ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________
__________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2008 р. Справа № 6/75

Житомирський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Зарудяної Л.О.

суддів: Вечірка І.О

Ляхевич А.А.

при секретарі Кулик О.А. ,

за участю представників сторін:

від позивача: Пасічника А.Й. - представника за довіреністю №128 від 14.12.2007р.,

від відповідача: не з"явився,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Малинська

промислово-фінансова компанія", м. Малин Житомирської області

на рішення господарського суду Житомирської області

від "08" квітня 2008 р. у справі № 6/75 (суддя Терлецька-Байдюк Н.Я.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Малинська промислово-

фінансова компанія", м. Малин Житомирської області

до Закритого акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" в особі

Житомирського регіонального управління Закритого акціонерного товариства

комерційний банк "ПриватБанк", м. Житомир

про стягнення 96847,12 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 08.04.2008 р. у справі №6/75 відмовлено в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Малинська промислово-фінансова компанія" (м. Малин Житомирської області) до Закритого акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" в особі Житомирського регіонального управління Закритого акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" ( м. Житомир ) про стягнення 96847,12 грн.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, позивач у справі подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржене рішення скасувати з підстав, наведених у скарзі, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано, зокрема тим, що судом першої інстанції неповно з"ясовано обставини, що мають значення для справи; порушено і неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права; має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; викладені в рішенні висновки не відповідають обставинам справи, а саме:

- судом не враховано приписи ч.6 ст.232 ГК України;

- суд першої інстанції не звернув увагу на те, що сторонами не укладався договір щодо нарахування штрафних санкцій, як і не укладався договір про збільшення строків позовної давності;

- викладене у пунктах 5.4 кредитних договорів є лише однією із договірних умов та не може вважатись договором про встановлення 3-х річного строку нарахування пені;

- суд першої інстанції помилково прийняв пункти 5.4. кредитних договорів в якості договору про встановлення 3-х річного строку нарахування пені;

- позичальник та банк знаходяться у неоднакових умовах в частині нарахування пені, а саме: нарахування неустойки з подальшим стягненням з позичальника на користь банку здійснюється протягом трьох років, у той час як нарахування пені з подальшим стягненням з банку на користь позичальника здійснюється протягом лише одного місяця, на що не зважив суд першої інстанції;

- позичальник та банк знаходяться у неоднакових умовах і в частині розміру неустойки;

- положення пунктів 5.4. кредитних договорів суперечать приписам ст.549 ЦК України; у вказаних пунктах не йдеться про пеню;

- суд не з"ясував ту обставину, що районним судом прийнято рішення про стягнення з ТзОВ "Малинська промислово-фінансова компанія" на користь банку кредитної заборгованості;

- безпідставним є нарахування банком пені за період після прийняття вказаного рішення.

У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Відповідач свого представника в засідання суду не направив, про причини його неявки не повідомив, наданим ч.1 ст.96 ГПК України правом надіслання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно з ч.2 ст.96 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

Зважаючи на те, що копію ухвали апеляційного суду про призначення судового засідання на 23.06.2008 р. надіслано на адреси сторін рекомендованою кореспонденцією та отримано ними (що підтверджується копією відповідного реєстру відправки Житомирського апеляційного господарського суду від 29.05.2008 р. та повідомленнями про вручення поштових відправлень), апеляційний суд розглянув скаргу по суті без участі представника відповідача.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального й процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що відсутні підстави для її задоволення з огляду на таке.

Матеріали справи свідчать, що в січні 2008 р. ТзОВ "Малинська промислово-фінансова компанія" звернулась до господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з ЗАТ КБ "ПриватБанк" в особі Житомирського регіонального управління ЗАТ КБ "ПриватБанк" ( вказану особу зазначено в якості відповідача ) 96847,12грн. грошової компенсації за завдані збитки, спричинених внаслідок нарахування банком та сплати компанією пені за прострочення повернення кредиту. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що Житомирським регіональним управлінням ЗАТ КБ "ПриватБанк" порушено вимоги ст.232 ГК України в частині припинення нарахування пені через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. В заяві зазначено, що фактично відповідачем неправомірно нараховувалась пеня впродовж 26-ти календарних місяців в загальній сумі 108030,51грн., яку товариство сплатило в повному обсязі. Позивач визнає, що правомірною є пеня за шість місяців в загальній сумі 11183,39грн. Різницю в сумі 96847,12грн. (108030,51 - 11183,39) вважає збитками та просив стягнути з відповідача (2-10, т.1).

Ухвалою від 28.01.2008 р. господарський суд Житомирської області прийняв позовну заяву до розгляду та порушив провадження у справі №6/75 (а.спр.1, т.1).

