Господарський суд
Житомирської області
----------------------------------------
м. Житомир, майдан Путятинський, 3/65, '481-620
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "08" квітня 2008 р.

Справа № 14/1333-НМ

Господарський
суд Житомирської області у складі:

Головуючого
судді Костриці О.О.

за участю
представників сторін

від
позивача: ОСОБА_2 дов. від
25.01.2007р. (був присутній в судовому засіданні 03.04.2008р.), ОСОБА_3 дов.
від 11.01.2008р. (був присутній в судових засіданнях 03.04.2008р. та
04.04.2008р.)

від
відповідача: Косигін С.В. дов.
від 24.10.2007р. (був присутній в судовому засіданні 03.04.2008р.), Новицький
В.П. - голова правління (був присутній в судових засіданнях 03.04.2008р. та
04.04.2008р.)

від третьої
особи: не з'явився

В судовому
засіданні 03.04.2008р. прийняв участь реєстратор Комунального підприємства
"Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації"
Житомирської обласної ради: Лозко Л.А. дов. №902 від 03.04.2008р.

Розглянув у
відкритому судовому засіданні справу за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 (м. Житомир)

до Відкритого акціонерного товариства
"Житомирбудтранс" (м.Житомир)

За участю
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні
позивача  Житомирська міська рада (м.
Житомир)

про встановлення меж користування земельною
ділянкою

Відповідно до
ст.77 ГПК України в судовому засіданні оголошувались перерви: 03.04.2008р. до
04.04.2008р., 04.04.2008р. до
08.04.2008р.

Позивачем
пред'явлено позов про встановлення меж користування земельними ділянками по
вул.Промисловій, 17  між позивачем та
відповідачем відповідно до плану та опису меж від 29.10.2004р.

Представники
позивача в судовому засіданні 04.12.2007р. надали клопотання про уточнення
позовних вимог, в яких просить суд визнати договір купівлі-продажу нежилих
приміщень, укладений 23.05.2002р. між сторонами, таким, що передбачав передачу
покупцю разом з проданими приміщеннями і земельної ділянки площею 5686 кв.м. та
затвердити межі переданої покупцю земельної ділянки по вул. Промисловій, 17 у
м. Житомирі між продавцем ВАТ "Житомирбудтранс" і ОСОБА_1 відповідно
до плану та опису меж, виконаного 29.10.2004р. КП "Житомирський міський
центр".

Відповідно до
абз. 4 ст. 22 ГПК України, позивач
вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет
позову, збільшити розмір позовних вимог.

Представник
позивача в судовому засіданні 13.12.2007р. надав доповнення до позовної заяви
та уточнень до неї, в яких просить суд визнати за ПП ОСОБА_1 право на
відведення та подальше оформлення оренди земельної ділянки в розмірі 0,5686 га,
розташованої за адресою: м.Житомир, вул.Промислова,17, яке виникло згідно
рішення Житомирської міської ради від 22.12.2004р. №458, визнати втраченим
право у ВАТ "Житомирбудтранс" на подальше володіння та користування
земельною ділянкою розміром 0,5686 га, розташованої за адресою: м.Житомир,
вул.Промислова,17 на умовах постійного землекористування, а також визнати межі
користування земельними ділянками по вулиці Промисловій, 17 між позивачем ПП ОСОБА_1
та відповідачем ВАТ "Житомирбудтранс" відповідно до плану
встановлених меж земельної ділянки, схеми генплану експлікації будівель, споруд
та пояснювальної записки, виконаних КП "Житомирський міський центр"
згідно договору №93/04-Я від 19.08.2004р., з закріпленням за ОСОБА_1 земельної
ділянки розміром 0,5686 га з описом меж від А до Б землі загального
користування (вул.Промислова), від Б до В землі ВАТ
"Житомирбудтранс", від В до А землі загального користування
(вул.Фастівська), межі проходять:1-14,15-1 по забору, 14-15 з кута забору на
кут забору.

11.03.2008р. до
господарського суду Житомирської області від позивача надійшли пояснення по
справі, в яких він додаткового обгрунтовує позовні вимоги викладені в позовній
заяві.

Представники
відповідача в судовому засіданні 04.12.2007р. надали відзив на позовну заяву, в
якому вимоги позивача не визнали з наступних підстав.

Акт від
27.05.2002р. не може бути доказом передачі позивачу спірної земельної ділянки
на виконання договору купівлі-продажу, оскільки, даний договір не передбачав
передачу земельної ділянки. Протягом 2003-2007рр. спірна земельна ділянка
передавалася позивачу в користування на підставі відповідних договорів. Щодо,
листа ВАТ "Житомирбудтранс" від 27.06.2003р., то даний лист не свідчить
про передачу позивачу спірної земельної ділянки, оскільки в ньому не зазначені
розміри земельної ділянки, а йдеться лише про передачу земельної ділянки для
обслуговування проданої нерухомості. Крім того, протягом всього часу
користування спірною земельною ділянкою
сплачується земельний податок
відповідно до  Закону України
"Про плату за землю" від 19.09.1996р., дану земельну ділянку ВАТ "Житомирбудтранс"
має намір використовувати відповідно до статутної діяльності.

