ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2008 р.

№ 30/299

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:

Мачульського Г.М.

суддів:

Бакуліної С.В.

Данилової Т.Б.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

касаційну скаргу

Закритого акціонерного товариства "Страхова компанія "Веско" в особі Запорізької філії

на постанову

Київського апеляційного господарського суду

від

16.04.2008р.

у справі

№30/299

Господарського суду

міста Києва

за позовом

Закритого акціонерного товариства "Страхова компанія "Веско" в особі Запорізької філії

до

Державної адміністрації залізничного транспорту України "Укрзалізниця"

третя особа

Відкрите акціонерне товариство "Запоріжтрансформатор"

про

стягнення збитків

за участю представників

- позивача:

Данилової Т.А. (довіреність №148-08/9 від 29.01.2008р.)

- відповідача:

Луценко Т.В. (довіреність №121 від 23.11.2006р.)

- третьої особи:

не з'явився, -

В С Т А Н О В И В:

Оскарженою постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.04.2008р. (колегія суддів у складі: головуючого –судді Зеленіна В.О., суддів Рєпіної Л.О., Шапран В.В.) залишено без змін рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2008р. (суддя Ващенко Т.М.), яким в задоволенні позову відмовлено повністю.

В своїй касаційній скарзі позивач просить вказані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме: ст.ст.452, 993 Цивільного кодексу України, ст.27 Закону України "Про страхування", ст.ст.29, 30, 36 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення посилаючись на те, що право зворотної вимоги у страховика виникає на підставі закону і може бути застосовано лише до винної особи.

Третя особа не використала наданого законом права на участь своїх представників у судовому засіданні.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 27.06.2006р. між          третьою особою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Техпроміндустрія" укладений контракт №РР000852 на поставку трансформатора.

25.12.2006р. між третьою особою та Закритим акціонерним товариством "Страхова компанія "Веско" був укладений договір страхування №444-г/06зп, згідно якого було застраховано трансформатор, вартість якого становить 1 208 050, 00 доларів США, що складає 6 100 652, 50 грн., під час його транспортування залізничним транспортом, умови поставки DAF, ст.Аксарайська-2 Казахстанської залізниці.

04.01.2007р. на залізничній станції "Лихая" було виявлено недостачу вантажу, у зв’язку із чим 29.01.2007р. до позивача, в особі Запорізької філії, надійшла заява на виплату страхового відшкодування.

Згідно платіжного доручення № 252 від 07.03.2007р., позивач перерахував третій особі страхове відшкодування в розмірі 100 274 грн.

Після цього позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача вказаної суми, і, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив стягнути з відповідача 100 274 грн. як суму страхового відшкодування в порядку регресу.

Місцевий господарський суд відмовляючи в позові виходив зокрема з того, що відповідач не може вважатися особою, яка має відповідати за даним позовом, а також з того, що право на подання такого позову належить лише вантажовідправнику або вантажоодержувачу. За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов висновку що позовні вимоги до Державної адміністрації залізничного транспорту України "Укрзалізниця" про стягнення 100 274 грн. виплаченого страхового відшкодування не ґрунтуються на приписах закону, а відтак місцевий господарський суд, посилаючись на приписи абз.1 ст.29, абз.1, 2 ст.30 Угоди про міжнародне вантажне залізничне сполучення, ст.27 Закону України "Про страхування", ст.452 Цивільного кодексу України, відмовив у позові.

Апеляційний господарський суд погодився з висновками місцевого господарського суду, зазначивши також в оскарженій постанові, що так як сторони не надали обґрунтування необхідності залучення іншої особи (залізниці РФ) до справи, то у суду не було підстав для здійснення таких заходів.

Судові рішення не підлягають скасуванню виходячи з наступного.

Законом України від 23.06.2005 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо досудового врегулювання спорів" внесено відповідні зміни у Цивільний, Господарський та Господарський процесуальний кодекси України, які законодавчо закріпили необов'язковість досудового врегулювання спорів, що виникають із договору перевезення у внутрішньому сполученні на підставі Статуту залізниць України.

Щодо претензійного порядку врегулювання спорів, що виникають з міжнародних перевезень вантажів на підставі накладних ЦИМ - СМГС, то відповідно до статті 10 Цивільного кодексу України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні правовідносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України.

Нормою статті 5 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що порядок досудового врегулювання спорів визначається цим Кодексом, якщо інший порядок не встановлено діючим на території України законодавством, яке регулює конкретний вид господарських відносин, якими, зокрема, є Угода про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС) та Конвенція про міжнародні залізничні перевезення (КОТІФ).

