ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
ПОСТАНОВА

"29" липня 2008 р.

Справа № 4/232

Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Хилька Ю.І. за участю секретаря судового засідання Волоткевича А.В., розглянувши справу № 4/232

за позовом: відкритого акціонерного товариства "Станція Придніпровська", Кіровоградська область, Онуфріївський район, с. Куцеволівка,

до відповідача: Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" в особі Кіровоградської регіональної філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при держкомземі України", м. Кіровоград, вул. Полтавська, 71,

про визнання протиправною відмови в проведенні реєстрації та зобов'язання вчинити дії

час прийняття вступної та резолютивної частини постанови 14 год. 40 хвилин.

Представники:

від позивача - Ульянов Р.А., довіреність № б/н від 12.11.2007 року;

від відповідача - Близнюк П.М., довіреність № 387 від 20.03.2008 року;

СУТЬ СПОРУ:

Відкритим акціонерним товариством "Станція Придніпровська" подано позов про визнання протиправної відмови Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" в особі Кіровоградської регіональної філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при держкомземі України" в проведені державної реєстрації додатку від 11.02.2005 року до договору оренди земельної ділянки № 11 від 20.05.2003 року та зобов'язати відповідача провести державну реєстрацію додатку від 11.02.2005 року до договору оренди земельної ділянки № 11 від 20.05.2003 року, укладеного між позивачем та Онуфріївською районною державною адміністрацією.

Заслухавши представників сторін та дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Спірні правовідносини між позивачем та відповідачем виникли у зв'язку з відмовою керівником відповідача згідно до листа № 5-1/140 від 19.07.2007 року а проведенні реєстрації змін, викладених у додатковій угоді від 11.02.2005 року до договору оренди земельної ділянки водного фонду, який набрав чинності (був зареєстрований) 20.05.2005 року (а.с. 13).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржені документ було винесено на підставі неправильного трактування положень діючого законодавства та без врахування фактичних обставин за яких проводилась реєстрація договору оренди земельної ділянки водного фонду, оскільки відмовляючи в реєстрації додаткової угоди від 11.02.2005 року до договору оренди від 16.05.2003 року відповідачем не враховано, що фактично договір оренди від 16.05.2003 року набрав чинності з моменту його реєстрації 20.05.2003 року після належної його реєстрації згідно до діючого на той час законодавства, зокрема п. 1 Указу Президента України від 17.02.2003 року № 134/2003 щодо покладення функцій з державної реєстрації земельних ділянок у складі державного земельного кадастру на Державний комітет з земельних ресурсів. Крім того, Постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2003 року № 200 затверджено Положення про районний відділ земельних ресурсів, згідно до п. 5 абзацу 12 якого районний відділ земельних ресурсів здійснює у складі державного земельного кадастру державну реєстрацію земельних ділянок. Крім того, відповідач своїми діями визнавав факт реєстрації вказаного договору саме 20.05.2003 року, оскільки 16.07.2004 року за № 839 вже реєстрував додаток до вказаного договору, який було укладено сторонами 12.07.2004 року.

Відповідач позовні вимоги заперечує повністю та просить в позові відмовити, оскільки підставою для відмови в реєстрації додаткової угоди визнає ненадання позивачем документації із землеустрою, передбаченої ст. 20 Закону України “Про землеустрій”.

Проаналізувавши правовідносини між учасниками спору та надавши їм правову оцінку, господарський суд прийшов до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими частково та підлягають до часткового задоволення враховуючи наступне.

Враховуючи правовий статус відповідача, господарський суд прийшов до переконання про необхідність розглянути спір по суті в порядку Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших посадових і службових осіб, інших суб’єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Визначення поняття "справа адміністративної юрисдикції" наведено у статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, під якою розуміється переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією з сторін є суб'єкт, що здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Тобто справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб'єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти відповідно зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта.

Поняття "суб'єкт владних повноважень" визначено у статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України - це органи державної влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства.

Відтак необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення цим суб'єктом владних управлінських функцій, причому ці функції повинні здійснюватися відповідним суб'єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Визначившись з питанням щодо правовідносинами між учасниками спору про віднесення їх до таких, які підлягають до розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, провівши розгляд адміністративної справи за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд враховує особливість вказаного Кодексу стосовно презумпції винності суб'єкта владних повноважень та приписи ст. 71 КАС України про обов'язок доказування кожною стороною обставин на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, приходить до переконання, що позивачем надано безспірні докази про наявність правопорушення з боку відповідача, наданими позивачем доказами повністю доведено сам факт скоєного правопорушення, тобто порушення його права на проведення реєстрації додатку від 11.02.2005 року .