В судовому
засіданні 17.01.2008р. представники відповідача надали відзив на уточнені
вимоги позивача, в якому просять суд відмовити позивачу в задоволенні його
вимог враховуючи наступні обставини.

Вищевказана
частина благоустроєної території площею 6200 кв.м. з зазначеними приміщеннями,
а також 15 частини залізобетонної огорожі та приміщення вимірювання
електроенергії не є приналежністю КПП №2 та надвірної вбиральні загальною
площею 43,4 кв.м. Територія, огорожа цієї території, приміщення вимірювання
електроенергії є самостійними предметами цивільно-правових відносин. Акт, який
підтверджує виконання договору, не може бути підставою набуття права власності
або користування на речі або права які не були предметом договору.

Позивач
помилково вважає, що під благоустроєною частиною території площею 6200 кв.м.
розуміється асфальтоване покриття у складі земельної ділянки на площі 6200
кв.м.

Крім того, ВАТ
"Житомирбудтранс" не відмовлялося від права користування земельною
ділянкою площею 6200 м.кв. (0,62 га). В листі від 27.06.2003 року №06/5/
міститься загальне прохання, без зазначення розмірів та меж, про відмову ВАТ
"Житомирбудтранс" від земельних ділянок на користь шістьох осіб у
тому числі ОСОБА_1. Розробка, на замовлення позивача, технічної документації
стосовно спірної земельної ділянки є лише наміром позивача отримати цю ділянку.

Ухвалою
господарського суду Житомирської області від 13.12.2007р. було залучено до
участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача Житомирську міську раду.

Представник
третьої особи в судовому засіданні 20.03.2008р., надала усні пояснення, з
приводу даного спору та зазначила, що розвиток спірної земельної ділянки
повинен відбуватися відповідно до генерального плану, який затверджений
головним архітектором Головного управління містобудування та архітектури
Житомирської міської ради.

Ухвалою
господарського суду Житомирської області від 25.10.2007р. в засідання суду
викликався для дачі пояснень по справі уповноважений представник Управління
регулювання земельних відносин Житомирської міської ради.

В засіданні
суду 04.12.2007р. прийняв участь уповноважений представник Управління
регулювання земельних відносин Житомирської міської ради, якій надав відповіді
на питання, що виникали в судовому засіданні.

Ухвалою
господарського суду Житомирської області від 14.02.2008р. в засідання суду
викликався для дачі пояснень по справі уповноважений представник  Комунального підприємства "Житомирський
міський центр земельних відносин".

В судовому
засіданні 13.03.2008р. уповноважений представник  Комунального підприємства "Житомирський
міський центр земельних відносин" надав викладені в письмовій формі
пояснення по справі (а.с. 145 том 1), в яких повідомляє, що відповідно до заяви
підприємця ОСОБА_1 на ім'я міського голови щодо оформлення права користування
земельною ділянкою по вул. Промисловій, 17 та його клопотання, щодо виконанння
даних робіт Комунальним підприємством. Комунальне підприємство
"Житомирський міський центр земельних відносин" заключило з ОСОБА_1
договори № 93/04 та 104/06 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення
спірної земельної ділянки. Вивчивши представлені замовником матеріали (договір
купівлі-продажу, право власності на нерухоме майно, акт передачі майна,
затверджений управлінням архітектури генеральний план, тощо) спеціалісти
підприємства визначили межі та площу вищезазначеної земельної ділянки - 0,5686
га. Дана земельна ділянка, за виключенням однієї лінії (23м) огороджена
парканом.

Даний проект
землеустрою отримав позитивні висновки міської санстанції, інспекції з охорони
культурної спадщини та головного управління містобудування та архітектури.

Згідно
земельного законодавства "протокол встановлення та узгодження меж
земельної ділянки" має бути погоджений із суміжними землекористувачами. В
разі виникнення спірних питань, вони виносяться на розгляд комісії по земельних
спорах. Даний спір розглядався на комісії 25.01.2007р., яка винесла рішення: в
разі недосягнення згоди питання може бути розглянуто  в судовому порядку.

З приводу
заявлених позивачем вимог Комунальне підприємство "Житомирський міський
центр земельних відносин" вважає, що позивач вправі розраховувати на
позитивне для себе рішення суду.

В судовому
засіданні 03.04.2008р. представники позивача позовні вимоги з урахуванням
уточнених позовних вимог підтримали в повному обсязі.

Представники
відповідача в засіданні суду 03.04.2008р. вимоги позивача з урахуванням
уточнених позовних вимог не визнали.

Представник
третьої особи в засідання суду 03.04.2008р. не з'явився, хоча про час та місце
розгляду справи був належним чином повідомлений.

Ухвалою
господарського суду Житомирської області від 20.03.2008р. в судове засідання
03.04.2008р. викликався для дачі пояснень по справі реєстратор Комунального
підприємства "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації"
Житомирської обласної ради Лозко Л.А.

