КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

18.03.2008
№ 33/358

Київський апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів:

головуючого:          Смірнової  Л.Г.

суддів:            Коротун  О.М.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -В'югіна Т.О. - представник за
дов. № 7 від 17.12.2007;

від відповідача -ОСОБА_1 - суб'єкт
підприємницької діяльності;

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Суб"єкт підприємницької діяльності - фізичана особа
ОСОБА_1

на рішення Господарського суду м.Києва від
29.01.2008

у справі № 33/358

за позовом                               Товариство з
обмеженою відповідальністю "Едіпресс Україна"

до                                                   Суб"єкт
підприємницької діяльності - фізичана особа ОСОБА_1

третя особа відповідача

третя особа позивача

про
стягнення 8817,80 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю
„Едіпресс Україна” (далі - позивач) у листопаді 2007 року звернувся до
господарського суду міста Києва з позовом до Суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення з
відповідача заборгованості в сумі 8 817,80 грн. за договором № 77/06
купівлі-продажу друкованої продукції від 01.12.2005 року, 102 грн. державного
мита та 118 грн. витрат  на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішенням
господарського суду міста Києва від 29.01.2008 позов задоволено повністю,
стягнуто з відповідача на користь позивача 8 817,80 грн. основного боргу, 102
грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно технічне забезпечення
судового процесу.

Рішення
мотивоване тим, що відповідач має перед позивачем заборгованість за отриману
продукцію ,а матеріали справи містять наказ № 1 (Б) від 03.01.2006 „Про
облікову політику підприємства”, пунктом 14 якого зазначено, що підприємство не
здійснює готівкові операції та встановлено ліміт по касі в розмірі 0,00 грн.
Також суд першої інстанції зазначив, що позивач надав банківські квитанції за
2006 рік, з яких вбачається, що відповідач оплачував товар через банківські
установи.

Крім
того, суд першої інстанції зазначив, що факт наявності заборгованості у
відповідача перед позивачем за неоплату продукції в розмірі 8 817,80 грн.
належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не
спростований, тому суд першої інстанції відповідно до ст.ст. 626, 629, 655 ЦК
України позовні вимоги щодо стягнення основного боргу визнав обґрунтованими та
такими, що підлягали задоволенню.

Відповідач, не погоджуючись із
рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду
міста Києва від 29.01.2008 по справі № 33/358 скасувати та прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивача повністю відмовити.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 26.02.2008 у справі № 33/358 скарга прийнята до
розгляду та порушено апеляційне провадження. Крім того, даною ухвалою було
запропоновано позивачу надати письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому
дати пояснення щодо того, чи враховувалися ним при зазначенні ціни позову 4179
грн. вартості повернутої продукції та чи мав місце факт такого повернення.

Апеляційна
скарга мотивована тим, що суд безпідставно ігнорував надані відповідачем докази
- видаткові накладні на отримання продукції та накладні на повернення
нереалізованої продукції, вважаючи їх неналежними, а пояснення позивача, що
запис у офіційному документі, завіреному печаткою, є програмною помилкою і
квитанції про оплату продукції через банківські установи містять підробки
підписів відповідача, а тому є неналежними.

Таким
чином, на думку апелянта, при прийнятті рішення суд першої інстанції порушив
вимоги ст. 43 ГПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу та в
судовому засіданні позивач заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив
залишити рішення господарського суду міста Києва від 29.01.2008 по справі №
33/358 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. На виконання вимог ухвали
Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2008 позивач вказує на
те, що наданий позивачем акт звірки являється документом який був сформований
(станом на 17.12.2007) із спеціального програмного забезпечення підприємства
1С, яке чітко відображає усі документальні операції по контрагенту
підприємства. Даний документ відображає заборгованість відповідача перед
позивачем з усіма підтверджуючими документами сторін. Відповідно до наданих
відповідачу видаткових накладних борг відповідача за отриману продукцію складав
18 370,62 грн. Позивач пред'являв вимогу відповідачу тільки на суму 8 817,80
грн., тобто за твердженням позивача, ним були враховані усі наведені у акті
накладні на повернення нереалізованої продукції.

