ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2008 р.

№ 42/436

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Губенко Н.М.

суддів

Барицької Т.Л.

Подоляк О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на рішення

від

та на постанову

від

господарського суду м. Києва

11.12.2007

Київського апеляційного господарського суду

17.04.2008

у справі

№ 42/436

за позовом

Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до

Державного комунального підприємства "Київжитлотеплокомуненерго"

про

стягнення 16 173 071,35 грн.

у судовому засіданні взяли участь представники:

- позивача

Пац В.О.;

- відповідача

Матвієнко А.А.

Відповідно до розпорядження В.о. Голови Вищого господарського суду України від 12.08.2008, розгляд справи № 42/436 господарського суду м. Києва здійснюється у складі колегії суддів: Губенко Н.М. –головуючий суддя, судді Барицька Т.Л., Подоляк О.А.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2007 року Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі –позивач) звернулась до господарського суду м. Києва з позовом до Державного комунального підприємства "Київжитлотеплокомуненерго" (далі –відповідач) про стягнення 8 735 336,09 грн. основного боргу, 501 844,56 грн. пені, 1 754 986,79 грн. 3% річних та 5 180 903,91 грн. інфляційних збитків.

Рішенням господарського суду м. Києва від 11.12.2007 у справі № 42/436 (суддя Паламар П.І.) у позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2008 у справі № 42/436 (колегія суддів у складі: Отрюх Б.В. – головуючий суддя, судді Тищенко А.І., Верховець А.А.) рішення господарського суду м. Києва від 11.12.2007 залишено без змін, а апеляційну скаргу Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" –без задоволення.

Відмову у задоволенні позову господарський суд першої інстанції, з висновками якого погодився господарський суд апеляційної інстанції, мотивовано пропуском позивачем строку позовної давності без надання доказів поважності причин його пропуску (позивач вважає, що ним не було пропущено строку позовної давності для звернення до суду з позовом), про застосування якого була заявлено відповідачем, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. При цьому, судами не прийнято до уваги заперечення позивача проти пропуску ним строку позовної давності, оскільки наявні в матеріалах справи докази: виписка з особового рахунку позивача, відповідно до якого відповідач 13.01.2004 здійснив останній платіж в рахунок виконання зобов'язань за договором № 126 від 01.07.2000 (а.с. 23) та акт про наявність та розмір заборгованості, що виникла на розрахункову дату 01.01.2005 та не погашена станом на 29.12.2006 (а.с. 32), на які посилається позивач, не можуть свідчити про переривання перебігу позовної давності.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх судових інстанцій, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду м. Києва від 11.12.2007 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2008 у справі № 42/436 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою, скаржник посилається на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме: ст. ст. 256, 257, 264 ЦК України, що відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України є підставою для скасування судового рішення.

Відзив на касаційну скаргу від відповідача не надходив, що відповідно до ч. 2 ст. 1112 не перешкоджає перегляду судових рішень, що оскаржуються.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм господарськими судами першої та апеляційної інстанцій належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин справи, дотримання норм матеріального та процесуального права, згідно з вимогами ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом

З огляду на те, що судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що до набрання чинності Цивільним кодексом України строк позовної давності для пред'явлення вимоги про сплату заборгованості, пені, інфляційних витрат та відсотків річних за неналежне виконання відповідачем умов договору № 126 на поставку природного газу від 01.07.2000 не сплив, судами правильно обрано норми матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, а саме: положення глави 19 Цивільного кодексу України "Позовна давність" (далі –ЦК України).

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками судів попередніх судових інстанцій про пропуск позивачем строку позовної давності при пред'явленні позову та обумовлену цим наявність передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України підстав для відмови в позові з огляду на таке.

Обізнаність позивача з порушенням своїх прав на отримання плати за поставлений відповідачу газ в розмірі та строки, визначені сторонами договірного зобов'язання, випливає з п. 5.4 підписаного між сторонами договору № 126 на поставку природного газу від 01.07.2000, згідно з яким остаточний розрахунок за спожитий природний газ здійснюється споживачем не пізніше 31.01.2001.