В судовому
засіданні 03.04.2008р. реєстратор Лозко Л.А., надала усні пояснення, з приводу
об'єктів зазначених у витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно
№17753837 від 15.02.2008р., зазначивши, що приміщення КПП №2 є об'єктом
нерухомості, тоді, як надвірний туалет, огорожа, відмостка  до них не відносяться.

З метою
витребування додаткових доказів по справі, в судовому засіданні 03.04.2008р.
оголошувалась перерва до 04.04.2008р.

Представник
позивача в засіданні суду 04.04.2008р. позовні вимоги з урахуванням уточнених
позовних вимог підтримав у повному обсязі.

Представник
відповідача в судовому засіданні 04.04.2008р. вимоги позивача з урахуванням
уточнених позовних вимог не визнав, вимоги господарського суду Житомирської
області виконав у повному обсязі.

Представник
третьої особи в судове засідання не з'явився.

Представники
сторін в судовому засіданні 04.04.2008р. надали згоду на проголошення вступної
та резолютивної частини рішення.

Для підготовки
вступної та резолютивної частини рішення по справі, в засіданні суду було
оголошено перерву до 08.04.2008р.

07.04.2008р. до
господарського суду Житомирської області від позивача надійшли пояснення по
справі, в яких він додатково обгрунтовує вимоги викладених в позовній заяві від
18.09.2007р. та в доповненнях до позовної заяви від 12.12.2007р.

Представники
сторін в засідання суду 08.04.2008р. не з'явилися.

Заслухавши
представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд ,-

ВСТАНОВИВ:

23.05.2002р. між
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (позивач у справі) та Відкритим
акціонерним товариством "Житомирбудтранс" (відповідач у справі) був
укладений договір купівлі-продажу приміщення (а.с. 14 том 1).

Вказаний
договір було посвідчено ОСОБА_4 - приватним нотаріусом Житомирського міського
нотаріального округу 23.05.2002р. та зареєстровано в реєстрі за №1283.

Відповідно до
п. 1 вищезазначеного договору позивач придбав у відповідача приміщення, яке
складається з КПП № 2 та надвірної вбиральні, загальною площею 43,4 кв.м, що
знаходиться в місті Житомирі по вул. Промисловій, 17.

Сторони у
справі склали акт передачі від 27.05.2002р. за яким згідно договору
купівлі-продажу від 23.05.2002р. відповідач передав позивачу частину
благоустроєної території площею 6200 кв.м з приміщеннями, що знаходяться м.
Житомир, вул. Промислова, 17, яке складається з КПП-2, надвірної вбиральні, 1/5
частини огорожі залізобетонної, приміщення для вимірювання електроенергії (а.с.
15 том 1).

27.06.2003р.
відповідач звернувся з листом до Житомирського відділу земельних ресурсів, в
якому просив провести відчуження земельної ділянки на користь позивача у
зв'язку з продажем позивачу нерухомого майна - КПП № 2 (а.с. 24 том 1).

18.11.2003р.
позивач із заявою звернувся до Житомирської міської ради з проханням оформити
право користування земельною ділянкою по вул. Промисловій, 17 в зв'язку з
придбанням приміщень та майна згідно договору купівлі-продажу приміщення та
акту передачі від 27.05.2002р. (а.с. 25 том 1).

Рішенням
Житомирської міської ради 23 сесії 4 скликання від 22.12.2004р. за №458
"Про вилучення і надання права користування земельними ділянками, надання
дозволу на складання проектів відведення юридичним та фізичним особам
міста" (а.с. 26,27 том 1) позивачу було надано дозвіл на складання проекту
відведення земельної ділянки, яка знаходиться за адресою вул. Промислова, 17.

На виконання
рішення Житомирської міської ради від 23.12.2004р., позивач уклав договори: з
КП "Житомирський міський центр земельних відносин" про розроблення
проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки № 93/04-2 від
19.08.2004р., №104/06-м від 08.06.2006р.; з КП "Містобудівна політика м.
Житомира" на виконання робіт по підготовці матеріалів для погодження
закріплення меж земельної ділянки від 06.12.2005р.  за № 3189, на виконання робіт по підготовці
матеріалів та виконавчого знімання земельної ділянки від 27.09.2005р. за №
2499; з Архітектурно-планувальним бюро при головному управлінні містобудування
та архітектури на виконання проектних та вишукуваних робіт від 20.06.2006р. за
№ 2974/13 (а.с. 28 -36 том 1).

Відповідно до
ч. 6 ст. 123 Земельного кодексу України, проект відведення земельної ділянки
погоджується із землекористувачем, органом по земельних ресурсах,
природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та
охорони культурної спадщини і після одержання висновку державної землевпорядної
експертизи по об'єктах, які їй підлягають, подається до відповідної
державної  адміністрації  або
сільської, селищної, міської ради, які розглядають його у місячний строк
і, в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймають рішення про
надання земельної ділянки.

