ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2008 р.

№ 17/55пд

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова Є.В.,

суддів:

Данилової Т.Б,

Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційну скаргу

компанії "Карбон Продакц Інтернешнл Лімітед"

(далі Компанія)

на постанову

Донецького апеляційного господарського суду

від

05.05.08

у справі

№ 17/55пд

господарського суду

Донецької області

за позовом

Компанії

до

відкритого акціонерного товариства "Кременчуцький завод технічного вуглецю" (далі Завод),

відкритого акціонерного товариства "Хімекс"

(далі Товариство),

треті особи:

Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України,

Державна комісія з цінних паперів та фондового ринку України,

про

визнання недійсним договору

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:

Федоров І.Ю. (за дов. № 924877 від 27.05.08);

- відповідачів

Заводу:

Гордієнко А.М. (за дов. № 01-19/2569 від 13.12.07);

Товариства:

не з'явились;

- третіх осіб:

Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України:

Мельник А.В. (за дов. № 8247/12 від 18.07.08);

Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку України:

не з'явились.

Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України, яка переглядає справу в касаційному порядку, не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 24.07.08 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 21.03.06 господарського суду Донецької області (суддя Татенко В.М.) позовні вимоги Компанії задоволено повністю.

Визнано недійсним договір поруки, укладений 03.06.04 між Заводом та Товариством на часткове забезпечення зобов'язань за емітованими Заводом відсотковими облігаціями на пред'явника.

З Товариства на користь Компанії стягнуто 85,00 грн. витрат по сплаті державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою від 18.04.06 Донецького апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Української Р.М., суддів –

Калантай М.В., Кондратьєвої С.І.) апеляційну скаргу Заводу залишено без задоволення, а рішення від 21.03.06 господарського суду Донецької області –без змін.

Постановою від 27.06.06 Вищого господарського суду України рішення від 21.03.06 господарського суду Донецької області та постанову від 18.04.06 Донецького апеляційного господарського суду залишено без змін, а касаційну скаргу Заводу –без задоволення.

При винесенні вказаних судових рішень суди прийшли до висновку про те, що спірна угода суперечить ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України у зв'язку з тим, що Товариство не мало права виступати поручителем зобов'язань за емітованими Заводом процентними облігаціями на пред'явника, оскільки на момент укладення спірної угоди Товариство не було фінансовою установою та не знаходилося на обліку у Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, а отже Товариство не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності на укладення спірного договору. Разом з тим, під час первинного розгляду справи суди зазначили про те, що спірний договір поруки порушує права та законні інтереси Компанії, як власника облігацій.

Постановою від 10.10.06 Верховного Суду України касаційну скаргу Заводу задоволено. Постанову від 27.06.06 Вищого господарського суду України, постанову від 18.04.06 Донецького апеляційного господарського суду та рішення від 21.03.06 господарського суду Донецької області скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

При винесенні вказаної постанови Верховний Суд України звернув увагу на те, що Компанія не є стороною спірного договору поруки, а з урахуванням положень п. 1 ст. 543, п. 3 ст. 548, ст. 554 Цивільного кодексу України спірний договір не змінює та не виключає відповідальності емітента (Заводу) перед Компанією, а лише є видом забезпечення такого виконання зобов'язання.

Крім того, Верховний Суд України вказав, що висновки судів про те, що Товариство не є юридичною особою, якій надано можливість надавати фінансові послуги згідно Положення про надання окремих фінансових послуг юридичним особам –суб'єктам господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, є безпідставними і не ґрунтуються на вимогах закону.

Під час нового розгляду справи рішенням від 30.01.08 господарського суду Донецької області (колегія суддів у складі: головуючого –Підченко Ю.О., суддів –Мєзєнцева Є.І., Мартюхіна Н.О.) позовні вимоги Компанії задоволено.

Визнано повністю недійсним договір поруки, укладений 03.06.04 між Заводом та Товариством на часткове забезпечення зобов'язань за емітованими Заводом відсотковими облігаціями на пред'явника.

