яке передається в оренду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 1993 року № 158.

Положенням про інвентаризацію майна державних підприємств, що приватизуються, а також майна державних підприємств та організацій, яке передається в оренду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 1993 року № 158 визначено, що головною метою інвентаризації є визначення фактичної наявності й стану майна з даними бухгалтерського обліку, врегулювання інвентаризаційних різниць та відображення результатів інвентаризації у передаточному балансі.

Згідно пункту 22 зазначеного Положення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 1993 року № 158, виробничі запаси (товарно-матеріальні цінності) вносяться до інвентаризаційних описів за кожним окремим найменуванням. При їх інвентаризації встановлюється фактична наявність сировини, матеріалів, палива, покупних напівфабрикатів, тари, запасних частин, малоцінних та швидкозношуваних предметів, товарів, готової продукції та інших матеріальних цінностей.

Указом Президента України „Про забезпечення управління майном, що перебуває у загальнодержавній власності, у процесі його приватизації” від 19 червня 1995 року № 459/95 було визначено повноваження міністерств та інших центральних органів державної виконавчої влади щодо управління майном, зокрема і здійснення контролю за ефективністю використання і збереження закріпленого за підприємствами майна.

Таким чином, суд дійшов висновку, що Фонду державного майна України, як орган центральної виконавчої влади, наділений державою повноваженнями щодо управління об’єктами державної власності, в особі його регіонального відділення –позивача по справі –при проведенні приватизації обласної орендної виробничо-комерційної фірми „Закарпатнафтопродукт” повинен був вчинити дії, направлені на здійснення контролю за ефективністю використання і збереження майна, встановити фактичну наявність паливних матеріалів, тобто провести інвентаризацію або укласти цивільно-правові угоди щодо зберігання –у випадку наміру залишити майно у державній власності, або ж визначити спосіб та порядок його приватизації –у випадку наміру виведення паливних матеріалів з державної власності.

Але, будь-яких дій, направлених на здійснення управління майном, визначення способу контролю за ефективністю використання або збереження державного майна –нафтопродуктів у кількості 350 тонн бензину та 140 тонн дизпалива згідно вимог Указу Президента України „Про забезпечення управління майном, що перебуває у загальнодержавній власності, у процесі його приватизації” від 19 червня 1995 року №459/95 та Декрету Кабінету Міністрів України від 15 грудня 1992 року №8-92 „Про управління майном, що є у загальнодержавній власності”, який був чинний станом на момент приватизації обласної орендної виробничо-комерційної фірми „Закарпатнафтопродукт” –здійснено не було, оскільки запас нафтопродуктів було лише внесено до Реєстру державного майна, яке не увійшло до статутних фондів в процесі приватизації.

Суд приходить до висновку, що держава, в особі уповноваженого нею органу по управлінню державним майном, тобто позивача –регіонального відділення ФДМУ у Закарпатській області, свої зобов’язання стосовно вказаних нафтопродуктів у кількості 350 тонн бензину та 140 тонн дизпалива не виконувала, оскільки не було визначено ні порядку або режиму його зберігання, ні порядку обліку, зміни, оновлення або освіження, жодних коштів на утримання або оплату за зберігання не сплачувалось, також не було визначено і правовий статус накопиченого майна, яке з 1993 року не оновлювалось, внаслідок чого втратило свою кондиційність, і було визначено як таке, що не відповідає вимогам Держстандарту.”

Крім того, суд констатує те, що позивач пропустив строк позовної давності, передбачений ст. 257 Цивільного кодексу України, оскільки позивач дізнався про порушене право 01.03.2004, про що сам зазначив у письмовому уточненні до позовної заяви від 21.03.2008 № 09-10/1016 і на що звернув увагу відповідач у відзиві на позовну заяву.

З огляду на викладене у позові належить відмовити повністю.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.          У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлений і оформлений відповідно до ст. 85 ГПК України 11 червня 2008 року.

Суддя                                                                       Л.М.Якимчук