донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

04.08.2008 р.                                                              справа №37/78

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:

Величко Н.Л.

суддів

Скакуна О.А. , Старовойтової Г.Я.

за участю представників сторін:

від позивача:

Вінічук М.В. - за дов. № 9-5-1105 від 01.08.2008 року,

від відповідача:

від третьої особи

Бережний Р.В.- за дов. № 1-04/01-12 від 04.01.2008 року,

не з"явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Державного підприємства "Торезантрацит" м.Торез

на рішення господарського суду

Донецької області

від

03.06.2008 року

по справі

№37/78 (Яманко В.Г.)

за позовом

Міністерства юстиції України м.Київ

до відповідача

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на боці позивача

Державного підприємства "Торезантрацит" м.Торез

Державного казначейства України, м. Київ

про

стягнення збитків, завданих Державному бюджету України в сумі 10243,02грн.

В С Т А Н О В И В:

1.Стислий виклад суті рішення місцевого господарського суду

06.03.2008р. Міністерство юстиції України в інтересах держави Україна звернулося з позовною заявою до Державного підприємства “ Торезантрацит”, м. Торез про стягнення збитків, завданих Державному бюджету України, в 10243 грн. 02 коп.

Ухвалою суду від 07.03.2008р. порушено провадження у справі.

Ухвалою суду від 24.04.2008р. за клопотанням сторін строк розгляду справи продовжений до 20.06.2008р.

Рішенням господарського суду Донецької області від 03.06.2008р. (підписане 04.06.2008р.) у справі № 37/78 (суддя Яманко В.Г.) позов Міністерства юстиції України в інтересах держави Україна задоволений у повному обсязі.

Стягнуто з Державного підприємства “Торезантрацит”, м. Торез на користь Державного бюджету України збитки в сумі 10243 грн. 02 коп., державне мито в розмірі 102 грн. 43 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 118 грн.

2. Підстави, з яких порушено питання про перегляд рішення

Відповідач з прийнятим рішенням господарського суду від 03.06.2008р. не погодився та подав апеляційну скаргу в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що він проти позову заперечував з посиланням на те, що при зверненні до господарського суду не сплачене державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, що, на думку апелянта, є підставою для залишення позову без розгляду. При цьому посилається на постанову Київського апеляційного господарського суду по справі № 05-5-42/13830 от 20.12.07г.

Вважає, що позивачем пропущений строк для звернення до суду з позовом про відшкодування збитків, а саме трьохмісячний строк, встановлений п.4 ст.9 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду по правам людини". Згідно п.4 ст.9 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду по правам людини" позивачем у справах про відшкодування збитків, які нанесені Державному бюджету України у зв’язку з виплатою відшкодування, виступає Орган представництва, який зобов’язаний протягом трьох місяців з моменту, визначеного в частині 4 ст.8 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду по правам людини", звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідач вважає, що вказаний 3-х місячний строк є спеціальною позовною давністю, та норма п.4 ст.9 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду по правам людини" підпадає під дії п.1 ст.258 ЦК України (для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.)

Крім того, зазначає, що суд першої інстанції не правомірно прийняв до уваги лист урядового уповноваженого у справах Європейського суду по правам людини Зайцева Ю.Є

3.Доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу

Представник позивача просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення посилаючись на те, що підставою для подання позову є понесення Державним бюджетом України збитків на суму 10243 грн. 02 коп. за рахунок виконання державою Україна рішення Європейського суду з прав людини "Носовець проти України" від 26 квітня 2006 року за заявою № 32021/03 в частині сплати присудженої Носовець О. П. суми 1600 ЄВРО.

Зазначає, що пунктом 10 статті 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито»від 21 січня 1993 року передбачено, що пільгою по сплаті державного мита користуються державні й громадські органи, підприємства, установи, організації та громадяни, які звернулися у випадках, передбачених чинним законодавством, із заявами до суду щодо захисту прав та інтересів інших осіб, а також споживачі - за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Відповідно до статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває та здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади. Збитки, заявлені до стягнення, завдані не Міністерству юстиції України, а Державному бюджету України, при цьому Міністерство юстиції України має повноваження звертатися до суду в інтересах держави та відповідно п.10 ст.4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито»від 21 січня 1993 року поширюються на Міністерство юстиції України. Згідно Порядку оплати витрат з інформаційно-технічного забезпечення судових процесів, пов'язаних з розглядом цивільних та господарських справ, та їх розмірів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1258 від 21 грудня 2005 року для позивачів, в установленому порядку звільнених від сплати державного мита, розмір витрат з інформаційно-технічного забезпечення судових процесів, пов'язаних з розглядом господарських справ, обчислюється за нульовою ставкою.