Як вбачається з
матеріалів справи, проект відведення земельної ділянки був погоджений позивачем
із відповідними органами, про що свідчать позитивні висновки (а.с. 24-28 том
2).

09.01.2007р.
позивач звернувся  із заявою до
Управління регулювання земельних відносин про встановлення межі земельної
ділянки за адресою м. Житомир, вул. Промислова, 17 згідно генплану для
розміщення стоянки автотранспорту.

Створена
Житомирською міською радою комісія по земельним спорам 25.01.2007р. розглянула
звернення позивача про встановлення межі земельної ділянки за адресою м.
Житомир, вул. Промислова, 17 згідно генплану для розміщення стоянки автотранспорту,
в зв'язку з незгодою суміжного землекористувача встановити межі земельної
ділянки комісією було вирішено, що дане питання не входить до компетенції
комісії і може бути вирішено тільки між сторонами, чи розглянуто в судовому
порядку,  про що зазначено у протоколі №
2 засідання комісії по земельним спорам Житомирської міської ради (а.с. 44 том
1).

28.02.2007р.
позивач звернувся з листом  до
відповідача щодо надання письмової відповіді стосовно питання означення меж
території, яка розташована за адресою: м.Житомир, вул. Промислова, 17 (а.с. 45
том 1).

Відповідач
надав позивачу відповідь від 04.04.2007р. за № 06/27, з якої вбачається, що
питання погодження меж земельної ділянки може вирішити власник 50% акцій через
загальні збори товариства (а.с. 46 том 1).

Таким чином,
відповідач фактично відмовив позивачу у означення меж спірної земельної
ділянки.

Свої вимоги
позивач обгрунтовує наступним.

Враховуючи
особливий правовий статус земельної ділянки, відповідач не являючись власником
земельної ділянки, не міг одночасно з продажем приміщень вчинити продаж
земельної ділянки, а як користувач на правах постійного землекористування,
відмовившись від неї, передав право на її переоформлення позивачу у порядку
передбаченому Земельним кодексом України.

Позивач вважає,
що за таких обставин є факт відмови від земельної ділянки, а саме відмови від
володіння та користування нею, ідентифіковано зовнішні межі земельної ділянки
та її розмір згідно акту передачі від 27.05.2002 року.

Крім того,
позивач зазначає, що 15 частини залізобетонної огорожі і асфальтового покриття
6200кв.м., які були власністю продавця, являючись приналежністю придбаних
приміщень, одночасно за своїм цільовим та функціональним призначенням є
складовою частиною земельної ділянки 6200кв.м., яка не являється власністю
відповідача. Дана земельна ділянка за своїм використанням є територіальним
базисом у розумінні земельного законодавства (ст.5 ЗК України) та нерухомою
річчю в розумінні цивільного права і цивільного законодавства України (ст.181
ЦК України). Набувши право на переоформлення земельної ділянки у складі інших
речей, а саме 15 частини залізобетонної огорожі і асфальтового покриття
6200кв.м., які продані разом з приміщеннями, покупець самостійно повинен
здійснити переоформлення земельної ділянки, тобто оформити землекористування з
дотриманням процедур передбачених Земельним кодексом України.

На думку
позивача, асфальтове покриття і земельна
ділянка, як територіальний базис утворюють складну річ (благоустроєну
територію) під розміщення автомобільного транспорту (ст.188 ЦК України). Згідно
ч.2. ст.188 ЦК України правочин, вчинений щодо складових складної речі,
поширюється на всі її складові частини.

В доповненнях
до позовної заяви позивач також зазначає, що відокремлення асфальтованого
покриття від земельної ділянки, призведе до знецінення і втрати цільового
призначення самого асфальтового покриття, так і до знецінення самої земельної
ділянки, яка вже не може бути використана за цільовим призначенням. Відповідно
до ст. 187 ЦК України складовою частиною речі є все те, що не може бути
відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення, при переході
права на річ її складові частини не підлягають відокремленню.

Відокремлення
(демонтаж) складових частин залізобетонної огорожі, призведе до втрати
функціонального та цільового призначення залізобетонної огорожі. В ч.2. ст.183
ЦК України зазначено, що неподільною річчю є річ, яку не можна поділити без
втрати її цільового призначення.

Як зазначив
позивач, власник земельної ділянки в особі Житомирської міської ради не
заперечує щодо оформлення землекористування на спірну земельну ділянку за
позивачем, про що надано дозвіл на складання проекту відведення земельної
ділянки за адресою вул. Промислова, 17 згідно рішення Житомирської міської ради
від 22.12.2004 року №458. Дане рішення Житомирської міської ради є дійсним і
відповідачем не оскаржувалося.

Позивач
зазначив, що відповідач своїм листом - заявою від 27.06.2003 року №06/57
добровільно відмовився від частини земельної ділянки у розмірі 6200 кв.м., що є
підставою припинення права користування земельною ділянкою в зазначеному
розмірі згідно абз. а) ч. 1 ст.141 ЗК України.

