ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2008 р.

№ 32-16-17-9/326-05-9069

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П.- головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу релігійної громади євангельської реформаторської пресвітеріанської церкви м. Одеси, м. Одеса (далі –релігійна громада)

на рішення господарського суду Одеської області від 13.08.2007 та

постанову Одеського апеляційного господарського суду від 20.05.2008

зі справи № 32-16-17-9/326-05-9069

за позовом релігійної громади

до Одеського міжобласного відділення Національної спілки театральних діячів України, м. Одеса (далі –відділення НСТДУ)

про виселення та вселення,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача –Управління охорони об’єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, м. Одеса (далі –Управління);

Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, м. Одеса (далі –Представництво);

Одеська міська рада, м. Одеса (далі –Міськрада);

Одеська обласна рада, м. Одеса (далі –Облрада);

Комунальне підприємство "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об’єктів нерухомості", м. Одеса (далі –КП "Одеське МБТІ та РОН").

Судове засідання проведено за участю представників:

релігійної громади –Ореза В.П.,

відділення НСТДУ – Танюка Л.С.,

Управління –не з’яв.,

Представництва –не з’яв.,

Міськради –не з’яв.,

Облради –не з’яв.,

КП "Одеське МБТІ та РОН" –не з’яв.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Справа розглядалася господарськими судами неодноразово.

Так, постановою Вищого господарського суду України від 20.06.2006 зі справи № 17-9/326-05-9069 скасовано рішення господарського суду Одеської області від 23.03.2006, а справу передано на новий розгляд до місцевого господарського суду.

У новому розгляді справа одержала номер 16-17-9/326-05-9069.

Постановою Вищого господарського суду України від 29.05.2007 рішення господарського суду Одеської області та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 27.02.2007 із зазначеної справи скасовано, а останню передано на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

У новому розгляді справа одержала номер 32-16-17-9/326-05-9069.

Рішенням господарського суду Одеської області від 13.08.2007 (суддя Грабован Л.І.) у задоволенні позову відмовлено. У прийнятті зазначеного рішення суд з посиланням на приписи статей 3, 6, 11, 12, 204, 252, 321, 387, 530, 762, 782 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України), статей 203, 256, 258 Цивільного кодексу Української РСР (далі –ЦК УРСР), статей 32, 33 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) виходив з відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про зобов’язання відповідача звільнити орендовані ним приміщення.

Одеський апеляційний господарський суд у постанові від 20.05.2008 (колегія суддів у складі: суддя Шевченко В.В. –головуючий, судді Бєляновський В.В. і Мирошниченко М.А.) постановив, зокрема, таке: "Резолютивну частину рішення господарського суду Одеської області від 13.08.2007 року у справі № 32-16-17-9/326-05-9069 –залишити без змін, але повністю змінити мотивувальну частину вказаного рішення та викласти її в редакції цієї постанови". У прийнятті відповідної постанови суд з посиланням, зокрема, на приписи статей 153, 268, глави 25 ЦК УРСР виходив з необґрунтованості позовних вимог, але з інших підстав, ніж зазначено в рішенні суду першої інстанції.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України релігійна громада просить скасувати оскаржувані рішення та постанову попередніх судових інстанцій з даної справи і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Скаргу з посиланням на положення статей 4, 41, 151, 153 ЦК УРСР, статей 10, 12 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мотивовано прийняттям цих судових рішень з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Відзиви на касаційні скарги не надходили.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судом першої інстанції у справі встановлено, що:

- первісні позовні вимоги в даній справі було заявлено про зобов’язання відділення НСТДУ звільнити приміщення площею 258,1 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 62;