Посилається на те, що статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Вважає, що вказаний у частини 4 статті 9 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»тримісячний термін не є спеціальною позовною давністю. Таким чином, встановлення законодавцем такого строку мало на меті не визначення спеціального строку позовної давності, а встановлення строку протягом якого Орган представництва має вжити заходи, які реалізують задекларовані цілі вказаного вище Закону та пропуск цього строку, з огляду на приписи Цивільного кодексу України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суд з прав людини», не тягне за собою як наслідок відмову у задоволенні позовних вимог Органу представництва.

4.Апеляційною інстанцією встановлено:

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Носовець проти України" від 26 квітня 2006 року за заявою № 32021/03 (арк. справи 6-18), яке відповідно до статей 42, 44 Конвенції набуло статусу остаточного, держава-відповідач повинна виплатити заявнику 1600 ЄВРО (тисяча шістсот ЄВРО) за моральну шкоду, з урахуванням будь-якого податку, який може бути стягнуто з заявника та зазначена сума повинна бути конвертована в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу.

У рішенні Європейського суду "Носовець проти України" встановлено, що Носовець О. П. скаржився на тривале невиконання двох рішень комісії з трудових спорів, винесених на його користь, що було визнано Європейським судом порушенням вимог статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Так, трьома рішеннями від 16 червня 2000 року комісія з трудових спорів задовольнила вимоги заявника і наказала його роботодавцю - шахті “Прогрес”(державне підприємство) сплатити йому суму в розмірі 2666 грн. 74 коп. для виплати заборгованості з заробітної плати, суму в розмірі 8760 грн. 01 коп. для виплати одноразової допомоги, а також суму в розмірі 8535 грн. 32 коп. для виплати компенсації за нещасний випадок на робочому місці. У 2001 і 2002 роках заявник отримав суму, присуджену йому для виплати одноразової допомоги. Через те що інші два рішення залишалися невиконаними, заявник звернувся до місцевого відділу державної виконавчої служби, яка у листі від 21 листопада 2003 року поінформувала його, що у березні 2003 року шахту “Прогрес” і кілька інших державних підприємств було об'єднано в одне державне підприємство “Торезантрацит”, і виконання рішень, прийнятих не на користь цих підприємств, було призупинено, доки Торезький міський суд не прийме рішення про передачу зобов'язань цих підприємств його наступнику –державному підприємству “Торезантрацит”. 2 червня 2004 року заявник отримав усю суму, належну йому відповідно до цих рішень. Того ж дня виконавче провадження було закрито.

Європейський суд визнав заяву Носовець О. П. прийнятною для розгляду по суті та зазначив, що через тривале виконання двох рішень комісії з трудових спорів, якими заявнику було присуджено суми на виплату заборгованості з заробітної плати і компенсації за нещасний випадок на робочому місці, він вважає себе жертвою порушення його прав на ефективний засіб юридичного захисту та на право мирно володіти своїм майном та посилається на статтю 1 Першого протоколу і статтю 13 Конвенції.

У рішенні Європейський Суд (п.18) зазначив, що державний орган не може посилатися на відсутність коштів для виплати боргу, що ґрунтується на судовому рішенні, та що значні затримки виконання судового рішення порушують право, яке захищено статтею 1 Першого протоколу (див. "Бурдов проти Росії", заява N 59498/00, пункти 35 та 40, CEDH 2002-III). Звідси випливає, що не вживаючи впродовж приблизно чотирьох років заходів, необхідних для виконання остаточних судових рішень у цій справі, українські органи влади частково позбавили положення статті 1 Першого протоколу їх корисного ефекту.

Європейський суд у рішенні зазначив, що заявник (Носовець) зазнав певної моральної шкоди, яка не може бути відшкодована лише визнанням стверджуваних порушень та присудив заявнику 1600 ЄВРО як відшкодування моральної шкоди.

Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Носовець проти України" від 26 квітня 2006 року за заявою № 32021/03 в частині сплати присуджених коштів відповідно до постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби про відкриття виконавчого провадження від 14 серпня 2006 року (арк. справи 19) було виконано державним казначейством України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Платіжним дорученням № 904 від 15 вересня 2006 року (арк. справи 20) на особистий рахунок Носовець О. П. було перераховано суму 10243 грн. 02 коп., що станом на 14 вересня 2006 року була еквівалентом 1600 ЄВРО.

4 жовтня 2006 року державним виконавцем була прийнята постанова (арк. справи 21) про закінчення виконавчого провадження за рішенням Європейського суду у справі "Носовець проти України", у зв'язку з його виконанням.

5. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при прийнятті постанови:

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Суд першої інстанції задовольняючи позов Міністерства юстиції України в інтересах держави Україна до Державного підприємства “ Торезантрацит”, м. Торез про стягнення збитків, завданих Державному бюджету України, в сумі 10243 грн. 02 коп. належним чином не дослідив рішення Європейського суду з прав людини у справі "Носовець проти України" від 26 квітня 2006 року за заявою № 32021/03, не встановив обставини за яких було стягнуто з держави Україна моральну шкоду, що призвело до невірного застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 9 Конституції України та частини 1 статті 17 Закону України "Про міжнародні договори України" № 1906-ІV від 29 червня 2004 року чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. За статтею 15 вказаного Закону чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі по тексту - Конвенція) була підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України “Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції” N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Законом України від 9 лютого 2006 року N 3436-IV до офіційного тексту та назви Конвенції були внесені зміни та застосований новий переклад. Згідно з пунктом 3 статті 59-1 Конвенції для тих держав, які підписали цю Конвенцію і які ратифікуватимуть її після набрання нею чинності, Конвенція набирає чинності з дня здачі на зберігання Генеральному секретарю Ради Європи ратифікаційних грамот. У рішенні Європейського суду від 25 липня 2002 року по справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" 11 вересня 1997 року визначено як дату вступу Конвенції в законну силу щодо України.

Згідно з Конвенцією про захист прав і основних свобод людини (ст1) високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією , права і свободи, визначені у розділі 1 цієї конвенції. Стаття 6 Конвенції гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов’язків право на справедливий і відкритий розгляд у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Рішення Європейського суду з прав людини є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

Згідно з практикою Європейського суду право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок (див. справу "Іммобільяре Саффі проти Італії", заява N 22774/93, ЄСПЛ 1999-V, § 66). Суд дотримується думки, що неможливість заявника домогтися виконання рішення протягом п'ятнадцяти місяців становить втручання у його право на мирне володіння своїм майном у сенсі пункту 1 статті 1 Протоколу N 1 до Конвенції. (Справа "Шмалько проти України" заява N 60750/00). Обов'язок забезпечувати ефективну реалізацію прав, захищених цим документом, має бути результатом позитивних обов'язків держави (див. серед інших рішення у справі "X і Y проти Нідерландів" від 26 березня 1985 року, пп. 22 - 23, Серія A N 90, с. 11)., ці позитивні зобов'язання повинні встановлювати певні засоби, потрібні для захисту права на власність (див., mutatis mutandis рішення у справі "Лопез Остра проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, п. 55, Серія A N 303-C, с. 55), навіть у справах, де судове провадження стосується приватних осіб або підприємств (див. справу "Совтрансавто-Холдинг проти України" N 48553/99, п. 96, ЄСПЛ 2002-VII). Це значить, що держава, зокрема, має обов'язок забезпечувати, щоб процедура, закріплена у законодавстві про виконання рішень, що набрали законну силу, і про провадження у справі про банкрутство, були підконтрольними.

Таким чином, згідно з практикою Європейського суду позитивним обов’язком держави є забезпечення ефективної реалізації прав осіб на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку та встановлення певних засобів, потрібних для захисту права власності.

Пред’являючи позов про стягнення збитків, завданих Державному бюджету України, у сумі 10243 грн. 02 коп. Міністерство юстиції України вважало, що рішенням Європейського суду у справі “Носовець проти України” від 26 квітня 2006 року Державне підприємство “Торезантрацит” було визнано винним у тривалому невиконанні двох рішень комісії з трудових спорів, винесених на користь Носовець О.П., а тому повинно відшкодувати державі сплачені нею кошти.

Такі твердження позивача не засновані на зазначеному рішенні Європейського суду, оскільки підставою для стягнення моральної шкоди з держави Україна було встановлення рішенням Європейського суду не виконання Державою Україна свого позитивного обов’язку щодо забезпечення своєму громадянину права на ефективний правовий захист, внаслідок не вжиття впродовж приблизно чотирьох років українськими органами влади заходів, необхідних для виконання остаточних судових рішень , частково позбавивши положення статті 1 Першого протоколу їх корисного ефекту.

За таких підстав, висновки суду першої інстанції про те, що з обставин викладених в рішенні Європейського суду у справі "Носовець проти України" від 26 квітня 2006 року за заявою № 32021/03 Державне підприємство "Торезантрацит" є винним у тривалому невиконанні двох рішень комісії з трудових спорів винесених на користь Носовець О. П., а отже винним у заподіянні державі Україна матеріальних збитків у вигляді виплачених Носовець О. П. за рахунок коштів Державного бюджету України суми 10243 грн. 02 коп. не відповідають матеріалам справи.

Збитки, які заявлені Міністерством юстиції є не договірними, тому до відносин між державою, як учасника цивільних відносин, та юридичною особою щодо їх стягнення, застосовуються норми глави 82 підрозділу 2 "Не договірні зобов’язання" Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 1166 ЦК України шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди є встановлення судом наступних обставин :

наявність вини у діях (бездіяльності) відповідної особи; причинного зв’язку між неправомірними діями чи бездіяльністю та шкодою; наявність реальної шкоди, що може бути обчислена у грошовому еквіваленті.