Розглянувши апеляційну скаргу,
перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін,
Київський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як правильно зазначено судом першої інстанції,
01.12.2005 між позивачем та відповідачем було укладено договір № 77/06
купівлі-продажу друкованої продукції (далі - договір), за яким позивач
зобов'язався продати, а відповідач зобов'язався прийняти друковану продукцію,
що видається позивачем, і сплатити її вартість відповідно до умов договору.

Відповідно
до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд
за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу,
також, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному
обсязі.

Відповідач на підставі наступних
накладних: № Д 1206/0001 від 01.11.2006 року на суму 200,00 грн. (журнал
“Единственная” 09/2006 в кількості 80 штук); № VБ 0506-095 від 08.11.2006 року
на суму 760,00 грн. (журнал Viva! Биография”05/2006д в кількості 80 штук); № VБ
0506-019 від 08.11.2006 року на суму 376,00 грн. (журнал Viva!
Биография”05/2006 в кількості 80 штук); № ХР 0606-020 від 08.11.2006 року на суму
424,00 грн. (журнал “Хорошие родители”2006/06 в кількості 80 штук); №
V2306Т-019 від 15.11.2006 року на суму 990,00 грн. (журнал Viva!
Україна”23/2006д в кількості 220 штук); №
ПС 1106-020 від 15.11.2006 року на суму 1 500,00 грн. (журнал “Приватное
строительство”11/06 в кількості 300 штук); № V2406-0023 від 01.12.2006 року на
суму 902,00 грн. (журнал Viva! Україна”24/2006 в кількості 220 штук); № VБ
0606-021 від 06.12.2006 року на суму 658,00 грн. (журнал Viva!
Биография”06/2006 в кількості 140 штук); № Т 0506-0020 від 06.12.2006 року на
суму 434,00 грн. (журнал “Твоя уютная квартира”5/06 в кількості 100 штук); №
V2506-0023 від 13.12.2006 року на суму 902,00 грн. (журнал Viva!
Україна”25/2006 в кількості 220 штук); №
ПС 1206-021 від 15.12.2006 року на суму 1 375,00 грн. (журнал “Приватное
строительство”12/06 в кількості 275 штук); № V2606-0023 від 27.12.2006 року на
суму 902,00 грн. (журнал Viva! Україна”26/2006 в кількості 220 штук) отримав
від позивача товар на загальну суму 9 423,00 грн., про що свідчать підписи
повноважного представника відповідача про одержанні товару на накладних
(знаходяться в матеріалах справи).

На
отримання зазначеного товару згідно договору № 77/06 купівлі-продажу друкованої
продукції від 01.12.2005 року відповідачем було надано довіреність з переліком
осіб, уповноважених розповсюджувачем одержувати товарно-матеріальні цінності
від видавця (згідно Наказу Міністерства фінансів України від 16.05.1996 року за
№ 99 “Про затвердження Інструкції про порядок реєстрації виданих повернутих і
використаних довіреностей на одержання цінностей”), в якій було зазначено
уповноважену особу, якій доручається отримання друкованої продукції видавця -
ОСОБА_1 (аркуш справи 18).

Відповідно
до п. 4.3. договору (аркуш справи 35) розповсюджувач (відповідач) повинен
сплатити кошти за отриману продукцію -згідно графіку виходу видань товариства з
обмеженою відповідальністю “Едіпресс Україна”(додаток 1, що є невід'ємною
частиною цього договору).

Відповідно
до додатку № 1 до договору № 77/06 купівлі-продажу друкованої продукції від
01.12.2005 року (графіку виходу видань товариства з обмеженою відповідальністю
“Едіпресс Україна”на 2006 рік) кінцевим терміном оплати вартості журналів є:

-
13.09.2006 року - журналу “Единственная” № 09/2006;

-
06.12.2006 року - № 23/06, 20.12.2006 року -24/06, 05.01.2006 року -25/06,
19.01.2007 року -26/06 журналу Viva! Україна”;

-
01.12.2006 року - № 06/2006 журналу “Хорошие родители”;

-
13.12.2006 року -11/06, 19.01.2007 року -12/06 журналу “Приватное
строительство”;

-
05.01.2006 року -5/06 журналу “Твоя уютная квартира”;

-
06.12.2006 року - № 05/2006, 05.01.2007 року - № 06/2006 журналу Viva!
Биография”.