Між договором
купівлі - продажу 23.05.2002 року, актом передачі від 27.05.2002 року та листом
- заявою відповідача від 27.06.2003 року №06/57 щодо добровільної відмови від
частини земельної ділянки існує прямий причинний зв'язок наслідком якого є
виникнення права у позивача на оформлення земельної ділянки в розмірі не більше
6200 кв.м.

Згідно ст. 142
ЗК України, припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі
добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника
земельної ділянки, в даному випадку листом відповідача  від 27.06.2003року №06/57.

Відповідно до
ст.202 ЦК України лист відповідача від 27.06.2003року №06/57 про відмову від
земельної ділянки на користь позивача, є одностороннім правочином, акт передачі
від 27.05.2002 року та договір купівлі - продажу від 23.05.2002 року є
двосторонніми правочинами, яким погоджено розмір намічуваної до вилучення
земельної ділянки в розмірі 6200 кв.м. Факт відмови від земельної ділянки в
розмірі 6200кв.м. є фактом, який реально відбувся, про що і свідчать
вищезазначені письмові правочини.

Згідно ст.204
ЦК України, правочин є правомірним , якщо його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він визнаний судом недійсним (презумпція правомірності
правочину).

Відмовляючись
від погодження протоколу встановлення та узгодження зовнішніх меж
землекористування і землеволодіння позивача, відповідач фактично відмовляється
від одностороннього правочину та в односторонньому порядку відмовляється від
двостороннього правочину.

Крім того,
позивач в письмових поясненнях (а.с. 121-126 том 1) зазначає, що виставлені
відповідачем рахунки-фактури (надані в матеріали справи) засвідчують факт
виникнення пропозиції (оферти) продати приміщення з прилеглою територією
адресовані позивачу з умовою передплати. Рахунок-фактура це документ, що його
виписує продавець на ім'я покупця для оплати останнім вартості майна, яке реалізується.
Рахунок-фактура містить опис та вартість майна і є підставою для оплати,
проведення розрахунків.

Факт прийняття
пропозиції (акцент) засвідчується 100% оплатою предмету купівлі - продажу
приміщень, благоустроєної території та 1/5 частини залізобетонної огорожі за
45000,00 грн., які засвідчуються квитанціями до прибуткових касових ордерів
(надані в матеріли справи) та п. 2 договору купівлі-продажу від 23.05.2002
року, яким засвідчено факт отримання зазначеної суми грошей продавцем до
підписання договору.

Як зазначає
позивач, асфальтове покриття слід розглядати як об'єкт купівлі-продажу, що
ніяким чином не протирічить змісту укладеної сторонами угоди щодо придбання
асфальтового покриття у складі благоустроєної території. Асфальтове покриття є
приналежністю до будівлі з яким воно поєднане одним господарським призначенням
і тому автоматично слідує за будівлею, якщо інше не було б викладене в договорі
купівлі-продажу. В акті передачі від 27.05.2002р. чітко зазначено, що
відповідач передав частину благоустроєної території згідно договору
купівлі-продажу. А тому стає очевидним, що асфальтове покриття є частиною
вартості проданої будівлі.

Позивач також
вважає, що будівництво і введення в експлуатацію відповідачем і придбаної
позивачем будівлі КПП-2, надвірної вбиральні з врахуванням їх господарського
призначення не могло відбуватися без будівництва і введення в експлуатацію
благоустроєної території з асфальтовим покриттям, асфальтова територія і
залізобетонна огорожа є частиною єдиного архітектурного об'єкта - стоянка для
вантажного автотранспорту. Даний архітектурний об'єкт без зміни цільового
призначення позивачем планується використовуватися і в подальшому. Відокремлене
використання КПП-2 і надвірної вбиральні без асфальтової території і огорожі
змінює (руйнує) архітектурну цілісність об'єкта, є економічно невиправданим і
абсурдним.

На думку
позивача, відповідач створює перешкоди в оформленні землекористування
позивачем.

Суд вважає
вимоги позивача необгрунтованими з наступних підстав.

Згідно ст. 14
Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під
особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право
набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно
відповідно до закону.

Право оренди
земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження
підприємницької та іншої діяльності (ст. 93 Земельного кодексу України).

Порядок та
умови набуття права на оренду земельної ділянки встановлено Законом України
"Про оренду землі" та Земельним кодексом України.

Питання надання
земельних ділянок у користування юридичним особам та громадянам з земель
комунальної власності відноситься до компетенції міських, сільських, селищних
рад (ст. 12 Земельного кодексу України).

Згідно п. 36
ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно
на пленарних засідання вирішуються питання регулювання земельних відносин
відповідно до закону.

Згідно ч. 6 ст.
93 Земельного кодексу України відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються
законом.

Правові засади
оренди землі визначено в ст. 2 Закону України "Про оренду землі", яка
передбачає, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним
кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України,
іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також
договором оренди землі.

Статтею 377 ЦК
України визначено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або
споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених
договором.

