ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2008 р.

№ 2/33

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П.–головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, м. Київ (далі –виконавча дирекція Фонду)

на рішення господарського суду Рівненської області від 17.04.2008

зі справи № 2/33

за позовом виконавчої дирекції Фонду

до профспілкового підприємства санаторію “Горинь” Ради федерації профспілок Рівненської області, смт Степань Сарненського району Рівненської області (далі –Санаторій)

про стягнення штрафу в сумі 21 262, 50 грн.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача –Ворона В.П., Чижук Н.М.,

відповідача –не з’яв.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Позов було подано про стягнення на підставі статей 15, 16, 525, 526, 546, 549, 611, 901, 906 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України) 21 652, 50 грн. штрафу за невиконання умов договору.

Рішенням господарського Рівненської області від 17.04.2008 (суддя Савченко Г.І.): суму штрафу, який підлягає стягненню з Санаторію, зменшено на 70 %, до 6 378, 76 грн.; з Санаторію стягнуто на користь виконавчої дирекції Фонду “неустойку у вигляді штрафу” в сумі 6 378, 76 грн. та в доход державного бюджету –102 грн. державного мита і 118 грн. “витрат на інформаційні послуги”. У прийнятті зазначеного рішення суд з посиланням, зокрема, на приписи статей 525, 526, 611 ЦК України, пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України (далі –ГПК України) виходив з обґрунтованості нарахування штрафу та водночас –з наявності виняткових обставин для зменшення суми штрафу.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України виконавча дирекція Фонду просить оскаржуване судове рішення з даної справи скасувати і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а судові витрати покласти на відповідача. Скаргу мотивовано прийняттям цього рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права та недослідженням і неврахуванням місцевим господарським судом низки обставин, які мають значення для розгляду справи.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Сторони відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судом першої інстанції у справі встановлено, що:

- 01.02.2006 виконавчою дирекцією Фонду і Санаторієм було укладено договір № 06/01-08-74 (далі - Договір), за яким Санаторій зобов’язувався за завданням названої виконавчої дирекції надати протягом 2006 року послуги з санаторно-курортного лікування застрахованим особам і членам їх сімей, а виконавча дирекція Фонду - прийняти ці послуги і оплатити їх вартість;

- згідно з умовами Договору:

послуги мали надаватися Санаторієм на підставі санітарно-курортних путівок у кількості, за видами та ціною відповідно до додатку № 1 до Договору (пункт 1.2);

загальна вартість послуг за Договором становила 2 520 000 грн., що еквівалентна 1 600 путівкам;

за пунктом 5.3.1 Договору виконавець (Санаторій) взяв на себе зобов’язання вчасно надати путівки замовникові (виконавчій дирекції Фонду) та її регіональним відділенням (пункт 7.1) згідно з журналом розподілу путівок (додаток № 2 до Договору), дотримуючись рівномірного розподілу їх по заїздах у кожному місяці кварталу;

відправлення путівок згідно з журналом їх розподілу як замовникові, так і його регіональним відділенням здійснюється виконавцем за свій рахунок: у першому кварталі –не пізніше ніж за 15 днів до початку терміну дії путівки, в наступних кварталах –не пізніше ніж за 45 днів до початку терміну дії путівки;

за ненадання путівок або надання їх не в повному обсязі виконавець сплачує штраф у розмірі 30 % від суми невиконання зобов’язання (пункт 6.2);

застосування санкцій за Договором здійснюється в судовому порядку (пункт 6.7);

- 27.12.2006 сторони уклали додаткову угоду № 2 до Договору (далі –Додаткова угода № 2) зі строком дії цієї угоди до 31.03.2007. За умовами Додаткової угоди № 2:

виконавець зобов’язується за завданням замовника надати протягом 1-го кварталу 2007 року послуги з санітарно-курортного лікування застрахованим особам та членам їх сімей за видами захворювань, зазначеними в додатку № 1 до Додаткової угоди № 2, у порядку та на умовах, визначених Договором, з урахуванням положень Додаткової угоди № 2, які змінюють умови Договору, а замовник зобов’язується оплатити вартість цих послуг;

загальна вартість послуг на 1-й квартал 2007 року складає 70 875 грн. (з ПДВ), що еквівалентна 45 путівкам (додаток № 2 до Додаткової угоди № 2 та пункт 2 цієї угоди);

виконавець за власний рахунок відправляє путівки згідно з журналом їх розподілу (пункт 7 Додаткової угоди № 2 і додаток № 2 до цієї угоди); одночасно виконавець направляє замовникові рахунок на оплату вартості послуг, реєстр путівок і копії накладних;

- Санаторій в односторонньому порядку відмовився від виконання умов Договору та Додаткової угоди № 2, не надіслав виконавчій дирекції Фонду і територіальним відділенням путівок й не надав послуги, визначені Договором, на загальну суму 70 875 грн. та уникає складання акта звірки взаємних розрахунків;

- розрахунок ціни позову є таким: 70 875 грн. х 30 % = 21 652, 50 грн., де 70 875 грн. –це загальна вартість послуг та путівок, які Санаторій зобов’язувався відповідно надати та надіслати виконавчій дирекції Фонду;

- Санаторієм не вживалися в установленому законом порядку заходи щодо розірвання Договору або внесення змін до нього.

