ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2008 р.

№
2-2153/06

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого

Губенко
Н.М.

суддів

Барицької
Т.Л. Шевчук
С.Р.

за
участю представ-ників сторін:
від позивача: від відповідача:

повідомлений, але не з'явився; Вашатко Л.С.
-представник (дов. № 299 від 29.01.2007),

розглянувши
у відк-ритому судовому засіданні касаційну скаргу

ОСОБА_1

на
рішення  від та на постанову від

Красногвардійського
районного суду АР Крим 05.12.2006 Севастопольського апеляційного
господарського суду 25.04.2007

у
справі

№
2-2153/06

за
позовом

ОСОБА_1

до

Сільськогосподарського
товариства з обмеженою відповідальністю "Дружба народів"

про

стягнення
вартості частки майна та частки прибутку з урахуванням індексу інфляції та
трьох відсотків річних

ВСТАНОВИВ:

У
вересні 2006 року ОСОБА_1  звернулась до
Красногвардійського районного суду Автономної Республіки Крим з позовом до
Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Дружба
народів" (далі -Товариство) про стягнення вартості частки майна,
пропорційній її частці у статутному фонді Товариства, належної їй частини
прибутку, отриманого Товариством у 2005 році до моменту її виходу зі складу
Товариства за сім місяців з січня по липень 2006 року у розмірі 74 549,61 грн.
з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних.

До
винесення рішення у справі ОСОБА_1 збільшувала розмір позовних вимог,
відповідно до останньої заяви про збільшення позовних вимог від 05.12.2006
ОСОБА_1 просила суд стягнути з Товариства вартість частки майна, пропорційній
її частці у статутному фонді Товариства, належної їй частини прибутку,
отриманого Товариством у 2005 році до моменту її виходу зі складу Товариства з
січня по грудень 2006 року у розмірі 133 680,98 грн. з урахуванням індексу
інфляції та трьох відсотків річних.

Рішенням
Красногвардійського районного суду Автономної Республіки Крим від 05.12.2006 у
справі № 2-2153/2006р. у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства про стягнення
вартості частки майна та частки прибутку з урахуванням індексу інфляції та
трьох відсотків річних відмовлено повністю.

Постановою
Севастопольського апеляційного господарського суду від 25.04.2007 у справі №
2-2153/06 (22-ц-2788/2007) апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково;
рішення Красногвардійського районного суду Автономної Республіки Крим від
05.12.2006 у справі № 2-2153/2006р. змінено, резолютивну частину рішення
викладено в наступній редакції:

"В
частині позовних вимог ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою
відповідальністю "Дружба народів" про стягнення вартості майна,
пропорційній частці у статутному фонді Товариства, відмовити.

Позовні
вимоги в частині стягнення частки прибутку за 2005 рік з урахуванням індексу
інфляції та трьох відсотків річних задовольнити частково.

Стягнути
з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Дружба
народів" на користь ОСОБА_1 17,96 грн. прибутку з урахуванням індексу
інфляції та трьох відсотків річних, а також 0,17 грн. державного мита.

Стягнути
з ОСОБА_1 у доход держави державне мито у розмірі 1 336,63 грн., зарахувавши
гроші до місцевого бюджету, а також витрати на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу у розмірі 30,00 грн. на користь Управління
державної судової адміністрації України в АР Крим".

Рішення
суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про
виплату грошової вартості частки позивача у статутному фонді Товариства,
залишене без змін постановою апеляційного господарського суду, мотивоване тим,
що оскільки пунктом 14.2 статуту Сільськогосподарського товариства з обмеженою
відповідальністю "Дружба народів" (2004 року) передбачено порядок
розрахунку з учасником, який вийшов (виключений) з Товариства, саме шляхом
видачі майна в натуральній формі, та враховуючи те, що при вступі до
Товариства позивачем в якості внеску до статутного фонду Товариства було
внесено частку у натуральній формі (майновий пай), позовні вимоги в цій частині
не підлягають задоволенню; при цьому, апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному порядку, прийшов до висновку, що порядок
виділення частки учасника, закріплений у статуті СТОВ "Дружба
народів", не є таким, що суперечить вимогам законодавства, оскільки
можливість виділення частки у натуральній формі прямо передбачається нормами
Цивільного кодексу України та Закону України "Про господарські
товариства". Крім того, апеляційний господарський суд, змінюючи рішення
суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про
стягнення належної позивачу частини прибутку Товариства за 2005 рік, мотивує
своє рішення тим, що відповідно до ч. 2 ст. 54 Закону України "Про господарські
товариства", ч. 3 п. 14.2 статуту СТОВ "Дружба народів" позивач
має право на виплату належної йому частки прибутку, при цьому, судом розрахунок
проводився на підставі інформації, зазначеній у звіті про фінансові результати
Товариства за 12 місяців 2005 року за формою № 2, шляхом вирахування частки
позивача у процентному відношенні до статутного фонду Товариства та відповідно
до цього і частки прибутку Товариства, який підлягає виплаті, за вказаний рік.
Апеляційний господарський суд також не прийняв до уваги заяву позивача про
неможливість виконання рішення в частині сплати державного мита та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у зв'язку із тим, що
позивач є інвалідом другої групи (копія відповідної довідки додана до заяви), оскільки
відповідно до ст. 101 ГПК України заявник не обґрунтував неможливість подання
цього доказу до суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього, крім
того, даний документ (довідка) не засвідчений та для огляду суду не
представлений його оригінал.