Отже, як вірно встановлено судами, позивач, як учасник спірних правовідносин, відповідно до ст. 261 ЦК України знав та зобов'язаний був дізнатися з 01.01.2002 про порушення своїх прав, проте, з позовом у даній справі звернувся тільки 04.10.2007, тобто з пропуском строку позовної давності, встановленого ст. 257 Цивільного кодексу України, про застосування якого було заявлено відповідачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Під час розгляду спору як судами першої, так і апеляційної інстанцій, позивач наголошував на тому, що він звернувся до суду з позовом у межах строку, встановленого чинним законодавством, для захисту його порушених прав, оскільки в матеріалах справи наявні докази, що свідчать про переривання перебігу строку позовної давності з підстав, зазначених у п. 1 ст. 264 ЦК України, а саме: виписка з особового рахунку позивача, відповідно до якого відповідач 13.01.2004 здійснив останній платіж в рахунок виконання зобов'язань за договором № 126 від 01.07.2000 (а.с. 23) та акт про наявність та розмір заборгованості, що виникла на розрахункову дату 01.01.2005 та не погашена станом на 29.12.2006 (а.с. 32).

Господарський суд першої інстанції, розглянувши вищезазначені заперечення позивача, прийшов до висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що дані обставини, на які посилається позивач, не можуть свідчити про переривання позовної давності.

Вищий господарський суд України повністю погоджується з даним висновком судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на наступне.

Так, суди попередніх судових інстанцій прийшли до правильного висновку, що здійснення відповідачем 13.01.2004 платежу за спірним договором у розмірі 148 945,34 грн. не може свідчити про переривання строку позовної давності щодо заявлених позовних вимог, оскільки проведенням даного платежу відповідач підтвердив свій борг лише у сумі платежу, а саме 148 945,34 грн., який цим платежем і погасив. Крім того, судами встановлено, що з моменту здійснення відповідачем зазначеного платежу та станом на час звернення позивача до суду з позовом також минуло більше ніж три роки.

Також судами на підставі дослідження документів, наявних в матеріалах справи, вірно встановлено, що акт про наявність та розмір заборгованості, що виникла на розрахункову дату (01.01.2005) та не погашена станом на 29.12.2006, складався на виконання вимог ст. 6 Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" з метою погашення заборгованості на умовах, визначених цим Законом.

Дії учасників розрахунків щодо підтвердження сум заборгованості врегульовані вищезазначеним Законом та Порядком підтвердження заборгованості, що виникла внаслідок неповних розрахунків за енергоносії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 191 від 22.02.2006.

Таким чином, відповідач Актом № 20 списання дебіторської заборгованості від 15.01.2007, складеним комісією відповідно до норм зазначеного вище Закону, а також актом про наявність та розмір заборгованості, що виникла на розрахункову дату (-1.01.2005) та не погашена станом на 29.12.2006, списав заборгованість за договором № 126 від 01.07.2000 згідно з підпунктом "а" пункту 9.1.1. ст. 9 Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу".

Аналіз зазначених нормативно-правових актів дав підстави судам прийти до обґрунтованого висновку, що дія учасника розрахунків, спрямована на підтвердження суми заборгованості, не є такою, що перериває строк позовної давності, оскільки за наслідками погодження заборгованості відповідно до вимог ст. 9 Закону передбачено її списання у зв'язку з перебігом позовної давності.

Згідно із статтею 108 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України переглядає за касаційною скаргою (поданням) рішення місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду.

Відповідно до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 1, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати.

Вищий господарський суд України прийшов до висновку, що судові рішення є такими, що відповідають даним вимогам, висновки, до яких прийшли суду, ґрунтуються на доказах, наявних в матеріалах справи, їх детальному дослідженні, з урахуванням положень чинного законодавства, яке регулює відносити сторін, що мають певні особливості правового регулювання, враховуючи їх специфічний суб'єктний склад.

При цьому, усі доводи позивача, викладені в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій, їм дана належна оцінка, тому відхиляються як необґрунтовані та такі, що не спростовують зроблених судами висновків.

Таким чином, застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим ними обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни прийнятих у справі судових рішень.

Керуючись статтями 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду м. Києва від 11.12.2007 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2008 у справі № 42/436 залишити без змін, а касаційну скаргу Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" –без задоволення.

Головуючий суддя                                                              Н.М. ГУБЕНКО

Судді                                Т.Л. БАРИЦЬКА

О.А. ПОДОЛЯК