Винятковість обставин для зменшення розміру штрафу на 70 відсотків місцевий господарський суд вбачав у тому, що: заборгованість Санаторію із заробітної плати станом на 01.04.2008 становить 36 030 грн.; оздоровчий період закінчився 01.11.2007; “на даний час” Санаторій не працює “через відсутність тендеру по Чорнобильському управлінню” (про наведене свідчать надані Санаторієм довідки та “звіт про фінансові результати”). Названим судом враховано також, що порушення Санаторієм зобов’язання “не завдало збитків іншим учасникам господарського зобов’язання”.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 № 11 “Про судове рішення” таке рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення з відповідними вимогами не узгоджується з урахуванням такого.

Відповідно до пункту 3 статті 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов’язання.

За змістом підпункту 2.4 пункту 2 роз’яснення президії Вищого арбітражного суду України від 29.04.1994 № 02-5/293 “Про деякі питання практики застосування майнової відповідальності за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов’язань”, вирішуючи питання про застосування пункту 3 статті 83 ГПК України, господарський суд повинен об’єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов’язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов’язання, незначності прострочення у виконанні зобов’язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Місцевий господарський суд, приймаючи рішення про зменшення розміру штрафу, який підлягає стягненню з Санаторію, не з’ясував належним чином обставини, пов’язані з наявністю чи відсутністю виняткового випадку такого зменшення, а саме:

- з оскаржуваного рішення не вбачається, яким чином зменшення розміру штрафу пов’язується із заборгованістю санаторію з заробітної плати (в сумі 36 030 грн.), та ще й за станом на 01.04.2008, тоді як договірні відносини між ним і виконавчою дирекцією Фонду існували ще в 2006 - I кварталі 2007 року;

- так само судом не обґрунтована наявність зв’язку між зменшенням розміру штрафу з одного боку та “закінченням оздоровчого сезону 01.11.2007 року” –з іншого, а також з “відсутністю тендеру по Чорнобильському управлінню” (з рішення залишилося невідомим, про який тендер і про яке управління йдеться).

Судом першої інстанції не з’ясовано та не наведено будь-яких обставин в обґрунтування зменшення розміру штрафу саме на 70 відсотків (за повного невиконання Санаторієм своїх договірних зобов’язань).

Не встановивши відповідних обставин, що є складовими фактичної основи спірних відносин, господарський суд припустився неправильного застосування вимог частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43 названого Кодексу стосовно всебічного, повного і об’єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Касаційна ж інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Заслуговують на увагу та підлягають перевірці й оцінці судом також доводи скаржника про те, що:

- Санаторій в односторонньому порядку відмовився від виконання зобов’язань за Договором, не повідомивши про це контрагента за Договором належним чином, а в зв’язку з такою відмовою позбавив його можливості оздоровити 45 застрахованих осіб;

- Санаторій в зв’язку з цим також відмовився й від одержання від виконавчої дирекції Фонду коштів у вигляді авансового платежу в сумі 35 437, 50 грн. (передбаченого пунктом 3 Додаткової угоди № 2), що могло негативно вплинути на фінансове становище Санаторію, в тому числі призвести до виникнення у нього заборгованості із заробітної плати.

Суд першої інстанції припустився також порушення припису пункту 4 частини першої статті 84 ГПК України, за яким резолютивна частина рішення суду має містити висновок про задоволення позову або про відмову в позові повністю чи частково по кожній з заявлених вимог; натомість резолютивна частина оскаржуваного рішення містить лише положення про зменшення суми штрафу (що в резолютивній частині взагалі зазначатися не повинно) і про стягнення з Санаторію 6 378, 76 грн. “неустойки у вигляді штрафу” й сум судових витрат у справі, а зазначений висновок –відсутній.

Разом з тим, Вищий господарський суд України не бере до уваги посилання скаржника на те, що “вимоги Цивільного кодексу України … не передбачають можливості зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій”. Така можливість передбачена частиною третьою статті 551 ЦК України, згідно з якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Водночас місцевий господарський суд у розгляді даної справи відповідну норму не застосував, а натомість послався на припис частини другої статті 233 Господарського кодексу України, при цьому не обґрунтувавши належність спірних правовідносин у справі до предмету регулювання Господарського кодексу України та до того ще й помилково назвавши його в оскаржуваному рішенні “ГПК України”.

У новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, встановити обставини, зазначені в цій постанові, дати їм та відповідним доводам сторін належну правову оцінку, в залежності від встановленого правильно застосувати норми матеріального та процесуального права і прийняти законне та обґрунтоване рішення.

У новому розгляді справи має бути вирішено й питання про розподіл судових витрат між сторонами.

Керуючись статтями 1117 –11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Рівненської області від 17.04.2008

зі справи № 2/33 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду Рівненської області.

Суддя           В. Селіваненко

Суддя           І. Бенедисюк

Суддя           Б. Львов