ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2008 р.

№ 5/254

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

суддів

Панової І.Ю.,

Заріцької А.О. (доповідач у справі),

Ткаченко Н.Г.

розглянувши касаційну скаргу

товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Олександрія-хліб"

на рішення

та постанову

господарського суду Кіровоградської області від 18 січня 2008 року

Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 2 квітня 2008 року

у справі

№ 5/254

господарського суду

Кіровоградської області

за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Олександрія-хліб"

до

відкритого акціонерного товариства комерційного банку "Надра"

про

визнання договору застави майна недійсним

за участю представників:

ВАТ КБ "Надра" Колянчука А.І.,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 18 січня 2008 року (суддя Змеул О.А.) у справі № 5/254 у позові ліквідатора товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Олександрія-хліб" (далі –ТОВ "Торговий дім "Олександрія-хліб") про визнання договору застави недійсним відмовлено повністю.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 2 квітня 2008 року (судді: Науменко І.М. –головуючий, Білецька Л.М., Голяшкін О.В.) апеляційну скаргу ТОВ "Торговий дім "Олександрія-хліб" залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, ліквідатор ТОВ "Торговий дім "Олександрія-хліб" звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить прийняті у справі рішення скасувати, позов задовольнити. В обґрунтування касаційної скарги заявник посилається на порушення судом норм матеріального права, зокрема, ч.ч. 10, 11 ст. 17, ч. 1 ст. 25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” (далі –Закон).

За розпорядженням заступника Голови Вищого господарського суду України від 14 липня 2008 року розгляд касаційної скарги здійснюється колегією суддів Вищого господарського суду України у складі: судді Панової І.Ю. –головуючого, суддів Заріцької А.О., Ткаченко Н.Г.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши застосування судами норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою господарського суду Кіровоградської області від 22 березня 2007 року ТОВ "Торговий дім "Олександрія-хліб" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Залуцьку О.С. (далі –ліквідатор).

18 жовтня 2007 року ТОВ "Торговий дім "Олександрія-хліб" в особі ліквідатора звернулося до суду з заявою про визнання недійсним з моменту укладання договору застави майна від 1 липня 2005 року № 006/1, укладеного між банкрутом та відкритим акціонерним товариством комерційним банком "Надра" (далі –ВАТ КБ "Надра"). Як на правові підстави своїх вимог позивач послався на ст.ст. 203, 207, 215 ЦК України.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 1 липня 2005 року між ВАТ КБ "Надра" та ТОВ "Торговий дім "Олександрія-хліб" було укладено договір кредитної лінії (а.с. 25).

В забезпечення виконання зобов'язань за договором кредитної лінії позивач передав відповідачу у заставу майно - товар в обігу, відповідно до п. 2 згаданого вище договору застави.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України "Про забезпечення вимог та реєстрацію обтяжень" обтяжувач та боржник повинні досягти згоди про максимальний розмір вимоги, яка забезпечується обтяженням.

В обґрунтування позову ліквідатор боржника послався на те, що договір застави суперечить вимогам ст. 22 Закону України "Про забезпечення вимог та реєстрацію обтяжень" і тому, на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України має бути визнаний недійсним. Суд першої інстанції з такими доводами непогодився і правомірно відхилив їх виходячи з наступного.

З урахуванням ст. 19 Закону України "Про заставу" сторони визначили обсяг вимог, що задовольняються за рахунок заставного майна, а саме: вимоги банку до боржника у повному обсязі, що визначаються на момент їх фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання, а також неустойку (штраф, пеню), що передбачена кредитним договором.

Суд апеляційної інстанції погодився з позицією суду першої інстанції про те, що договір відповідає ст. 19 Закону, а тому немає порушень приписів ст. 22 і також не прийняв вказаних доводів ліквідатора товариства та зазначив, що договір застави відповідає вимогам ст. 12 Закону України "Про заставу", яка встановлює вимоги до форми договору застави, а недодержання приписів ст. 22 цього Закону не є підставою для визнання договору недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до підпункту "н" п. 5.5 Статуту ТОВ "Торговий дім "Олександрія-хліб", в новій редакції, до виключної компетенції вищого органу товариства - загальних зборів відноситься вирішення питання про отримання кредитів, позик, надання в заставу майна та майнових прав, виступ майновим поручителем.

Судом першої інстанції встановлено, що протоколом від 30 червня 2005 року № 7 збори учасників ТОВ "Торговий дім "Олександрія-хліб" прийняли рішення про надання в заставу ВАТ "КБ "Надра" для забезпечення виконання зобов'язань за договором про відкриття мультивалютної кредитної лінії на загальну суму 10 000 000 грн., строком на один рік та процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 18 % для траншів у гривні та 13% у доларах США товару у обігу (далі –рішення) (т. 2 а.с. 63).

Крім того, відповідно до п. 2 рішення вирішено надати директору ТОВ "Торговий дім "Олександрія-хліб" Коробову А.В. повноваження на підписання договору застави.