Натомість відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав до суду доказів на спростування доводів позивача про обґрунтованість відмови в проведенні реєстрації з підстав, викладених в листі № 5-1/140 від 19.07.2007 року, а в своєму запереченні приводить зовсім інші підстави для відмови в реєстрації, що не є предметом позовних вимог, а саме ненадання позивачем документації із землеустрою. За приписами ст. 51 КАС України відповідач має право визнати адміністративний позов повністю або частково, подати заперечення проти адміністративного позову, а змінювати предмет та підставу позову має право лише позивач.

Крім того, господарським судом звертається увага на ту обставину, що відповідачем не надано будь-яких доказів неправомірності дій позивача при винесенні оскаржуваної відмови в реєстрації додатку від 11.02.2005 року.

Не приймаючи до уваги посилання відповідача на невиконання позивачем вимог Закону України “Про землеустрій”, разом з тим при вирішенні спору господарський суд враховує наступне.

За приписом ст. 1 Закону України "Про землеустрій", проект землеустрою - сукупність нормативно-правових, економічних, технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити протягом 5-10 і більше років.

Відповідно до п. "в" частини першої ст. 20, п. "д" частини другої ст. 25, ст. 30, ст. 50 Закону України "Про землеустрій", землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі надання, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок;

проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок є одним з видів документації із землеустрою, загальні вимоги до змісту якої містить ст. 29 цього Закону, погодження і затвердження якої проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, Законом України "Про землеустрій" та іншими законами України;

проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок, і порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Врахування державних інтересів при здійсненні землеустрою на місцевому рівні полягає у виконанні заходів, передбачених загальнодержавними програмами щодо використання та охорони земель, схемами землеустрою і техніко-економічного обґрунтування використання та охорони земель, проведення державної експертизи і здійснення державного контролю за використанням та охороною земель.

Державний контроль за проведенням землеустрою, виконанням запроектованих заходів із землеустрою і дотриманням вимог, встановлених Законом України "Про землеустрій" та іншими нормативно-правовими актами при розробці документації із землеустрою, здійснюється уповноваженими органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Викладені положення встановлені ст. ст. 58, 60 Закону України "Про землеустрій".

За нормами ч. 2 ст. 116, ст. 124 Земельного кодексу України, ч. 1 ст. 792 Цивільного кодексу України, оренда земельної ділянки полягає у наданні, передачі її у користування, а не у вилученні (викупі) або відчужені.

Складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок - надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок провадиться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначає "Порядок розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок", затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.04 № 677. Згідно п. 3 такого Порядку, проект відведення земельної ділянки розробляється, в тому числі, на підставі рішення місцевої ради, до повноважень якої належить у користування або передача у власність земельних ділянок.

Вимоги до складу, змісту та оформлення проекту відведення земельної ділянки встановлюються нормативно-технічною документацією із землеустрою.

Як встановлено п.п. 9, 10, 11 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, проект відведення земельної ділянки виконавець зобов'язаний погодити із землевласником або землекористувачем, органом земельних ресурсів, природоохоронним органом, санітарно-епідеміологічною службою, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини; погоджений проект відведення земельної ділянки полягає державній експертизі, яка проводиться органом земельних ресурсів відповідно до законодавства; після одержання позитивного висновку державної експертизи проект відведення земельної ділянки розглядається місцевою радою, затверджується нею.

Відповідно до ст. 56 Закону України "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, включає пояснювальну записку;

технічне завдання на складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, копії заяв фізичних або клопотання юридичних осіб;

матеріали польових геодезичних робіт і план земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки;

рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, в тому числі на умовах оренди;

акт прийому-передачі межових знаків на зберігання;

акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності; кадастровий план земельної ділянки;

перелік обмежень прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем подано докази про порушення його прав на реєстрацію додатку до договору, наведені ним докази не спростовано відповідачем, тому господарський суд прийшов до переконання про необхідність захисту законних вимог позивача шляхом винесення судового рішення. При зверненні до суду позивачем дотримано вимоги ст. 99 КАС України щодо встановленого річного строку звернення до суду, оскільки відмова відповідачем проведена листом від 19.07.2007 року, а вже 05.06.2008 року позивач надав до суду позовну заяву про визнання вказаної відмови неправомірною.