- у подальшому релігійна громада уточнювала свої позовні вимоги, і в її заяві від 27.06.2007 останні викладено таким чином: виселити відділення НСТДУ "із займаного ним ізольованого приміщення площею 326,5 кв.м (згідно план-схеми техпаспорту із приміщень, позначених як 16-29, 31-40, 1а, 11, 111), яке має відокремлений вхід з арки дома № 62 по вул. Пастера у м. Одеса і яке розташовано на першому поверсі будівлі колишній Реформаторсько-Євангелічної церкви за адресою м. Одеса, вул. Пастера, 62, що належить Релігійній громаді "Євангельська Реформаторська Пресвітаріанська Церква" м. Одеси, і вселити в це приміщення Релігійну громаду "Євангельська Реформаторська Пресвітаріанська Церква";

- відповідно до рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26.11.1998, яке набрало чинності 07.12.1998, та додаткового рішення цього суду від 02.08.1999 за релігійною громадою було визнано право власності на будівлю колишньої Євангельсько-Реформаторської церкви загальною площею 1422,2 кв.м, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 62 (далі –Будівля) і яка перебувала в державній власності;

- 13.08.1999 Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об’єктів нерухомості було видано реєстраційне посвідчення про право власності на Будівлю;

- 18.03.1999 релігійна громада надала Управлінню охоронне зобов’язання щодо нерухомого пам’ятника історії та культури;

- відділення НСТДУ з 1988 року і на час набуття релігійною громадою права власності на Будівлю займало частину Будівлі площею 1281 кв.м на підставі рішення Одеської міської ради народних депутатів від 07.09.1988 № 311 та охоронно-орендного договору на використання нерухомого пам’ятника історії та культури від 01.08.1993 (далі –Охоронно-орендний договір), укладеного Державною інспекцією з охорони пам’ятників Управління архітектури Одеської обласної державної адміністрації і відділенням НСТДУ;

- згідно з умовами Охоронно-орендного договору:

пам’ятник містобудування і архітектури передається за актом технічного огляду, який складається сторонами не пізніше ніж через два тижні після оформлення договору (пункт 2.2);

строк користування пам’ятником архітектури установлено на період діяльності відділення НСТДУ. При цьому даний договір підлягав перереєстрації кожні 5 років з внесенням до нього змін і доповнень, "визначених діючим законодавством на момент перереєстрації" (пункт 2.3);

за використання об’єкту оренди відділення НСТДУ зобов’язалося сплачувати орендодавцеві "на протязі дії договору орендну плату відповідно до ставок, встановлених за згодою з Міністерством з питань будівництва і архітектури України" (пункт 3.1);

- 19.05.1997 Управлінням і відділенням НСТДУ було укладено додаткову угоду до Охоронно-орендного договору (далі –Додаткова угода від 19.05.1997);

- згідно з умовами Додаткової угоди від 19.05.1997:

пункт 3.1 названого Договору викладено в новій редакції, за якою відділення НСТДУ зобов’язалося сплачувати орендну плату в розмірі 18,45 грн. за один календарний місяць з розрахунку 1% від добутку орендованої площі та 1,2 грн. за 1 кв.м (з урахуванням ПДВ); строк внесення орендної плати встановлено щомісячно не пізніше 5 числа поточного місяця, за який вноситься плата (пункт 2);

крім орендної плати, відділенням НСТДУ оплачуються експлуатаційні витрати, комунальні послуги, витрати на утримання інженерних мереж та території на підставі окремих договорів, самостійно укладених названим відділенням з відповідними організаціями (пункт 5);

- після набуття релігійною громадою права власності на Будівлю у зв’язку із зміною власника останньої 04.03.1999 релігійною громадою і відділенням НСТДУ було підписано додаткову угоду до Охоронно-орендного договору (далі –Додаткова угода від 04.03.1999), згідно з якою зазначений договір викладено в новій редакції;

- відповідно до умов Додаткової угоди від 04.03.1999:

ця угода є договором майнового найму та укладена відповідно до статей 256-272 ЦК УРСР (преамбула);

релігійна громада погодилася з тимчасовим розміщенням відділення НСТДУ у займаній на той час частині Будівлі, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 62 (розділ 3);

користування зазначеною частиною Будівлі має для відділення НСТДУ оплатний характер та передбачає відшкодування релігійній громаді фактичних витрат з експлуатації займаних названим відділенням приміщень; при цьому розмір виплат не повинен був перевищувати розміру тих, що здійснювалися раніше (розділ 4);