Розглянувши позовні вимоги по суті, суд першої інстанції (як вже зазначалось) своїм рішенням від 08.04.2008 р. у задоволенні позову відмовив, посилаючись на те, що сплачена позивачем пеня не є збитками в розумінні ст.22 ЦК України. Суд зазначив, що пеня за прострочення повернення кредиту нарахована відповідачем правомірно відповідно до вимог чинного законодавства та умов кредитних договорів (а.спр.146,147, т.1 ).

Судова колегія погоджується з рішенням суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 травня 2004 року між ТОВ "Малинська промислово-фінансова компанія" ( позичальник ) та ЗАТ КБ "ПриватБанк" (банк) укладений кредитний договір №R04-04, згідно з п.1.1 якого банк при наявності вільних коштів зобов"язується надати позичальнику кредит у виді поновлюваної кредитної лінії з загальним лімітом 150000,00грн., не пізніше 5-ти днів з моменту, зазначеного в третьому абзаці п.2.1.2 даного договору, в обмін на зобов"язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди, в обумовлені даним договором терміни.

Термін повернення кредиту 25 травня 2005р. (п.1.3. договору). Копія договору міститься на а.спр.13-16, т.1.

24 березня 2005 року між тими ж сторонами укладений кредитний договір №25-05, згідно з п.1.1 якого, зокрема банк при наявності вільних коштів зобов"язується надати позичальнику кредит у вигляді поновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитування : 200 000,00 грн. в обмін на зобов"язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків згідно графіків погашення кредиту та відсотків, які оформляються у вигляді додатків до цього договору і є його невід"ємною частиною, комісії та винагороди, штрафу і пені в обумовлені даним договором терміни.

Термін повернення кредиту 23.03.2006 р. (п.1.3. договору). Копія договору міститься на а.спр.20,21, т.1.

Із матеріалів справи вбачається, що свої зобов"язання сторони виконали, однак ТОВ "Малинська промислово-фінансова компанія" виконала їх з порушенням терміну.

ЗАТ КБ "ПриватБанк" за порушення умов кредитних договорів нарахована пеня станом на 25.06.07р. в загальній сумі 111325,42грн., в тому числі за кредитним договором від 28.05.04 №R04-04 - 56461,54грн., за кредитним договором від 24.03.05р. №25-05 -54863,88грн.

Слід зазначити, що сплата пені за порушення позичальником його договірних зобов"язань обумовлена сторонами у п.5.1 кредитних договорів.

Пеня позивачем сплачена в повному обсязі, що не заперечується відповідачем. Однак, вважаючи неправомірним нарахування пені більше, ніж за шість місяців, позивач просить відшкодувати йому надмірно сплачену пеню в сумі 96847,12грн., яку вважає збитками.

Судова колегія дійшла висновку про безпідставність позовних вимог, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Як зазначалось вище, сторони уклали кредитні договори №R04-04 від 28.05.04р. та №25-05 від 24.03.05р. без заперечень, їх умови не оскаржувались та є чинними.

Пунктом 5.1 вказаних кредитних договорів передбачено, що при порушенні позичальником якого-небудь із зобов'язань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених п.п. 2.2.2, 4.1, 4.2, 4.3 даного договору, термінів повернення кредиту, передбачених п.п. 1.3,2.2.3,2.3.2 даного договору, винагороди, передбаченої п.п. 2.2.5, 4.4, 4.5, 4.6, 4.7 даного договору позичальник виплачує банку за кожен випадок порушення пеню в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який виплачується пеня.

Оскільки позивачем кредитні кошти повернуті з порушенням строків, визначених кредитними договорами, банком правомірно нараховувалась пеня по день фактичного виконання позичальником зобов"язань.

Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов"язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності зі ст.ст.1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов"язання вчиняється у письмовій формі ( одним із видів забезпечення виконання зобов"язання є неустойка, зокрема пеня - ч.1 ст. 546 ЦК України, ч.ч.1,3 ст.549 ЦК України).

Сторонами вчинено правочин щодо забезпечення виконання зобов"язання у письмовій формі - п.5.1 договорів.

Згідно з ч. 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 5.4 кредитних договорів передбачено, що нарахування неустойки за кожен, випадок порушення зобов'язань, передбачених п.п.5.1, 5.2, 5.3 договороів, здійснюється протягом 3 (трьох) років із дня, коли відповідне зобов'язання повинно було бути виконане позичальником.

Отже, на думку апеляційного суду, оскільки сторони в кредитних договорах передбачили термін нарахування штрафних санкцій, в тому числі і пені, більший за шість місяців, то відповідачем правомірно нарахована пеня по день фактичного виконання позивачем зобов'язань за вказаними кредитними договорами.

