ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2008 р.

№ 46/397

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Божок В.С. - головуючого,

Костенко Т. Ф.,

Коробенко Г.П.,

розглянувши матеріали

касаційної скарги

ТОВ "Ініс ЛТД"

на постанову

Київського апеляційного господарського суду від 31.03.2008

у справі

господарського суду м. Києва

за позовом

ТОВ "Ініс ЛТД"

до

ТОВ "Скан Тек"

про

стягнення 10259, 55 грн.,

в судовому засіданні взяли участь представники:

позивача: Шайманова С.Л. (дов. від 08.07.08 № 39), Овчаренко О.А. (дов. від 08.07.08 № 40),

відповідача: Журавльова В.В. (дов. від 08.07.08),

ВСТАНОВИВ :

Рішенням від 10.12.2007 господарського суду м. Києва в позові про стягнення боргу за договором № 12/1/5 від 12.01.2005 про перевезення зовнішньо-торгових вантажів, штраф за простій транспортного засобу, пені та 3% річних відмовлено повністю.

Постановою від 31.03.08 Київського апеляційного господарського суду вказане вище рішення залишено без змін.

Не погоджуючись з судовими рішеннями, ТОВ "Ініс ЛТД" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою і просить їх скасувати з огляду на порушення судами норм матеріального та процесуального права, а також невірною оцінкою обставин справи, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при винесенні оспорюваного судового акту знаходить необхідним касаційну скаргу задовольнити частково.

Як було встановлено місцевими господарськими судами, які приймали рішення у даній справі, відповідно до умов договору №12/1/5 про перевезення зовнішньоторгових вантажів від 12.01.2005, укладеного між сторонами спору та заявки на перевезення вантажів автомобільним транспортом № 8/06/06, позивачем було надано відповідачу транспортні послуги з перевезення вантажу за маршрутом: м. Бориспіль (Україна) - м. Новомосковськ (Російська Федерація). Розмір винагороди позивача за надані послуги згідно із заявкою становив 950 доларів США в гривнях по курсу Національного банку України, що на день виставлення рахунку складає 4797, 50 грн.

Відповідно до вказаної заявки та п. 5.6 договору відповідач повинен був сплатити позивачу винагороду за транспортні послуги не пізніше 10-15 днів з моменту надання належних документів (міжнародна товарно-транспортна накладна СМR, рахунок-фактура, податкова накладна, акт виконаних робіт).

Доставка вантажу та виконання позивачем зобов'язання за даним договором вбачається з міжнародної товаротранспортної накладної СМR № 599697 від 13.06.2006, яка містить відбиток печатки вантажоодержувача.

Судами з’ясовано, що необхідні для оплати документи на суму 4797,50 грн. були надані відповідачу 20.07.2006, тобто, обов’язок відповідача оплатити надані послуги з перевезення наступив 31.07.2006.

На неодноразові усні та письмові вимоги про оплату наданих послуг відповідач посилався на те, що оскільки частина доставленого вантажу виявилася пошкодженою в результаті підмокання, відповідач утримує належні до сплати за перевезення кошти як компенсацію за нанесені позивачем збитки.

Після чого відповідач звернуся з претензією до позивача про відшкодування вартості пошкодженої продукції в розмірі 6 237,21 грн.

У відповідь на дану претензію позивач повідомив відповідача, що дійсно, при вивантаженні доставленої продукції на склад одержувача було виявлено частину підмочених коробів з товаром, однак, згідно з Актом прийняття продукції підмокання товару сталося не з вини перевізника (позивача). Також була виставлена вимога оплатити надані послуги з перевезення.

Не погодившись з доводами позивача, відповідач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з позивача суми завданих збитків в результаті пошкодження доставленого товару.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.01.2007 р. у справі № 31/558 вимоги ТОВ “Скан Тек” про стягнення з ТОВ “Ініс ЛТД” 6 266,43 грн. збитків задоволено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду по справі № 31/558 від 24.04.2007 рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2007 скасовано, у позові відмовлено повністю (постанова Київського апеляційного господарського суду набрала законної сили).