Позивач вважає, що з вини Державного підприємства "Торезантрацит", яке не виконало зобов’язання перед працівником щодо виплати належних йому сум, держава була визнана рішенням Європейського суду винною у порушенні ст.1 Протоколу та ст.13 Конвенції та зобов’язана була сплатити суму моральних збитків 10243 грн.02 коп. і що саме ця сума є реальною шкодою заподіяною державному бюджету неправомірними діями юридичної особи.

З матеріалів справи не вбачається, причинно-наслідкового зв’язку між неправомірними діями Державного підприємства "Торезантрацит" та моральною шкодою заподіяною органами державної влади України тривалим невиконанням двох рішень комісії з трудових спорів, винесених на користь Носовець О. П та не забезпеченням державою права на ефективний правовий захист, що є підставою для відмови у позові.

Щодо доводів відповідача про те, що позивачем пропущений трьохмісячний строк на звернення в суд з позовом про відшкодування збитків, встановленого пунктом 4 статті 9 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”, судова колегія зазначає наступне.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Згідно частини 4 статті 9 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суд з прав людини" позивачем у справах про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування, виступає Орган представництва, який зобов'язаний протягом трьох місяців з моменту, визначеного в частині четвертій статті 8 цього Закону, звернутися до суду з відповідним позовом. У названій нормі відсутні будь-які застереження щодо не можливості звернення до суду у разі не подання у названий термін позовної заяви та що цей строк є присічним.

За ствердженням відповідача зазначений тримісячний строк є спеціальною позовною давністю, встановленою Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суд з прав людини".

Судова колегія вважає, що встановлення законодавцем такого строку мало на меті не визначення спеціального строку позовної давності, а встановлення строку протягом якого Орган представництва має вжити заходи, які реалізують задекларовані цілі вказаного вище Закону.

Щодо доводів відповідача про те, що позивачем при зверненні до господарського суду Донецької області не оплачено державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, що є підставою для залишення позовної заяви без розгляду, свою позицію відповідач обґрунтовує постановою Київського апеляційного господарського суду по справі № 05-5-42/13830 від 20 грудня 2007 року, то ці доводи судовою колегією не приймаються, оскільки не сплата при подачі позовної заяви мита ,не є підставою для скасування рішення та залишення позову без розгляду апеляційною інстанцією,оскільки у суду є право стягнути таке мито .

Крім того,пунктом 10 статті 4 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито” від 21 січня 1993 року передбачено, що пільгою по сплаті державного мита користуються державні й громадські органи, підприємства, установи, організації та громадяни, які звернулися у випадках, передбачених чинним законодавством, із заявами по суду щодо захисту прав та інтересів інших осіб, а також споживачі - за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Відповідно до статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває та здійснює цивільні права та обов’язки через органи державної влади. Збитки, заявлені до стягнення, завдані не Міністерству юстиції України, а Державному бюджету України, при цьому Міністерство юстиції України має повноваження звертатися до суду в інтересах держави та відповідно умови пункту 10 статті 4 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито” від 21 січня 1993 року поширюються на Міністерство юстиції України. Згідно Порядку оплати витрат з інформаційно-технічного забезпечення судових процесів, пов'язаних з розглядом цивільних та господарських справ, та їх розмірів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1258 від 21 грудня 2005 року для позивачів, в установленому порядку звільнених від сплати державного мита, розмір витрат з інформаційно-технічного забезпечення судових процесів, пов’язаних з розглядом господарських справ, обчислюється за нульовою ставкою. Дана правова позиція також підтверджена постановами Київського апеляційного господарського суду по справі № 05-5-31/15046 від 26 грудня 2007 року, по справі № 05-5-11/14297 від 15 січня 2008 року, постановою Вищого господарського суду України по справі № 05-5-31/14742 від 9 квітня 2008 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.99, 101, п.2 ст.103, п.4 ч.1 ст.104, ст.105 Господарського процесуального кодексу України судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства “Торезантрацит”, м. Торез задовольнити.

Рішення господарського суду Донецької області від 03.06.2008р. (підписане 04.06.2008р.) у справі № 37/78 скасувати.

У позові Міністерству юстиції України в інтересах держави Україна до Державного підприємства “ Торезантрацит”, м. Торез про стягнення збитків, завданих Державному бюджету України, в сумі 10243 грн. 02 коп. відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через апеляційний господарський суд.

Головуючий          Н.Л. Величко

Судді:          О.А. Скакун

Г.Я. Старовойтова

Постанова підписана 06.08.2008р.

Надруковано: 5 прим.

1. позивачу

2. відповідачу

3 у справу

4 ДАГС