Не
погоджуючись з судовими рішеннями попередніх інстанцій, ОСОБА_1 звернулась до
Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення
Красногвардійського районного суду Автономної Республіки Крим від 05.12.2006 та
постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 25.04.2007 у
справі № 2-2153/06 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

Підстави
касаційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник
посилається на те, що при винесенні судових рішень, попередніми судовими
інстанціями були неправильно застосовані норми матеріального права, а саме: ст.
148 Цивільного кодексу України, ст. 54 Закону України "Про господарські
товариства".

Судові
рішення прийняті в порушення положень Конституції України (стаття 6), Конвенції
про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 6), Господарського
процесуального кодексу України (стаття 4).

При
прийнятті оскаржуваних судових рішень, судами не були застосовані наступні норми
матеріального права: ч. ч. 1, 3 ст. 57 Господарського кодексу України, ст. ст.
4, 51, 57 Закону України "Про господарські товариства". Так, судами
не були враховані дані положення законодавства та викладений на їх основі пункт
27 установчого договору про створення Сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю "Дружба народів" від 29.03.2000,
відповідно до якого визначено, що при виході учасника з Товариства йому
виплачується частина вартості майна Товариства, пропорційна його частці у
статутному фонді. Натомість, судами в порушення п. 4 ст. 57 Господарського
кодексу України, в якості обґрунтування судових рішень покладено пункт 15.2
статуту Товариства, який суперечить законодавству (п. 3 ст. 8 Закону України
"Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців"). Таким чином, попередні судові інстанції вибірково
застосували положення статуту Товариства, поклавши в основу судових актів п.
15.2 статуту Товариства, який суперечить закону, та повністю проігнорували п.
8.5.1 статуту Товариства, яким встановлено, що частки учасників визначаються
відповідно до установчого договору про створення Товариства.

Також
скаржник посилається на те, що при прийнятті судових рішень судами не були
застосовані норми матеріального права, які передбачають безумовне право
учасника на вихід з Товариства (ст. 88 Господарського кодексу України, ст. ст.
100, 148 Цивільного кодексу України, ст. 54 Закону України "Про
господарські товариства").

При
цьому, скаржник зазначає, що судом апеляційної інстанції при перегляді рішення
суду першої інстанцій, було порушено норму ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України, оскільки суд не прийняв до уваги клопотання позивача про
відкладення розгляду справи, яке, на думку, скаржника, було обґрунтованим, і
тим самим порушив принцип рівності всіх учасників судового процесу перед
законом і судом та принцип змагальності.

Крім
того, при прийнятті рішення про стягнення з позивача державного мита та витрат
на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, було порушено п. 18 ст.
4 Декрету Кабінету Міністрів України "Про державне мито", відповідно
до якого інваліди І та ІІ групи звільняються від сплати державного мита.

У
відзиві на касаційну скаргу Товариство заперечує проти доводів ОСОБА_1,
викладених у касаційній скарзі, та вважає, що оскаржувані судові рішення
прийняті без порушень та з правильним застосуванням норм матеріального та
процесуального права, а тому підстави для задоволення касаційної скарги
відсутні.

Позивач був належним чином повідомлений
про час та місце розгляду касаційної скарги, однак повноважного представника у
судове засідання суду касаційної інстанції не направив.

Перевіривши
повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та
правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий
господарський суд України дійшов висновку про необхідність часткового
задоволення касаційної скарги з урахуванням наступного.

Згідно
із статтею 108 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський
суд України переглядає за касаційною скаргою (поданням) рішення місцевого
господарського суду та постанови апеляційного господарського суду.

Відповідно
до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України
переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом
першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно
до роз'яснень, викладених у пунктах 1, 6 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно
перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад
і змісту законодавства України.

Обґрунтованим
визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для
даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

Мотивувальна
частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення
для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких
суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Визнаючи одні і
відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати.

Судові рішення цим вимогам не
відповідають.

Причиною даного спору, що виник між
Товариством та його учасником, стало вирішення питання щодо порядку здійснення
розрахунку з учасником при його виході зі складу Товариства.

При вирішенні спору по суті, суд
першої інстанції, пославшись на ч. 1 ст. 142, п. 4 ч. 2 ст. 148 Цивільного
кодексу України, відповідно до яких установчим документом товариства з
обмеженою відповідальністю є статут; порядок і спосіб визначення
вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному фонді,
а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом і законом,
та встановивши, що положення статуту СТОВ "Дружба народів" та
рішення загальних зборів учасників, які прийняті у встановленому законом
порядку, не визнані у судовому порядку недійсними, прийшов до висновку, що
питання порядку здійснення розрахунку при виході учасника зі складу Товариства
повинно регулюватися саме статутом Товариства.