відділення НСТДУ зобов’язалося звільнити займане приміщення після надання йому еквівалентного (рівнозначного) та придатного для експлуатації приміщення (розділ 5);

- 02.03.2000 Представництвом і відділенням НСТДУ було укладено договір безстрокового безоплатного користування нежитловим приміщенням за № 1, відповідно до умов якого орендодавець (Представництво) передав, а відділення НСТДУ прийняло у зазначене користування нежитлове приміщення 1-го, 2-го поверхів загальною площею 609,3 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 60, з метою розміщення офісу;

- 11.04.2001 Представництвом на підставі договору безстрокового безоплатного користування за № 1/2 були надані відділенню НСТДУ нежилі приміщення підвалу загальною площею 125 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 60;

- приміщення, надані відділенню НСТДУ на підставі зазначених договорів №№ 1 і 1/2, не можуть використовуватися "на даний час" під розміщення і для виконання статутної діяльності відділення НСТДУ, оскільки:

у цих приміщеннях відсутні водо- і електропостачання, не завершено ремонтні роботи;

відповідні приміщення надавалися Представництвом відділенню НСТДУ як власність територіальної громади м. Одеси, однак з 18.01.2006 нежилі приміщення першого та другого поверхів загальною площею 603,7 кв.м, розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 60, знаходились у власності ТОВ "Бюро добрих послуг", а з 20.01.2006 –у власності декількох фізичних осіб; на час розгляду даної справи (місцевим господарським судом) права власності на ці приміщення набула гр. Драгомищенко Ю.М.;

крім того, як вбачається з пояснень представника Облради, Управління, згадані приміщення на час укладення названих договорів №№ 1 і 1/2 не знаходились у комунальній власності територіальної громади м. Одеси, тому що, як вбачається з рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 12.05.1993 № 449-ХХІ, названа Рада прийняла до комунальної власності територіальної громади Одеської області нерухомі пам’ятники історії та культури, в тому числі й будівлю, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 60.

Судом апеляційної інстанції додатково встановлено, що:

- як вбачається з тексту Додаткової угоди від 04.03.1999, у ній відсутні та сторонами не погоджені істотні умови договору майнового найму, передбачені главою 25 ЦК УРСР (чинного на час укладення цієї угоди), а саме –не визначено конкретний об’єкт найму, розмір орендної плати за користування майном, порядок розрахунків, механізм і розмір витрат на відшкодування витрат на експлуатацію та строк дії угоди, у зв’язку з чим сторонами останньої не досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору майнового найму, а тому ця угода є неукладеною та, за висновком суду, не створює будь-яких юридичних наслідків;

- відділення НСТДУ займає спірні нежитлові приміщення на підставі Охоронно-орендного договору та Додаткової угоди від 19.05.1997, які зберігають чинність, зокрема, для нового власника –релігійної громади;

- Охоронно-орендний договір та Додаткова угода від 19.05.1997 у встановленому порядку не розривалися та недійсними не визнавалися;

- з матеріалів справи вбачається, що відділення НСТДУ своєчасно та в повному обсязі вносила релігійній громаді орендну плату, а релігійна громада повертала її названому відділенню платіжними дорученнями; суму, перераховану відділенням НСТДУ на депозитний рахунок Державної нотаріальної контори № 1 м. Одеси, релігійна громада також відмовилася приймати, у зв’язку з чим відповідні кошти було перераховано до бюджету.

Відповідно до статті 153 ЦК УРСР, який був чинний на час підписання сторонами Додаткової угоди від 04.03.1999:

- договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах;

- істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Установивши у розгляді справи, що названа додаткова угода, яка підписувалася сторонами як договір майнового найму, не містила істотних умов такого договору, суд апеляційної інстанції з’ясував, що ця угода є неукладеною.