Якщо договором
про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки
не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної
ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину
земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Здійснюючи
оформлення права на користування земельною ділянкою, сторони у справі не
узгодили межі користування земельними ділянками, що стало підставою для
звернення з позовом у даній справі про визнання за позивачем право на
відведення та подальше оформлення оренди земельної ділянки в розмірі 0,5686 га,
розташованої за адресою: м. Житомир, вул. Промислова, 17, яке виникло згідно
рішення Житомирської міської ради від 22.12.2004 року № 458; про визнання
втраченим право у відповідача на подальше володіння та користування земельною
ділянкою в розмірі 0,5686 га, розташовану за адресою: м. Житомир, вул.
Промислова, 17 на умовах постійного землекористування; визнання межі
користування земельними ділянками по вул. Промисловій, 17 між позивачем та
відповідачем відповідно до плану встановлених меж земельної ділянки, схеми генплану
експлікації будівель та споруд та пояснювальної записки, виконаних КП
"Житомирський міський центр" згідно договору № 93/04-Я від
19.08.2004р., з закріпленням за позивачем земельної ділянки в розмірі 0,5686
га. з описом меж від А до Б землі загального користування (вул. Промислова),
від Б до В землі відповідача, від В до А землі загального користування (вул.
Фастівська), межі проходять: 1-14, 15-1 по забору, 14-15 з кута забору на кут
забору.

Позивачем
фактично заявлено позов про визнання права на користування земельною ділянкою
певного розміру та визначення її меж.

Цивільний
кодекс України поширюється на всі майнові відносини, ознаки яких передбачені ч.
1 ст. 1 цього Кодексу (рівність, вільне волевиявлення, майнова самостійність),
за умови, що ці відносини не врегульовані спеціальними законами (кодексами).
Виходячи з цього, переважному застосуванню перед статтями Цивільного кодексу
України, що поширюються на земельні правовідносини, підлягають відповідні
положення Земельного кодексу України (це випливає також з визначення ст. 3
Земельного кодексу України та нормативно-правових актів, що регулюють земельні
відносини).

Відносини,
пов'язані із виникненням прав на земельну ділянку у зв'язку із виникненням прав
на будівлі і споруди, що на ній знаходяться, врегульовані також ст.120
Земельного кодексу України.

У зв'язку із
переходом права власності на будівлі (споруди) за нормами ст. 120 Земельного
кодексу України, можливим є як перехід права власності на земельну ділянку, так
і перехід права користування земельною ділянкою, який також вимагає самостійної
договірно-правової регламентації. Договором, що регламентує перехід права
користування ділянкою до набувача будівлі (споруди), частина ст. 120 Земельного
кодексу України визначає лише договір оренди земельної ділянки.

Порядок
передачі земельних ділянок в оренду, встановлений ст. 124 Земельного кодексу
України, в якій, зокрема, зазначено: передача земельних ділянок в оренду,
що  перебувають  у державній або комунальній власності,
здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або
органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної
ділянки.

Передача в
оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового
призначення та із земель запасу під забудову здійснюється за проектами
відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу.

Відповідно до
ч. 6 статті 123 Земельного кодексу України проект відведення земельної ділянки
погоджується із землекористувачем, органом по земельних ресурсах,
природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та
охорони культурної спадщини і після одержання висновку державної землевпорядної
експертизи по об'єктах, які їй підлягають, подається до відповідної державної
адміністрації або сільської, селищної, міської ради, які розглядають його у
місячний строк і, в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймають
рішення про надання земельної ділянки.

Як зазначалось
вище, проект відведення спірної земельної ділянки було погоджено з
вищезазначеними установами, крім землекористувача.

Оскільки,
позивач не довів обгрунтованість розміру земельної ділянки, про надання якої
ним подано клопотання, відповідач мав право відмовити позивачу у погодженні меж
земельної ділянки, якщо це порушує його право користування земельною ділянкою.

Матеріали
справи свідчать, що відповідач користується спірною земельною ділянкою на
підставі державного акту від 15.01.1997, І - ЖТ № 002493 на право постійного
користування землею площею 5,3053 га (з врахуванням часткових вилучень) (а.с.
16,17 том 1), і це право у встановленому законом порядку відповідним рішенням
не було скасовано.

Спірна земельна
ділянка надавалась для здійснення певної виробничої діяльності, відповідач не
змінив своєї статутної діяльності. Призначення земельної ділянки, що було
визначено власником ділянки - не змінювалось.

З умов договору
купівлі  - продажу приміщення від
23.05.2002р., вбачається, що позивач відповідно до ст. 377 ЦК України набув
право лише на частину земельної ділянки, на якій розміщені придбані ним КПП №2
(43,4 кв. м.), надвірна вбиральня, та яка необхідна тільки для їх
обслуговування без забезпечення використання її для його підприємницької
діяльності, оскільки законом і обставинами справи не встановлено придбання землі
по угоді для будь-якої діяльності.