Судом першої інстанції також встановлено, що оскільки Коробову А.В. належить 95% статутного фонду товариства, то відповідно при голосуванні на загальних зборах учасників йому належало 95 % голосів.

В обґрунтування касаційної скарги позивач зазначив, що судами не було належним чином з'ясовано повноваження директора ТОВ "Торговий дім "Олександрія-хліб" –Коробова А.В. на укладення договору застави, оскільки відповідно до нової редакції статуту ТОВ "Торговий дім "Олександрія-хліб", від 1 листопада 2006 року, Коробову А.В. належало 5% статутного фонду товариства, а 95% - ТОВ "Перспективні інвестиційні програми". При цьому позивачем не враховано, що вказаний ним статут діяв на час подання позову, а не на час укладення договору застави. Крім того, в підтвердження вказаного скаржник не надав копії статуту банкрута в новій редакції станом на який він послався, у зв'язку з чим, з урахуванням повноважень касаційної інстанції та приписів ст. 111-7 ГПК України, Вищий господарський суд України не має права на надання оцінки зазначеному і вважає, що ліквідатором товариства не доведено підстав для визнання договору недійсним з посиланням на ст. 203 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що загальними зборами учасників товариства не приймалось рішення про надання директору товариства дозволу на укладання договору застави майна спростовуються матеріалами справи, зокрема, копією протоколу № 7 від 30 червня 2005 року (т. 2 а.с. 63).

В той же час, вказуючи про те, що загальними зборами учасників товариства не приймалось жодних рішень про надання директору дозволу на укладання договору застави, скаржник на таке рішення посилається і в обґрунтування касаційної скарги зазначає, що Коробовим А.В. договір застави було укладено на умовах де відсоткова ставка вища, ніж передбачено рішенням загальних зборів.

Суди вказали, що згідно із змінами внесеними державним реєстратором до статуту 16 лютого 2006 року, - Коробов А.В. є єдиним власником товариства, оскільки йому належить 100% статутного фонду, однак на відповідний доказ не послались, що колегією суддів визнається помилковим.

Однак суди обґрунтовано не прийняли дані доводи ліквідатора, пославшись на те, що розмір процентної ставки не впливає на кількість продукції, яка заставлена.

В обґрунтування рішення суд першої інстанції послався на те, що ліквідатор банкрута подав позов з урахуванням вимог п. 10 ст. 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", однак подана позовна заява не підпадає під обставини, що встановлені ст. 25 цього Закону оскільки договір застави не завдає збитки, не може вважатись довгостроковим договором або розрахованим на одержання позитивних результатів для боржника в довгостроковій перспективі, виконання договору застави не може створити перешкоди відновленню платоспроможності, оскільки товариство вже визнано банкрутом.

Однак, судом першої інстанції не враховано того, що даний позов заявлено з посиланням на ст. 203 ЦК України, а не ст.ст. 17, 25 Закону.

Враховуючи, що підстави для визнання угод боржника недійсними містяться у ч. 11 ст. 17 Закону, положення останньої і підлягають застосуванню у разі подання заяви про визнання угоди недійсною. Положення наведеної норми є спеціальними і застосовуються судом виключно на стадії санації при розгляді відповідної заяви керуючого санацією.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що вказана норма закону не встановлює підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, а лише визначає випадки, у яких ліквідатор може звертатись до суду із заявою про визнання недійсними угод боржника.

Таким чином, виходячи з аналізу зазначеної норми закону, ліквідатор вправі відмовитись саме від виконання договорів, і виключно тих, які не виконані повністю або частково і завдають боржнику збитків. Отже, ліквідатор має право подати позови про визнання недійсними лише тих угод, які боржником (в даному випадку позивачем) не виконані повністю або частково.

Як вбачається з позовної заяви ліквідатора банкрута, останній звернувся до суду також не на підставі ст. 25 Закону відповідно до приписів якої ліквідатор з дня свого призначення з підстав, передбачених ч. 10 ст. 17 цього Закону, подає до господарського суду заяви про визнання недійсними угод боржника.

Доводи ліквідатора про те, що сплата процентів за користування кредитором не є доказом схвалення договору застави та дій Коробова А.В. по укладанню договору, а є лише підтвердженням виконання договору кредитування є обґрунтованими, однак не спростовують висновків судів.

Судами було встановлено, що на виконання договору застави позичальником банку було передано майно, а отже договір застави було виконано.

Обставини недійсності договору, на які посилається заявник касаційної скарги, у судовому засіданні доведені не були.

Відтак, судом першої інстанції було обґрунтовано відмовлено позивачу у позові з підстав його недоведеності, з чим правомірно погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтувавши свої висновки у постанові.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржені постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 2 квітня 2008 року та рішення господарського суду Кіровоградської області від 18 січня 2008 року прийняті з дотриманням норм матеріального і процесуального права і підстав для їх скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Олександрія-хліб" залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 2 квітня 2008 року та рішення господарського суду Кіровоградської області від 18 січня 2008 року у справі № 5/254 залишити без змін.

Головуючий І.Ю. Панова

Судді                                                                        А.О. Заріцька

Н.Г. Ткаченко