Вищий господарський суд України як суд касаційної інстанції в силу положень частини другої статті 1117 ГПК України не вправі знову перевіряти відповідні обставини, встановлені апеляційною інстанцією, а відтак бере їх до відома.

У такому разі єдиною визначеною судом апеляційної інстанції підставою перебування відділення НСТДУ в займаному ним приміщенні у Будівлі залишається Охоронно-орендний договір (з Додатковою угодою від 19.05.1997 до цього договору).

Як свідчать матеріали справи та зміст оскаржуваних судових рішень, скаржник у розгляді справи наполягав на тому, що й зазначені договір та додаткова угода до нього є неукладеними, оскільки не містять усіх істотних умов відповідних угод.

Не погоджуючись з такими доводами, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що Охоронно-орендний договір (і Додаткова угода від 19.05.1997) містять у собі істотні умови договору найму, а тому не можуть вважатися неукладеними; у зв’язку з цим названий суд послався на частину першу статті 268 ЦК УРСР ("що діяв на час переходу права власності на будинок № 63 по вул. Пастера в м. Одесі від держави до Церкви"), згідно з якою при переході права власності на здане в найом майно від наймодавця до іншої особи договір найму зберігає чинність для нового власника.

Проте зазначений висновок є передчасним, оскільки його зроблено судом за неповного з’ясування ним фактичних обставин справи. А саме, обома попередніми судовими інстанціями не встановлено, чи було орендоване за згаданими договором і додатковою угодою до нього майно об’єктом оренди у розумінні статті 4 Закону України "Про оренду майна державних підприємств та організацій" (в редакції, чинній на час підписання цих договору та додаткової угоди), зокрема, чи становило воно окреме індивідуально визначене майно державного підприємства, організації. Тим часом з’ясування пов’язаних з цим обставин мало істотне значення для вирішення питання про те, чи повинен був Охоронно-орендний договір містити істотні умови договору оренди, передбачені частиною першою статті 11 названого Закону (в зазначеній редакції). Якщо ж Охоронно-орендний договір повинен був містити такі умови, то попереднім судовим інстанціям необхідно було перевірити, чи досягнуто сторонами даного договору домовленості з цих умов; останнє є важливим і з огляду на припис частини першої статті 12 цього ж Закону (і в тій самій редакції), за яких договір оренди вважається укладеним, зокрема, з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов.

Крім того, будучи не лише "орендним", а ще й "охоронним", згаданий договір мав містити й відповідні умови, визначені чинним на час його підписання законодавством про охорону і використання пам’яток історії та культури, та з таких умов його сторонами також мала бути досягнута згода для того, щоб він (з огляду на вимоги тієї ж частини першої статті 153 ЦК УРСР) вважався укладеним.

Відповідних обставин, пов’язаних з досягненням сторонами Охоронно-орендного договору (і Додаткової угоди до нього від 19.05.1997) згоди по всіх істотних умовах, передбачених для такого роду договорів чинним на час підписання цього договору законодавством, попередніми судовими інстанціями не встановлено, хоча такі обставини є складовою фактичної основи спірних відносин.

У зв’язку з цим названі судові інстанції і в новому розгляді справи припустилися неправильного застосування вимог частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи і частини першої статті 43 цього Кодексу стосовно всебічного, повного і об’єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Відтак у Вищого господарського суду України відсутні підстави для висновку про правильність застосування попередніми судовими інстанціями у вирішенні даного спору й норм матеріального права, в тому числі ЦК УРСР і ЦК України.

Касаційна ж інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Отже, оскаржувані судові рішення зі справи підлягають скасуванню, а справа –передачі на новий розгляд до суду першої інстанції. У такому розгляді суду необхідно врахувати викладене, встановити обставини, зазначені у цій постанові, дати їм та доводам сторін належну правову оцінку і вирішити спір відповідно до закону.

Керуючись статтями 1117 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу релігійної громади євангельської реформаторської пресвітеріанської церкви м. Одеси задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Одеської області від 13.08.2007 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 20.05.2008 зі справи № 32-16-17-9/326-05-9069 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Б. Львов