ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2008
Справа № 21/58-08

Дніпропетровський
апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого
судді Лотоцької
Л.О.  (доповідач)

суддів: Бахмат Р.М., Євстигнеєва О.С.

при секретарі судового
засідання Ролдугіній Н. В.

За участю представників сторін, які
були присутні у судовому засіданні 29.05.2008 року:

від позивача: ОСОБА_2.,
довіреність №240  від 20.02.08,  представник;

від відповідача: Мороз
С.В., довіреність №30  від 06.08.07,  юрисконсульт;

Гаркуша Л.М., довіреність
№31  від 06.08.07,  начальник юр.відділу;

розглянувши
у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємця
ОСОБА_1, м. Дніпродзержинськ на рішення господарського суду Дніпропетровської
області від 24.03.2008 року у справі № 21/58-08

за
позовом Приватного
підприємця ОСОБА_1, м. Дніпродзержинськ

до відповідача Товариства з
обмеженою відповідальністю "Мікролайф-Сервіс", м. Дніпропетровськ

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

В січні 2008 року позивач звернувся в
господарський суд Дніпропетровської області з позовом до відповідача про визнання
правочина, здійсненого на підставі договору № 8 від 01.01.2006 року, недійним
повністю.

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 24.03.2008 року (суддя Алмазова І. В.)в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням
суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення
місцевого господарського суду скасувати повністю та прийняти нове. Посилаючись
на статтю 234 Цивільного кодексу України, скаржник зазначає, що спірний
правочин є по своїй природі фіктивним, оскільки сторони договору № 8 не мали
наміру створювати правові наслідки, обумовлені цим договором. Відповідач не мав
наміру передавати позивачу товар (про що свідчить відсутність належним чином
оформлених документів), а позивач не мав наміру його оплачувати (про що
свідчать претензії з боку відповідача про заборгованість за товар, який не
поставлявся). Позивач зазначає, що у період з 20.04.2004 року по травень 2007
року він співпрацював з відповідачем за ексклюзивною дистриб'юторською угодою
від 20.04.2004 року (оригінал договору надавався для огляду в судовому
засіданні). Згідно умов цієї ексклюзивної дистриб'юторської угоди від
20.04.2004 року позивачу було надано ексклюзивне право на дистриб'юцію та
просунення товару відповідача у Дніпропетровському регіоні, тому укладати
договір № 8 від 01.01.2006 року у позивача не було потреби, оскільки він
отримував аналогічну групу товарів.

У відзиві на апеляційну скаргу
відповідач просить рішення господарського суду Дніпропетровської області від
24.03.2008 року залишити без змін. Відповідач зазначає, що факт укладення
сторонами у справі спірного договору встановлений рішенням господарського суду
Дніпропетровської області  від 10.08.2007
року у справі № 33/130-07, залишеним без змін постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду  від
25.09.2007 року та постановою Вищого господарського суду України від 24.01.2008
року. Виконання умов договору відповідачем в частині поставки товарів, вказаних
у видаткових накладних, створили для позивача та відповідача правові наслідки,
що обумовлені в договорі № 8 від 01.01.2006 року, тобто посилання позивача на
фіктивність правочину відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України є
абсолютно безпідставними. В зв'язку з опискою договір № 8 від 01.01.2006 року
містить преамбулу, в якій зазначено, що відповідача представляє директор
ОСОБА_4., а підпис у договорі належить заступнику директора відповідача за
сумісництвом ОСОБА_3., який мав право підпису договорів купівлі-продажу на
підставі довіреності. При цьому достовірність печатки відповідача на договорі
позивач не оспорює.

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від 24.04.2008 року апеляційна скарга була
прийнята до розгляду, її розгляд призначено у судовому засіданні на 29.05.2008
року, в якому оголошувалась перерва до 10.06.2008 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представників сторін, перевіривши відповідність оскарженого рішення
нормам діючого законодавства, Дніпропетровський апеляційний господарський суд
дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на
наступне:

01.01.2006 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю «Мікролайф-Сервіс»- продавець та Приватним підприємцем
ОСОБА_1. -покупець був укладений договір № 8, відповідно до якого продавець
зобов'язався передати у власність покупця товари медичного призначення. А
покупець -прийняти та оплатити товар окремими партіями.

У розділі 8 договору зазначені реквізити
сторін, в тому числі адреса покупця, номер свідоцтва та платіжні реквізити.

Підписи представників сторін
засвідчені печатками приватного підприємця та товариства.

Як зазначено в договорі, від імені
продавця договір укладений директором ОСОБА_4.

На виконання умов договору відповідач
поставив на адресу позивача в період з листопада 2006 року по травень 2007 року
товар за видатковими накладними, всього на загальну суму 122 817, 99 грн.

Зазначений факт встановлений рішенням
господарського суду Дніпропетровської області
від 10.08.2007 року у справі № 33/130-07, залишеним без змін постановою
Дніпропетровського апеляційного господарського суду  від 25.09.2007 року та постановою Вищого
господарського суду України від 24.01.2008 року, і з  огляду на приписи статті 35 Господарського
процесуального кодексу України не доводиться знову.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4. на час
підписання договору у трудових відносинах з Товариством з обмеженою
відповідальністю «Мікролайф-Сервіс»не знаходився, договір не підписував,
Приватний підприємець ОСОБА_1 договір № 8 також не підписував, товар не
отримував, позивач просив на підставі статей 203, 215, 234, 241 Цивільного
кодексу України визнати недійсним правочин, здійснений на підставі договору № 8
від 01.01.2006 року, повністю.

Відповідно до частин 1, 3 статті 215
Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами
першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

В силу статті 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній
волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути
спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та
інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 241 Цивільного
кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень,
створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він
представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин
вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила
дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину
особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та
обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Підтвердженням схвалення договору № 8
від 01.01.2006 року з боку Товариства з обмеженою відповідальністю
«Мікролайф-Сервіс»є здійснення поставки товару на адресу Приватного підприємця
ОСОБА_1, що встановлено вищенаведеними рішеннями судових інстанцій.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Посилаючись на не підписання спірної
угоди, позивач доказів, які б підтверджували зазначені обставини не надав.

Натомість оригінал договору № 8 від
01.01.2006 року, оглянутий колегією суддів у судовому засіданні, містить підпис
Приватного підприємця ОСОБА_1, засвідчений його печаткою.

Доказів того, що печатка приватного
підприємця була ним втрачена до укладення спірного договору, доказів звернення
з цього приводу до відповідних органів та надрукування оголошення у засобах
масової інформації про втрату печатки, позивачем не надано.

Твердження скаржника про те, що спірний
правочин є фіктивним безпідставне, з огляду на наступне:

В силу статті 234 Цивільного кодексу
України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається
судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним
ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям всіх сторін
правочину. Якщо одна сторона діяла про людське око, а інша - намагалася досягти
правового результату - такий правочин не можна визнати фіктивним.

Сторони за фіктивним правочином не
вчиняють ніяких дій по його здійсненню.

За договором № 8 від 01.01.2006 року
сторона за договором -продавець виконувала умови договору та здійснювала
поставки товару покупцю.

За таких обставин відсутні підстави
визнавати спірний правочин фіктивним.

З урахуванням викладеного правові
підстави для визнання недійним договору № 8 від 01.01.2006 року відсутні.

З огляду на вищенаведене передбачені
статтею 104 Господарського процесуального кодексу України підстави для
скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 103-105
Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного
підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 24.03.2008 року у справі № 21/58-08 залишити без
змін.

Головуючий суддя                                                    Л. О.
Лотоцька

Суддя
Р. М. Бахмат

Суддя
О. С. Євстигнєєв