донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

22.07.2008 р.                                                              справа №17/28

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:

Діброви Г.І.

суддів

Гези Т.Д. , Шевкової Т.А.

за участю представників сторін:

від позивача:

Лопата Л.А. (довіреність №Н-01/1495 від 03.05.08р.), Клопінкова І.О.(довіреність №Н-01/2175 від 12.09.06р.), Старченко В.В. (довіреність №Н-01/2545 від 16.07.08р.), Мороз В.О. (довіреність №Н-01/198 від 21.01.08р.),

від відповідача:

Лисенко О.В. (довіреність № юр/08-3 від 02.01.08р.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Державного підприємства «Донецька залізниця» в особі Краснолиманської дирекції залізничних перевезень, м.Донецьк

на рішення господарського суду

Донецької області

від

26.05.2008 року

по справі

№17/28 (Татенко В.М.)

за позовом

Державного підприємства «Донецька залізниця» в особі Краснолиманської дирекції залізничних перевезень, м.Донецьк

до

Товариства з обмеженою відповідальністю «Центральна збагачувальна фабрика «Узлівська», м.Горлівка Донецької області

про

стягнення 82964 грн. 38 коп.

В С Т А Н О В И В:

У 2008 році позивач, Державне підприємство «Донецька залізниця»в особі Краснолиманської дирекції залізничних перевезень, м.Донецьк, звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Центральна збагачувальна фабрика «Узлівська», м.Горлівка Донецької області, про стягнення збору за зберігання вантажу в сумі 82 964 грн. 38 коп.

Рішенням від 26.05.2008р. у задоволенні позовних вимог Державного підприємства «Донецька залізниця»в особі Краснолиманської дирекції залізничних перевезень, м.Донецьк було відмовлено. Судове рішення мотивоване тим, що відповідачем належними доказами доведено, що усі 218 вагонів були прийняті ним під вивантаження на під’їзну колію до закінчення встановленого статтею 46 Статуту залізниць України та пункту 2.3 розділу 2 Тарифного керівництва строку безоплатного зберігання. Позивач без будь-яких законних підстав не надавши відповідачу часу для можливості безкоштовного зберігання вантажу на станції, необґрунтовано склав акти про затримку і створив умови для безпідставного нарахування на відповідача спірної суми збору за зберігання вантажу.

Позивач, Державне підприємство «Донецька залізниця»в особі Краснолиманської дирекції залізничних перевезень, м.Донецьк, з прийнятим рішенням не згоден. Вважає, що судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права України. За цих підстав, позивач просив рішення господарського суду Донецької області від 26.05.08р. скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги Державного підприємства «Донецька залізниця»в особі Краснолиманської дирекції залізничних перевезень, м.Донецьк в повному обсязі.

Через канцелярію Донецького апеляційного господарського суду відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, яким з вимогами апеляційної скарги не погодився та просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду Донецької області від 26.05.08р. –без змін.

В судовому засіданні представники сторін підтримали свої вимоги та заперечення щодо апеляційної скарги.

Судова колегія Донецького апеляційного господарського суду вважає за необхідне розглянути апеляційну скаргу, оскільки для з’ясування фактичних обставин справи достатньо матеріалів, що знаходяться в матеріалах справи № 17/28, та наданих сторонами пояснень.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду у відповідності до статей 28-29 Закону України «Про судоустрій»та статті 101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі розгляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі доказами повторно розглядає справу.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року №5 «Про судове рішення», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності –на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображено обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини справи і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються двосторонніми доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до пунктів 2,3,4 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із статтею 4-2 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду не відповідає вищезазначеним вимогам, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 03.09.07р. між позивачем, Державним підприємством «Донецька залізниця», м.Донецьк, та відповідачем, Товариством з обмеженою відповідальністю «Центральна збагачувальна фабрика «Узлівська», м.Горлівка Донецької області, був укладений Договір № 2/19 на подачу та забирання вагонів.

01 грудня 2006 року з відповідачем укладений Договір № 27003 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги, дія якого Додатковою угодою №3 від 22 листопада 2007року пролонгована до 31 грудня 2008року.

Відповідно до п.4 договору №2/19 від 03.09.2007року вагони на під'їзну колію подаються по повідомленням, які передаються не пізніше ніж за дві години до їх подавання.

Позивач у своєму позові вказує, що вагони з вантажем, що надходили на адресу відповідача у період 14.01.2008р.-31.01.2008р. були затримані на коліях залізничної станції Трудова, де знаходились понад нормативно встановлений термін безоплатного зберігання, у зв’язку з чим за накопичувальними картками №№15010083, 16010089, 18010092, 19010100, 20010095, 20010093, 21010097, 22010061, 22010062, 22010063, 28010102, 30010116, 30010117, 31010123. був нарахований збір за зберігання. Затримка вагонів, на думку позивача, підтверджується актами загальної форми (форми „ГУ-23”). Залізницею за 14 накопичувальним карткам за період з 15 по 31 січня 2008року за зберігання вантажу в 218 вагонах відповідачу нарахований збір у сумі 69187грн.40коп. (з урахуванням ПДВ –82964грн.88коп.).