В даному випадку відсутні підстави для врахування положень ч. 6 статті 232 ГК України.

Судова колегія наголошує, що вказана норма є нормою, яка обмежує строк нарахування пені, якщо інше не встановлено законом або договором ( договорами ж у даній справі встановлено інший строк); вона не стосується позовної давності.

Позивач у позовній заяві та в апеляційній скарзі помилково відносить строк, зазначений в ч.6 ст.232 ЦК України, до позовної давності.

Про позовну давність йдеться в главі 19 ЦК України.

Стаття 258 ЦК України визначає спеціальну позовну давність для окремих видів вимог, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України .

Позивач також помилково ототожнює строк, зазначений в пунктах 5.4 кредитних договорів, з позовною давністю та, як наслідок, помилково вважає, що у цьому випадку необхідно укладати письмовий договір про збільшення позовної давності.

Судова колегія наголошує, що у вказаних пунктах сторонами встановлено інший строк нарахування неустойки, ніж передбачено ч.6 ст.232 ГК України; цей строк не має ніякого відношення до позовної давності.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а не строк, протягом якого можуть нараховуватись штрафні санкції.

Крім того, слід зазначити, що сторони пунктами 5.7 кредитних договорів відповідно до ст.259 ЦК України домовились про збільшення позовної давності до 5 років.

Зважаючи на викладене, недоречним є посилання ТзОВ "Малинська промислово-фінансова компанія" на відсутність між сторонами договору про збільшення позовної давності із зазначенням приписів ст.259 ЦК України.

Як вже зазначалось позивач, заявляючи вимогу про стягнення грошової компенсації в сумі 96847,12грн., називає її збитками, які спричинені йому відповідачем при нарахуванні пені за більший термін, ніж встановлено законодавством.

Слід зазначити, що відповідно до ч.2 ст.22 ЦК України під збитками розуміються втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Загальними підставами для настання цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди є наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вина.

Судова колегія наголошує, що вимоги про стягнення спричинених збитків можуть бути задоволені у випадку, коли позивач доведе кожний з елементів складу правопорушення.

На думку апеляційного суду, сплачена позивачем пеня не є збитками в розумінні ст.22 ЦК України (такого ж висновку дійшов і суд першої інстанції, з яким не можна не погодитись), а є видом відповідальності за порушення договірних зобов"язань, видом забезпечення виконання зобов"язання. Пеня за прострочення повернення кредиту нарахована відповідачем правомірно, відповідно до вимог чинного законодавства та умов кредитних договорів.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Апеляційний суд вважає, що в даному випадку відсутні підстави для задоволення позовних вимог, заявлених у такий спосіб.

Оскаржене рішення законне і обґрунтоване, відповідає матеріалам справи та вимогам чинного законодавства; підстави для його скасування відсутні, а тому рішення слід залишити без змін.

В апеляційній скарзі позивач зазначив, що позичальник та банк знаходяться у неоднакових умовах в частині нарахування пені, а саме: нарахування неустойки з подальшим стягненням з позичальника на користь банку здійснюється протягом трьох років, у той час як нарахування пені з подальшим стягненням з банку на користь позичальника здійснюється протягом лише одного місяця, на що не зважив суд першої інстанції. Скаржник також зазначив, що позичальник та банк знаходяться у неоднакових умовах і в частині розміру неустойки.

Ці доводи скарги є безпідставними, оскільки не стосуються предмета спору у даній справі. Крім того, слід зауважити, що позивач, укладаючи кредитні договори, підписуючи їх, погодився з умовами цих договорів.

Посилання позивача на те, що положення пунктів 5.4. кредитних договорів суперечать приписам ст.549 ЦК України ( у вказаних пунктах не йдеться про пеню), спростовуються умовами договорів, зокрема його п.5.1, де зазначено такий конкретний вид неустойки як пеня.

Згідно з ч.ч.1,3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов"язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов"язання за кожен день прострочення виконання.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає недоречними посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що відповідач неправомірно нарахував пеню за період після прийняття районним судом рішення про стягнення з ТзОВ "Малинська промислово-фінансова компанія" на користь банку кредитної заборгованості.

Інші доводи й посилання позивача не є переконливими.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Малинська промислово-фінансова компанія" (м. Малин Житомирської області) слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 101,103,105 Господарського процесуального кодексу України, Житомирський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Житомирської області від 08.04.2008р. у справі №6/75 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Малинська промислово-фінансова компанія" (м. Малин Житомирської області) - без задоволення.

2. Справу №6/75 повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Зарудяна Л.О.

судді:

Вечірко І.О

Ляхевич А.А.

Віддрук. 5 прим.:

------------------------

1 - до справи

2-4 - сторонам

5 - в наряд