Матеріали
справи також не містять відомостей про те, що позивач в порядку, встановленому
ст. 123 Земельного кодексу України, звертався з відповідною документацією до
міської ради з клопотанням про оформлення земельної ділянки саме в розмірі
0,5686 га, та саме з метою використання її для автостоянки чи будь - якої іншої
підприємницької діяльності пов'язаною з даною ділянкою.

З рішення
Житомирської міської ради від 22.12.2004р. № 458 (а.с. 26,27 том 1) не
вбачається надання дозволу позивачу на розробку проекту відведення саме такої
площі (0,5686 га), а також не вказано з якою метою має використовуватися
зазначена земельна ділянка.

Слід також
зазначити, що між сторонами укладались договори спільного користування
технологічними мережами та земельною ділянкою (а.с. 66 - 74 том 1), з яких
також не вбачається надання спірної земельної ділянки відповідачу з метою
використання її для автостоянки чи будь - якої іншої підприємницької діяльності
пов'язаною з даною ділянкою.

Посилання позивача
у своїй вимозі на те, що згідно акту передачі від 27.05.2002р. (а.с. 15 том1)
відповідач передав позивачу частину благоустроєної території площею 6200кв.м. з
приміщеннями, яке складається з КПП-2, надвірної вбиральні, 1/5 частини огорожі
залізобетонної, приміщення для вимірювання електроенергії, а отже він (акт
передачі) є правовстановлюючим документом, суд також вважає
необгрунтованими.

Акт, який
підтверджує виконання договору, не може бути підставою набуття права власності
або користування на речі або права, які не були предметом договору. Акт, на
який посилається позивач, не підтверджує передачу позивачу у володіння та (або)
користування, та (або) розпорядження асфальтового покриття, огорожі, приміщення
вимірювання електроенергії, оскільки в цьому акті не йдеться про вказані права.
Зазначений акт не може бути самостійним правочином з приводу володіння та (або)
користування, та (або) розпорядження вищевказаними територією, огорожею цієї
території, приміщення вимірювання електроенергії, оскільки акт - це документ,
який підтверджує якійсь факт, котрий виник як наслідок у тому числі правочину.
Правочину щодо відчуження асфальтового покриття, залізобетонної огорожі,
приміщення вимірювання електроенергії не існувало.

Рахунки
фактури, платіжні квитанції, як доказ оплати придбаних приміщень згідно
договору купівлі  - продажу (а.с. 84 - 87
том 1), також не містять відомостей про загальну площу благоустроєної
території.

Крім того, акт
передачі майна не включено до додатку 1 пункту 2.1 Тимчасового положення про
порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом
Міністерства юстиції України 07.02.2002р. № 7/5 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 18.02.2002р. за № 157/6445, який містить перелік
правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав
власності на об'єкти нерухомого майна.

Позивач в своїх
вимогах та поясненнях також стверджує, що залізобетонна огорожа та асфальтова
відмостка є об'єктами нерухомості, а отже підлягають державній реєстрації прав
власності на нерухоме майно.

Таке твердження
є невірним з наступних підстав.

Пунктом 3
Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових
прав", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1440 від
10.09.2003р. та пункті 2 Національного стандарту № 2 "Оцінка нерухомого
майна", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від
28.10.2004р. № 1442 визначено поняття нерухоме майно, як земельна ділянка без
поліпшень, або земельна ділянка з поліпшеннями, які з нею нерозривно пов'язані,
будівлі, споруди, їх частини, а також інше майно, що згідно із законодавством
належить до нерухомого майна.

Згідно
визначень даних у згаданих Національних стандартах: споруди - це земельне
поліпшення, що не належить до будівель та приміщень, призначені для виконання
спеціальних технічних функцій (дамби, тунелі, естакади, мости тощо).

Згідно
Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого і
введеного в дію Наказом Держстандарту України від 17.08.2000р. N 507, будівлі -
це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених
(несуче-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні
приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення
устаткування, тварин, рослин, а також предметів.

До будівель
відносяться: житлові будинки, гуртожитки, готелі, ресторани, торговельні
будівлі, промислові будівлі, вокзали, будівлі для публічних виступів, для
медичних закладів та закладів освіти та т. ін.

Згідно
Положення "Про порядок надання дозволу на виконання будівельних
робіт" (розділ 4 п. 4.9), затвердженого наказом Державного комітету
будівництва, архітектури та житлової політики України від 05.12.2000р. № 273,
тимчасові будівлі та споруди - це будівлі та споруди зведення яких не потребує
виконання робіт з влаштування фундаментів.

Мощення за
своєю технічною характеристикою є асфальтне, а огорожа складається з
залізобетонних плит, про що зазначено в інвентарній справі, дослідженої в
судовому засіданні.

З огляду на
викладене суд вважає, що мощення (асфальтне покриття) та огорожа не відносяться
до нерухомого майна.

Згідно п. 1.6
Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно,
затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 07.02.2002р. №7/5 та
зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002р. за № 157/6445,
реєстрації підлягають права власності тільки на об'єкти нерухомого майна,
будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому
порядку, за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим
БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на ці об'єкти.