За положенням параграфу 1 статті 30 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення право пред'явлення позову, який ґрунтується на договорі перевезення, належить тій особі, яка має право заявити претензію залізниці. Позов може бути пред'явлений тільки після заявлення претензії у відповідності до вимог статті 29 цієї Угоди, а статтею 29 Угоди визначено, що право пред’явлення претензій, які ґрунтується на договорі перевезення, належить відправнику або отримувачу.

Аналогічне положення щодо обов'язковості досудового претензійного порядку врегулювання спору містить стаття 53 Конвенції про міжнародні залізничні перевезення (КОТІФ), до якої Україна приєдналась Законом України від 05.06.2003.

Позови про відшкодування вартості вантажу втраченого, пошкодженого або такого, який прибув з нестачею, при перевезенні вантажів у прямому залізничному сполученні в межах залізниць України заявляються як вантажоодержувачем, так і вантажовідправником, а також від їх імені уповноваженою особою у всіх випадках до залізниці призначення (а не відправлення або транзитної), що передбачено пунктом 131 Статуту залізниць України. Додаток 19 до Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення встановлює перелік та адреси залізниць - учасниць цієї Угоди, компетентних для розгляду претензій.

Значно інше визначення залізниці-відповідача встановлює стаття 55 Конвенції про міжнародні залізничні перевезення, до якої можна пред'являти позов в суді:

позов в суді про повернення суми, виплаченої за договором перевезення, може пред'являтися до залізниці, що отримала суму, або до залізниці, на користь якої сума була стягнена;

позов у суді, що стосується накладних плат, може пред'являтися тільки до залізниці відправлення;

інші позови, що виникають з договору перевезення, можна пред'являти в суді до залізниці відправлення, залізниці призначення або до залізниці, на якій стався факт, що є причиною позову. До залізниці призначення такі позови можна пред'являти в суді, навіть якщо вона не отримала ні вантажу, ні накладної.

Право позивача вимагати відшкодування шкоди, що виникла в результаті виплати ним сум для виконання обов'язку або з вини боржника (регресата), походить зі змісту статті 993 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Аналогічна норма міститься і в частині 1 статті 1191 Цивільного кодексу України, згідно з якою особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Крім того, перехід права вимоги від страхувальника до страховика передбачений і статтею 27 Закону України "Про страхування", відповідно до якої до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Колегія суддів зазначає, що норма Закону України "Про страхування", у спірних у даній справі правовідносинах, є спеціальною по відношенню до нормативних актів що регулюють перевезення вантажів залізницею, які в даному випадку є загальними нормами.

Аналогічна правова позиція відносно того, що у даних правовідносинах норми Закону України "Про страхування" є спеціальними, викладена і в постанові Вищого господарського суду України від 08.06.2006р. у справі №26/509 Господарського суду міста Києва (ухвалою Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 17 серпня 2006 року відмовлено у порушенні провадження з перегляду).

Про те вказані обставини не можуть бути підставою для скасування судових рішень виходячи з наступного.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що Державна адміністрації залізничного транспорту України "Укрзалізниця" не має відповідати за цим позовом.

Такі висновки ґрунтуються на приписах ст.27 Закону України "Про страхування", відповідно до якої право вимоги переходить до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, а відповідати має особа, відповідальна за заподіяний збиток.

Судами встановлено що Державна адміністрації залізничного транспорту України "Укрзалізниця" не має відповідати за цим позовом.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, висновків господарських судів в цій частині не спростовують.

Крім того, згідно ст.6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 129 Конституції України визначає що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до приписів ст.21 ГПК України відповідачами є підприємства та організації, яким пред'явлено позовну вимогу.

Таким чином враховуючи вказані норми права у суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, не було правових підстав залучати в якості відповідача іншу особу, яка може відповідати за цим позовом оскільки б цим було порушено вказану одну із основних засад судочинства - рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а вирішувати до якого підприємства чи організації пред’являти позов має позивач.

Відповідно до п.1 ст.1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що рішення або постанова господарського суду прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

З викладеного вбачається що суд апеляційної інстанції в порядку ст.ст.1, 21 Господарського процесуального кодексу України у їх сукупності, дослідив правовідносини сторін та дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову, пред’явленого до Державної адміністрації залізничного транспорту України "Укрзалізниця".

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 п. 1, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Страхова компанія "Веско" в особі Запорізької філії залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.04.2008р. у справі №30/299 Господарського суду міста Києва –без змін.

Головуючий суддя Г.М. Мачульський

С у д д і С.В. Бакуліна

Т.Б. Данилова