Відповідно
до п.2.2 договору, розповсюджувач ( відповідач) зобов'язаний повертати
нереалізовані примірники друкованої продукції згідно накладних на повернення
продукції та згідно графіка, який зазначений у додатку.

Як
правильно встановлено судом першої інстанції, станом на день вирішення спору по
суті в першій інстанції заборгованість відповідача за отриманий товар складала
8 817,80 грн.

Будь-яких
належних доказів, які б спростовували твердження позивача щодо існування
заборгованості в розмірі 8 817,80 грн. відповідач суду не надав.

Відповідно
до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно
до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в
судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Як правильно вказано судом першої
інстанції, відповідно до п. 14 наказу № 1 (Б) від 03.01.2006 року “Про облікову
політику підприємства” Товариства з обмеженою відповідальністю „Едіпресс
Україна” (аркуш справи 46) підприємство не здійснює готівкові операції та
встановлено ліміт по касі в розмірі 0,00 грн. Крім того, позивач надав
банківські квитанції за 2006 рік  (аркуші
справи 48-60) на підтвердження того, що відповідач оплачував товар через
банківські установи. Отже, з огляду на викладене Київський апеляційний
господарський суд дійшов висновку, що відповідач здійснював розрахунок за
надану продукцію з позивачем саме в безготівковій формі.

Крім
того, твердження відповідача відносно „підроблення підпису у квитанціях про
оплату продукції через банківську установу” не приймаються судом як
,безпідставні в розумінні ст. 34 ГПК України, оскільки надані квитанції (аркуш
справи 48-60) взагалі відсутня графа підпис платника, а лише зазначено, що
платником являється ОСОБА_1 Квитанції мають лише підпис у графі „підписи банку”
з позначкою банківської установи. Крім того, здійснювати оплату продукції від
імені ОСОБА_1 могли і інші особи, тому доводи апелянта в цій частині не
приймаються судом апеляційної інстанції через вищевикладене.

З
огляду на викладене, господарський суд першої інстанції правомірно прийняв
твердження позивача, що у накладних за реалізацію продукції в графі „Умова
продажу” - словосполучення „попередня оплата” являється програмною помилкою,
яке не впливає на зміст та умови зобов'язання. Також, Київський апеляційний
господарський суд з огляду на викладене в розумінні ст. 33 ГПК України, не
приймає твердження апелянта, що відповідач через відсутність рахунку здійснював
попередню оплату готівкою, як необґрунтовані, оскільки не підтверджується жодними
доказами.

Крім
того, Київський апеляційний господарський суд на підставі ст. 33 ГПК України не
бере також до уваги твердження апелянта, як необґрунтовані, стосовно того що
господарський суд першої інстанції не вважає належним доказом по справі надані
відповідачем накладні на повернення позивачу продукції на суму 4179 грн., на
тій підставі, що оскільки матеріали справи містять акт звірки (аркуш справи
61), з якого вбачається, що при нарахуванні заборгованості вищевказані накладні
на повернення продукції позивачем були враховані, тобто господарський суд
першої інстанції правомірно зазначив, що вищевказані накладні не можуть бути
належним доказом по справі, оскільки
вартість переліченої продукції не заявлялась позивачем до стягнення.

Згідно
ч. 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина
1 статті 655 ЦК України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно
до вимог статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідні
положення також визначаються у ч.1 статті 193 ГК України.

Згідно
зі статтею 525 ЦК України та ч.7 статті 193 ГК України одностороння відмова від
зобов'язання не допускається, крім випадку коли право такої відмови встановлено
договором або законом.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що
договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно
до ч.1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін)
його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно
ч.1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений
договором або законом.

Враховуючи
вищевикладене, господарський суд першої інстанції правомірно встановив, що
позовні вимоги є обґрунтованими та їх задовольнив у наведених сумах.

З
огляду на встановлене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав
для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції в розумінні ст. 104 ГПК
України. Судові витати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її
задоволенні на підставі ст. 49 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись
ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний
господарський суд  -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2.   Рішення господарського суду міста Києва від
29.01.2008 у справі № 33/358 залишити без змін.

3.  Матеріали справи № 33/358 повернути до
господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя

Судді
Коротун  О.М.

25.03.08 (відправлено)