З Товариства на користь Компанії стягнуто 85,00 грн. витрат по сплаті державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Витрати по сплаті державного мита за подання скарги про перегляд рішення в апеляційному порядку (42,50 грн.), перегляд справи в касаційному порядку Вищим господарським судом України (42,50 грн.) та Верховним Судом України (42,50 грн.) покладено на Завод.

Вказане рішення, прийняте під час нового розгляду справи, мотивовано тим, що Завод та Товариство не мали законних підстав на укладення спірного договору поруки, оскільки Товариство не мало необхідного обсягу дієздатності, з урахуванням того, що воно не є фінансовою установою. Разом з тим, суд зазначив, що спірним договором поруки забезпечувались зобов'язання за облігаціями, які є власністю Компанії, і таке забезпечення зобов'язань є особливою властивістю цих облігацій, як цінних паперів.

Постановою від 05.05.08 Донецького апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Кулебякіна О.С., суддів –Волкова Р.В., Запорощенка М.Д.) апеляційну скаргу Заводу задоволено.

Рішення від 30.01.08 господарського суду Донецької області скасовано.

По справі прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Компанії відмовлено.

Судові витрати по справі покладено на Компанію.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки Компанія не є стороною спірної угоди, то вона вправі заперечувати її дійсність лише за умови, що така угода порушує її права та законні інтереси, як власника облігацій, випущених Заводом, проте таких обставин матеріалами справи не доведено. Водночас, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про те, що задоволення позову не може привести до відновлення прав або захисту законних інтересів Компанії, оскільки емітент облігацій (Завод) залишається зобов'язаною перед Компанією особою незалежно від наслідків розгляду даної справи, а визнання недійсним спірного договору поруки навпаки може призвести до погіршення рівня гарантій по облігаціям, що не відповідає інтересам їх власника (Компанії).

Не погодившись з постановою апеляційного суду, Компанія звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скарго в якій просить постанову від 05.05.08 Донецького апеляційного господарського суду скасувати, та прийняти по справі нове рішення, яким позовні вимоги Компанії задовольнити повністю.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскарженого судового акту було порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ч.ч. 1, 2 ст. 16, ч. 2 ст. 203, ч.ч. 1, 3 ст. 215, ст. 216, ч. 1 ст. 543, ст.ст. 553, 554, ч. 4 ст. 656, ч. 1 ст. 673, ч. 1 ст. 675 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 2, 10 Закону України "Про цінні папери та фондову біржу", ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ст.ст. 1, 43 Господарського процесуального кодексу України.

У своєму відзиві на касаційну скаргу Завод щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просить постанову від 05.05.08 Донецького апеляційного господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу Компанії –без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзив на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, Завод є емітентом відсоткових облігацій серії А№№50 на пред’явника із вільним обігом. Разом з тим, встановлено, що облігації емітувались з додатковим забезпеченням порукою на підставі договору від 03.04.04, укладеного між Товариством та Заводом (далі –Договір поруки).

При цьому, встановлено, що згідно умов Договору поруки Товариство поручається перед власником облігацій за виконання емітентом (Заводом) своїх зобов’язань за облігаціями щодо відшкодування їх номінальної вартості в передбачений строк та щодо виплати визначеного облігацією фіксованого процента. У разі порушення емітентом зобов’язань за облігаціями, емітент та поручитель відповідають перед власниками облігацій як солідарні боржники.

Також, встановлено, що у розділі 4 спірного Договору сторони передбачили, що послуги поручителя (Товариства) є оплатними, оплата послуг поручителя становить 6 000,00 грн.

На підставі наданих сторонами доказів у справі встановлено, що 01.09.04 між Заводом та Компанією було укладено договір № 4 купівлі-продажу облігацій (емітованих Заводом) серії А№№45 загальною номінальною вартістю 4 600 000,00 грн.