Не підлягають
реєстрації тимчасові споруди, а також споруди, не пов'язані фундаментом із
землею.

Вищезазначене
знайшло своє відображення в реєстраційному посвідченні прав приватної власності
та у витязі з реєстру прав власності на нерухоме майно  №17753837 від 15.02.2008р. (а.с. 18,150 том
1), з яких вбачається, що за позивачем зареєстровано як об'єкти нерухомості
тільки приміщення КПП № 2 та надвірна вбиральня (туалет).

Позивач у своїх
письмових поясненнях до уточнених позовних вимог зазначив, що благоустроєна
територія з асфальтовим покриттям, асфальтова територія і залізобетонна огорожа
є частиною єдиного архітектурного об'єкта - стоянка для вантажного
автотранспорту. Даний архітектурний об'єкт без зміни цільового призначення
позивач планує використовувати і в подальшому. Таким чином, на думку позивача,
придбані частина благоустроєної території площею 0,5686 з приміщеннями, що
знаходяться м. Житомир, вул. Промислова, 17, які складається з КПП-2, надвірної
вбиральні, 1/5 частини огорожі залізобетонної, асфальтового покриття,
приміщення для вимірювання електроенергії є цілісним майновим комплексом.

Разом з тим, як
вже зазначалось вище, позивач не довів суду, що ним придбавалась автостоянка як
єдиний майновий комплекс, а також те, що до моменту продажу об'єктів
нерухомості відповідач використовував спірну земельну ділянку під автостоянку.

Посилання
позивача на те, що відповідач листом від 27.06.2003р. за № 06/57 (а.с. 24 том
1) відмовився від права користування земельною ділянкою також є
необгрунтованим, оскільки з зазначеного листа не вбачається відмови відповідача
від використання земельної ділянки площею 0,5686 га.

Відносно вимоги
позивача про визнання втраченим права у відповідача на подальше володіння та
користування земельною ділянкою розміром 0,5686 га, розташованої за адресою: м.
Житомир, вул. Промислова, 17 на умовах постійного землекористування, то вона не
підлягає задоволенню з підстав, що були викладені вище.

Крім того, до
даної вимоги слід зазначити наступне.

Відповідно до
ст. 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування
земельною ділянкою є:

а) добровільна
відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення
земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення
діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання
земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання
земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична
несплата земельного податку або орендної плати.

Як вже
зазначалось вище, відповідач не відмовлявся від права користування спірною
земельною ділянкою. Відмова від права користування землею є виключно правом
землекористувача до реалізації якого він не може бути примушений.

Виключний
перелік підстав для примусового припинення прав на земельну ділянку
передбачений ст. 143 Земельного кодексу України. Так, згідно зазначеної статті
примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у
разі:

а) використання
земельної ділянки не за цільовим призначенням;

б) неусунення
допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними
речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-
паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель
забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару грунту, об'єктів
інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму
використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель
способами, які завдають шкоди здоров'ю населення) в терміни, встановлені
вказівками спеціально уповноважених органів виконавчої влади з питань земельних
ресурсів;

в) конфіскації
земельної ділянки;

г) викупу
(вилучення) земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для
суспільних потреб;

ґ) примусового
звернення стягнень на земельну ділянку по зобов'язаннях власника цієї земельної
ділянки;

д) невідчуження
земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений
строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до
ч. 2 ст. 149 Земельного кодексу України вилучення земельних ділянок провадиться
за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради
міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій,
сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Зазначені норми
не передбачають можливості примушення законного землекористувача відмовитися
від свого права користування.

Слід також
зазначити, що органами місцевого самоврядування не застосовувались заходи по
вилученню земельної ділянки з користування відповідача.

Вимога позивача
про визначення межі користування земельними ділянками по вулиці Промисловій, 17
між позивачем ПП ОСОБА_1 та відповідачем ВАТ "Житомирбудтранс"
відповідно до плану встановлених меж земельної ділянки, схеми генплану
експлікації будівель, споруд та пояснювальної записки, виконаних КП
"Житомирський міський центр" згідно договору №93/04-Я від 19.08.2004р.,
з закріпленням за ОСОБА_1 земельної ділянки розміром 0,5686 га з описом меж від
А до Б землі загального користування (вул.Промислова), від Б до В землі ВАТ
"Житомирбудтранс", від В до А землі загального користування
(вул.Фастівська), межі проходять:1-14,15-1 по забору, 14-15 з кута забору на
кут забору, також не підлягає задоволенню, з підстав, що були викладені вище.

Крім того, слід
зазначити, що питання визначення меж земельної ділянки, належить до виключної
компетенції міської ради, до прийняття нею рішення з цього питання.

Враховуючи
викладене, суд вважає позовні вимоги необгрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Керуючись
ст.ст. 49, 82,84,85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні
позову відмовити.

Рішення
господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку
з дня його підписання.

Суддя

Костриця О.О.

Дата
підписання: 14.04.2008р.