СУД  МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
РІШЕННЯ

"21"
травня 2008 р.

справа
№ 5020-11/136

За
позовом Фізичної
особи -підприємця ОСОБА_1

до Комунального підприємства
“Севастопольське міське ринкове господарство” Севастопольської міської ради

про спонукання до укладання договору

Суддя   Дмитрієв
В.Є.

Представники:

від
позивача           ОСОБА_2, довіреність № ВКС № 912843 від
19.03.2008

від
відповідача          Малахов В.І., довіреність № 14 від
19.09.2007

СУТЬ
СПОРУ:

Позивач
звернувся до суду з позовом до відповідача
про спонукання до укладання договору.

В
процесі судового розгляду представник позивача заявив відвід в порядку ст. 20
Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою
виконуючого обов`язки голови суду заяву було відхилено.

Позивач
на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі,  позовні вимоги обґрунтовує  посиланням на ст. 187 Господарського кодексу
України.

Представник
відповідача проти задоволення позовних вимог заперечує, заперечення обґрунтовує
тим, що сторони являються вільними  у
укладанні Договору, а у з`язку з тим, що законом обов`язок відповідача щодо
укладання договору не передбачений, то відповідачем правомірно відмовлено у
укладанні договору.

Відповідно до ст. 20, 22
Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні представнику
позивача   були роз'яснені його права і
обов'язки.

Розглянувши матеріали  справи, дослідивши надані докази, заслухавши
пояснення сторін,  суд,  встановив:

09.12.2006  між Фізичною особою -підприємцем ОСОБА_1
та   Фізичною особою -підприємцем ОСОБА_3
було укладено Договір  купівлі
-продажу  павільйону, який розташований
на торгівельному місці  № НО -32 площею
42 кв.м.

Відповідно
до рішення господарського суду м. Севастополя від 24.09.2007 у справі №
5020-2/375 за позовом  суб'єкта
підприємницької діяльності  ОСОБА_1 до
відповідача комунального підприємства „Севастопольське міське ринкове
господарство” Севастопольської міської Ради про спонукання укласти договір в
задоволенні позову було відмовлено в повному обсязі. Постановою Вищого
господарського суду України від 04.03.2008 рішення господарського суду м.
Севастополя від 24.09.2007 залишено без змін.

Відповідно до рішення
господарського суду м. Севастополя від 13.08.2007 у справі №
20-2/181-11/254-2/304 за позовом Комунального підприємства
"Севастопольське міське ринкове господарство" Севастопольської
міської ради до Суб'єкта підприємницької діяльності  ОСОБА_3, Суб'єкта підприємницької
діяльності  ОСОБА_1 про усунення перешкод
у користуванні земельною ділянкою позов задоволений в повному обсязі.
Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від
31.03.2008  рішення господарського
суду  м. Севастополя від 13.08.2007
залишено без змін.

Відповідно до ст. 35
Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час
розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких
беруть участь ті самі сторони.

Однак,
10.03.2008 позивач надіслав на адресу відповідача заяву (арк. с. 37) із
проханням укласти договір на розміщення торгівельного павільйону  № НО -32 площею 42 кв.м., додавши проект
договору.

15.03.2008,
25.03.2008, 08.04.2008  відповідач
надіслав на адресу позивача відповіді (арк. с. 42, 76, 77) де повідомляє про
неможливість укладання договору на розміщення торгівельного павільйону  № НО -32 площею 42 кв.м. у зв`язку з
відсутністю законних підстав.

Відповідно
до ч. 1 ст. 187 Господарського кодекс України
спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним
замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та
в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

Відповідно
до п. 2 ст. 181 Господарського кодексу України проект договору може бути
запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як
єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Відповідно
до п. 3 ст. 181 Господарського кодексу України сторона, яка одержала проект
договору, у разі згоди з його умовами
оформляє  договір відповідно до
вимог частини першої цієї статті і повертає
один  примірник  договору
другій  стороні  або надсилає відповідь на лист, факсограму
тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Відповідно
до п. 4 ст. 181 Господарського кодексу України у  разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни
(розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений
строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право
передати спір на вирішення суду.

Як
вже зазначалося раніше відповідачем на адресу позивача були надіслані листи, де
у укладанні договору на розміщення торгівельного павільйону  № НО -32 площею 42 кв.м. було відмовлено.

Відповідно
до ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно
до ч. 1 ст. 187 Господарського кодекс України
спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним
замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та
в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші
переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це
передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний
господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Укладення
Договору не є обов`язковим на підставі Закону. Факт відсутності підстав для
розгляду справи судом в порядку, передбаченому ст. 187 Господарського кодексу
України представником відповідача підтверджений
в судовому засіданні.  Крім того,
сторонами не надано доказів наявності попереднього договору, з якого випливає
обов`язок укладення спірного договору оренди.

Будь
-якою угодою сторін також не передбачено того, що даний спір відповідно до ч. 1
ст. 187   Господарського кодексу України
може бути предметом розгляду суду.

Таким чином, відповідно
до вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають
задоволенню.

Аналогічна
позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України у справі №
20-2/375 від 04.03.2008 (арк. с. 55-60).

Відповідно
до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України суд покладає на
позивача витрати по сплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу.

Керуючись
статтями 49,  82-85, 116, 117
Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИ Р І Ш И В:

В
задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Копії  рішення направити сторонам.

Суддя
В.Є. Дмитрієв

Рішення оформлено
відповідно до вимог ст. 84 Господарського

процесуального кодексу
України і підписано   26.05.2008