При цьому, документом, який був досліджений
судом, стала копія статуту СТОВ "Дружба народів" 2004 року; а в
мотивувальній частині рішення йде безпосереднє посилання на пункти статуту
Товариства в редакції 2004 року, а саме на пункти 10.1, 13.2 та 14.2., які і
були покладені в основу судового рішення (висновків, до яких прийшов суд).

Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення суду першої інстанції, та підтримуючи висновок суду в
частині відсутності правових підстав для задоволення позовної вимоги про
виплату грошової вартості частки позивача у статутному фонді Товариства у
зв'язку з виходом останнього зі складу Товариства, керувався положеннями
статуту СТОВ "Дружба народів" 2004 року.

В той же час, в матеріалах справи
наявні документи: копія витягу із статуту СТОВ "Дружба народів",
затвердженого загальними зборами учасників СТОВ "Дружба народів" -
протокол № 6 від 21.06.03 та зареєстрованого Управлінням економіки
Красногвардійської райдержадміністрації від 02.07.2003; копія статуту СТОВ "Дружба
народів", затвердженого загальними зборами учасників СТОВ "Дружба
народів" - протокол № 7 від 31.07.2004 та зареєстрованого 24.12.2005.

Відповідно до ч. 2 ст. 36
Господарського процесуального кодексу України письмові докази подаються в
оригіналі або в належним чином засвідченій копії; якщо для вирішення спору має
значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Натомість, як суд першої інстанції,
так і суд апеляційної інстанції, посилаються на документи, що були залучені до
матеріалів справи, однак не відповідають вимогам, встановленим процесуальним
законодавством щодо їх оформлення, а відтак прийти до беззаперечного висновку,
що вони відповідають оригінальним примірникам документів, не вбачається
можливим.

Встановивши, що на зборах учасників
СТОВ "Дружба народів" було розглянуто питання про вихід учасників зі
складу Товариства, зокрема, ОСОБА_1, у зв'язку з поданням останніми заяв про
вихід зі складу учасників Товариства, за результатами якого було прийняте
рішення про виключення вказаних учасників зі складу учасників Товариства та
визначено порядок здійснення розрахунків з ними (питання № 7 порядку денного
зборів учасників СТОВ "Дружба народів" від 20.12.2005), суди при
розгляді позовних вимог позивача, повинні були послатися на положення статуту
Товариства, що регулювали питання виходу учасника з Товариства та були чинними
на час проведення відповідних загальних зборів учасників, тобто станом на
20.12.2005.

Натомість, суди першої та апеляційної
інстанцій залишили поза своєю увагою питання порядку внесення змін до статуту
шляхом викладення статуту Товариства в новій редакції (питання реєстрації таких
змін та встановлення часу набрання ними чинності), і, як наслідок, невірно
визначили установчий документ Товариства, який підлягає застосуванню при
регулюванні корпоративних відносин між його учасником, який скористався своїм
правом на вихід зі складу Товариства, та Товариством, яке повинно забезпечити
реалізацію даного права та здійснити відповідні дії, пов'язані з його реалізацією.

Отже,
суд першої інстанції та апеляційний господарський суд припустилися
неправильного застосування приписів ч. 1 ст. 47 ГПК України щодо
прийняття судового рішення суддею за результатами обговорення усіх обставин
справи та ч. 1 ст. 43 цього Кодексу стосовно всебічного, повного і об'єктивного
розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, що відповідно
до ч. 1 ст. 11110 ГПК України є підставою для скасування судових
рішень у справі.

Касаційна
ж інстанція відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України не має права
встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання
про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

29.12.2006
набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо визначення підсудності справ з питань приватизації та з
корпоративних спорів" від 15.12.2006 № 483-V (далі -Закон № 483-V).

Пункт
4 частини першої ст. 12 ГПК України встановлює, що господарським судам
підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між
господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому
числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами)
господарських товариств, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та
припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів.

За таких обставин колегія суддів
Вищого господарського суду України дійшла висновку, що дана справа підлягає
направленню на новий розгляд до господарського суду першої інстанції, яким є
господарський суд Автономної Республіки Крим, під час якого необхідно встановити
обставини, зазначені в цій постанові, дати їм та доводам сторін належну правову
оцінку і вирішити спір відповідно до вимог закону.

Керуючись
статтями 1117, 1119 -11112 ГПК України, Вищий
господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2.
Рішення Красногвардійського районного суду Автономної Республіки Крим від
05.12.2006 та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від
25.04.2007 у справі № 2-2153/06 скасувати.

Справу
передати на новий розгляд до господарського суду Автономної Республіки Крим.

Головуючий
суддя
Н.М. ГУБЕНКО

Судді
Т.Л.
БАРИЦЬКА

С.Р. ШЕВЧУК