При цьому в казаній постанові зазначено про відсутність вини ТОВ “Ініс ЛТД” у настанні збитків в результаті надання послуг перевезення.

При прийнятті оскаржуваних судових рішень суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідно до п. 6.5 договору №12/1/5 від 12.01.2005 р. відповідач сплачує позивачу штраф під час простою автомобіля при розвантажені, митній очистці (не враховуючі вихідні та святкові дні) в розмірі 270 грн. за кожну повну добу простою на території країн СНД при умові пред'явлення підтверджуючих документів.

З відмітки на міжнародній товарно-транспортній накладній СМR № 599697, пояснень водія Зибцева С.Г. щодо обставин перевезення, витягу з міжнародної бази даних митних органів про доставку товарів за книжками МДП (ТІК Саrпеt) вбачається, що доставка товару до митниці призначення та розмитнення була здійснена 19.06.2006 р.

Дослідивши відмітку вантажоодержувача на міжнародній товарнотранспортній накладній СМК № 599697 та складений акт про прийом товарів, суди встановили, що розвантаження було здійснене 28.06.2006, тобто, за спливом 9 діб з дати доставки товару (з яких 2 дні вихідних), у зв’язку з чим дійшли висновку, що відповідач повинен сплатити позивачу штраф за допущений простій транспортного засобу у розмірі 1 890 грн. (7 діб х 270 грн.).

Разом з тим суди, вважаючи, що позивач звернувся за захистом свого порушеного права з пропуском 6-місячного строку позовної давності, оскільки з позовної заяви ТОВ “Ініс ЛТД” до ТОВ “Скан Тек” від 18.06.2007 вбачається, що позивачу стало відомо про настання події, що стала підставою для пред'явлення позову 31.07.2006 та враховуючи, що 29.10.2007 представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності відповідно до ст. 926, ч. 3 ст. 267 ЦК України, п. 168 Статуту автомобільного транспорту УРСР, затвердженого постановою Ради міністрів Української РСР від 27.06.1969 та надано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позову з причин пропуску шестимісячного строку позовної давності, суди в позові відмовили.

При цьому Конвенція про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956, котра встановлює термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється Конвенція, в один рік, судами застосована не була, з огляду на ратифікацію останньої в серпні 2006 року, (Закон України “Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів” від 01.08.2006 р № 57-V), в той час, як перевезення, згідно з яким виник спір, здійснене у червні 2006 року.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає такий висновок судів попередніх інстанцій необгрунтованим.

Так, судами попередніх інстанцій не враховано того, факту, що відповідно до п. 9 договору від 12.01.05 № 12/1/5, на підставі якого здійснювалось спірне перевезення, цей договір є безстроковим і набуває чинності з моменту його підписання, тобто, діє до теперішнього часу.

При цьому статтею 1 Конвенції встановлено, що її положення застосовуються до кожного договору дорожнього перевезення вантажів за винагороду за допомогою транспортних засобів, коли місце завантаження і місце доставки вантажу, зазначені в договорі, знаходяться на території двох різних країн, з котрих щонайменше одна є учасницею Конвенції. Застосування Конвенції не залежить від місця перебування і національності сторін, що уклали договір. У цьому зв’язку судами не враховано, що розвантаження доставленого товару було здійснено на території Російської Федерації, яка є учасником Конвенції.

Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України "Про правонаступництво України" Україна є правонаступником прав і обов’язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам республіки. При цьому СРСР було ратифіковано Конвенцію про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів і вона вступила в силу для СРСР 01.08.1986 року.

З огляду на вказане судові рішення підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд.

При новому розгляді справи місцевому господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з’ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, надати об’єктивну оцінку доказам, які мають юридичне значення для її розгляду, правильно застосувати норми матеріального права, які регулюють спірні відносини.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Рішення від 10.12.07 господарського суду м. Києва та постанову від 31.03.08 Київського апеляційного господарського суду у справі № 46/397 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду м Києва.

Головуючий Божок В.С.

Судді Костенко Т.Ф.

Коробенко Г.П.