Вважаючи, що Договір поруки укладений Товариством за умови відсутності у нього необхідного обсягу цивільної дієздатності, Компанія, як власник облігацій, які є предметом поруки, звернулось до суду з позовом про визнання зазначеного Договору поруки недійсним.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що згідно вимог ч. 1 ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов’язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо інше не передбачено договором поруки.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями, солідарна відповідальність емітента і поручителя перед власником облігацій закріплена також п. 1.3 Договору поруки.

Частина 3 ст. 548 Цивільного кодексу України визначає правові наслідки визнання недійсним правочину, що забезпечує виконання зобов’язання: у такому випадку недійсність основного зобов’язання не наступає.

Наведені норми цивільного законодавства дають підстави для висновку про те, що задоволення позову у даній справі не може привести до відновлення прав або захисту законних інтересів Компанії, оскільки емітент облігацій (Завод) залишається зобов’язаною перед Компанією особою незалежно від наслідків розгляду даної справи.

При цьому, колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи (у тому числі іноземні) мають право звертатися до господарського суду саме за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Офіційне тлумачення поняття "охоронюванй законом інтерес" наведено у п. 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 01.12.04 № 18-рп/2004, та визначено як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

За змістом ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України правочин може бути визнаний судом недійсним, зокрема, у випадку, якщо його дійсність на підставах, встановлених законом, заперечує заінтересована особа (не сторона договору).

Правовий аналіз матеріалів справи свідчить, що звертаючись з позовом у даній справі Компанія зауважила про те, що оскаржений договір порушує її права та законні інтереси, як власника облігацій, зобов'язання за якими забезпечуються таким договором.

У касаційній скарзі скаржник також зазначив, що спірний договір порушує його права, як покупця якісного товару за договором купівлі-продажу облігацій.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що наведені Компанією обґрунтування не відповідають наведеному визначенню та критеріям охоронюваного законом інтересу, а тому є правомірним висновок суду апеляційної інстанції про те, що Компанією без належних правових підстав заявлено позов про визнання недійсним договору, стороною якого вона не є, незалежно від того, чи відповідає спірна угода вимогам закону.

Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що правовий механізм захисту права власності визначено гл. 29 Цивільного кодексу України.

Щодо посилань скаржник на неякісність товару, що є об'єктом договору купівлі-продажу облігацій, то вони не можуть бути взяті до уваги, оскільки, як встановлено попередніми судовими інстанціями, матеріалами справи не доведено, що спірні облігації за формою і змістом не відповідають законодавству про цінні папери, до того ж дане питання може бути предметом розгляду іншого судового провадження.

Крім того, колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, згідно положень ст. 11121 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові Верховного Суду України, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи та для Вищого господарського суду України під час розгляду матеріалів касаційної скарги чи касаційного подання. Разом з тим, на думку колегії суддів Вищого господарського суду України, під час нового розгляду справи судом першої інстанції не було враховано вказівок, викладених у постанові від 10.10.06 Верховного Суду України у даній справі.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції про те, що оскільки Компанією не доведено порушення спірним Договором поруки її прав і законних інтересів, то у місцевого господарського суду не було правових підстав для задоволення позову.

Таким чином, з урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин справи колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи, викладені Компанією в касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення судом не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів, але оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про встановлення тих чи інших обставин справи, здійснюється за внутрішнім переконанням суду і їх перевірка не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги

ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З врахуванням того, що з’ясування підставності оцінки доказів та встановлення обставин по справі в силу ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції касаційної інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку про неможливість задоволення касаційної скарги.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судом апеляційної інстанції було повно та всебічно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну відповідну правову оцінку та винесено постанову з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави для залишення її без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу компанії "Карбон Продакц Інтернешнл Лімітед" б/н від 02.06.08 залишити без задоволення.

Постанову від 05.05.08 Донецького апеляційного господарського суду у справі № 17/55пд господарського суду Донецької області залишити без змін.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

І.Ходаківська