Натомість, при розгляді справи судом враховується, що ст. 20 Закону України "Про землеустрій" не встановлено переліку документів, які необхідні для проведення державної реєстрації правочину. Крім того, жодною іншою нормою законодавства не передбачено, що для проведення державної реєстрації правочину слід подавати документи із землеустрою і їх не подання є підставою для відмови в проведенні такої реєстрації.

Однак, на час виникнення правовідносин, тобто станом на травень 2003 року питання державної реєстрації договорів оренди землі часу регламентувалось постановою Кабінету міністрів України № 2073 від 25 грудня 1998 року., а згідно до п. 3 цієї постанови було встановлено, що державна реєстрація договору оренди відбувається виконавчим комітетом сільської, селищної, міської ради та Київською і Севастопольськими державними адміністраціями.

Зазначена постанова була прийнята на виконання ст. 18 Закону України "Про оренду землі", редакція якої в 1998 році встановлювала, що порядок реєстрації договорів оренди встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Крім того, Указом Президента України „Про заходи щодо створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру" від 17 лютого 2003 року № 134/2003 встановлено, що функції з державної реєстрації земельних ділянок та прав на них покладено на Державний комітет у земельних ресурсах України. За приписами ст. 202 Земельного кодексу України 2001 року встановлено, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється в складі державного реєстру земель.

Отже, з 2003 року постанова Кабінету Міністрів України № 2073 від 25 грудня 1998 року, якою встановлювалась процедура державної реєстрації земельних ділянок виконавчими комітетами, фактично втратила чинність, оскільки суперечила як ст. 202 ЗК, так і Указу Президента - тобто актам вищої за неї юридичної сили.

Натомість, Державним Комітетом України по земельних ресурсах було прийнято наказ від 02.07.2003 року № 174 "Про затвердження державного реєстру земель", та зареєстрованого в міністерстві юстиції України 25 .07. 2003 року за № 641/7962, яким було регламентовано процедуру проведення державної реєстрації правочинів, але дію цього наказу було зупинено Державним комітетом України з питань регуляторної політики та підприємництва повідомленням від 27 червня 2007 року і станом на даний час вказаний наказ не діє.

За вказаних обставин, господарський суд приходить до переконання, що у відповідача були відсутні правові підстави для відмови в реєстрації додатку від 11.02.2005 року з підстав, передбачених в листі-відмові № 19.07.2007 року за №5-1/140, тому позовні вимоги в частині визнання неправомірною відмови підлягають до повного задоволення. Однак, проаналізувавши обґрунтованість позовних вимог в частині зобов'язання відповідача провести державну реєстрацію додатку від 11.02.2005 року до договору оренди земельної ділянки № 11 від 20.05.2003 року господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, враховуючи нестабільність законодавства, які приведені вище та керуючись принципом розумності при винесенні рішення та його можливість виконання, оскільки при реєстрації додатку від 11.02.2005 року позивач та відповідач повинні додатково узгодити фактичну процедуру проведення такої реєстрації та врахувати як технічні можливості проведення реєстрації (застосування комп'ютерної техніки) так і організаційні моменти щодо реальності строків підготовки необхідних документів. При цьому судом також враховується, що з часу укладення додатку 11.02.2005 року пройшло вже більше 3-х років, а конкретна процедура проведення реєстрації додатків до договорів законодавчо не визначена.

При цьому господарським судом враховується правова позиція Вищого адміністративного суду України про те, що недодержання вимог правових норм, які регулюють прийняття акта, може бути підставою для визнання такого акта недійсним лише у тому разі, коли відповідне порушення спричинило прийняття неправильного акту. Якщо ж у цілому акт узгоджується з вимогами чинного законодавства і прийнятий відповідно до обставин, що склалися, тобто є правильним по суті, то окремі порушення встановленої процедури прийняття акта не можуть бути підставою для визнання його недійсним, якщо інше не передбачене законодавством.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 94, 160, 162, 163, 167, 186, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову в проведенні реєстрації додатку від 11.02.2005 року до договору оренди земельної ділянки № 11 від 20.05.2003 року.

Зобов'язати відповідача провести державну реєстрацію додатку від 11.02.2005 року до договору оренди земельної ділянки № 11 від 20.05.2003 року, укладеного між відкритим акціонерним товариством "Станція Придніпровська" та Онуфріївською районною державною адміністрацією, на підставі наданих позивачем документів, у встановленому порядку.

Після набрання судовим рішенням законної сили, за заявою стягувача, буде виданий виконавчий лист.

Сторони мають право оскаржити в апеляційному порядку постанову в порядку і строки відповідно до ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України. Про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Постанова виготовлена в повному обсязі 31.07.2008 року.

Суддя

Ю. І. Хилько