У зв'язку з тим, що відповідач від сплати нарахованого збору відмовився, позивач звернувся до господарського суду Донецької області з позовом про стягнення збору за зберігання вантажу у сумі 82964,38грн.

Дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження та матеріали справи, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, та правових норм, які підлягають застосуванню, судова колегія дійшла висновку, що:

Пунктом 4 статті 129 Конституції України, статей 33, 34, 36, 37 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Судовими доказами слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного розгляду справи.

Донецький апеляційний господарський суд вважає, що висновок господарського суду Донецької області про відмову позивачеві в його позовних вимогах є помилковим, а позовні вимоги Державного підприємства «Донецька залізниця»підлягають задоволенню в повному обсязі, з огляду на наступне:

Стаття 11 Цивільного кодексу України підставами для виникнення цивільних прав і обов'язків передбачає, зокрема, як договори та інші правочини, так і те, що цивільні права і обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Стаття 3 Закону України "Про залізничний транспорт" встановлює, що законодавство про залізничний транспорт загального користування складається з Закону України "Про транспорт", цього закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України та інших актів законодавства.

Стаття 908 Цивільного кодексу України, яка кореспондується із статтею 307 Господарського кодексу України, встановлює, що загальні умови перевезення визначаються цим кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту,а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Таким чином, права і обов'язки сторін виникають не лише з умов укладеного сторонами договору, а і на підставі норм, встановлених актами законодавства, в тому числі нормативно-правових актів, які регулюють взаємовідносини в певних випадках.

Пункт 46 Статуту залізниць України встановлює, що одержувач зобов'язаний прийняти і вивезти вантаж, що надійшов на його адресу. Терміни вивезення і порядок зберігання вантажів установлюються Правилами. Вантажі, що прибули, зберігаються на станції безкоштовно протягом доби. За зберігання вантажу на станції понад зазначений термін справляється плата, встановлена тарифом.

Правила зберігання вантажів (розділ 7 Правил перевезень), затверджені на підставі пункту 5 Статуту залізниць України наказом Мінтрансу України від 21.11.2000 №644 та зареєстровані в Міністерстві юстиції 24.11.2000 за №866/5087 (з наступними змінами і доповненнями), у пункті 5 встановлюють, що у випадках, коли одержувач не вивіз вантаж з місця загального користування у терміни, встановлені пунктом 46 Статуту, з нього стягується плата за зберігання вантажу, встановлена тарифом, незалежно від того, чиїми засобами здійснюється охорона вантажу.

Правила зберігання вантажів встановлюють, що збір за зберігання вантажів у вагонах (контейнерах) у разі затримки їх з вини одержувача (відправника) після закінчення терміну безоплатного зберігання сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї, на прикордонних, припортових станціях тощо), при цьому термін безоплатного зберігання обчислюється з моменту затримки.

За зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (в тому числі під митним оформленням та з інших причин, незалежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення на станцію до моменту закінчення затримки.

Підставою для нарахування та стягнення збору за зберігання, в тому числі при затримці вагонів (контейнерів) на шляху перевезення, є акт загальної форми, який складається для засвідчення обставин, що виникли в процесі перевезення вантажу, і підписується особами, які беруть участь у засвідченні обставин, що стали підставою для складання акта, але не менше як двома особами, у відповідності до Правил складання актів (розділ 28 Правил перевезень вантажів).

Збірник тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України Тарифне керівництво №1, (з наступними змінами і доповненнями) в пункті 2 розділу 2 встановлює розміри зборів за зберігання вантажів, таким чином, збір за зберігання вантажів є регульованим тарифом і не потребує додаткового погодження сторонами.

Пункт 2.3 розділу 2 Тарифного керівництва №1 також встановлює, що за зберігання у вагонах вантажів, що мають вивантажуватись на місцях загального і незагального користування, але не подані під вивантаження з вини одержувача, збір справляється після закінчення терміну безоплатного зберігання.

В даному випадку матеріалами справи встановлений факт затримки вагонів з причин, що не залежали від залізниці, повідомлення одержувача належним чином про прибуття на його адресу вантажу.

Відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Факт затримки доведений позивачем належним чином і відповідачем не спростований. Акти загальної форми у всіх випадках про затримку підписані відповідачем без будь-яких застережень. Тобто відповідачем не доведено судовій колегії відсутність його вини у затримці вагонів.

Оскільки стаття 908 Цивільного кодексу України, стаття 307 Господарського кодексу України визначили, що умови перевезень вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються не лише транспортними кодексами (статутами), а й іншими нормативно-правовими актами, то немає правових підстав не застосовувати норми Правил зберігання вантажів та Тарифного керівництва № 1, які видані і зареєстровані у встановленому порядку, і не скасовані, не визнані не чинними та не зняті з державної реєстрації.

Стаття 23 Закону України "Про залізничний транспорт", яка кореспондується із пунктом 110 Статуту залізниць, щодо обов'язку залізниці забезпечити збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу, а у разі незбереження вантажу –відшкодувати вартість за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу, - не звільняє вантажоодержувача від сплати збору за зберігання вантажів понад нормативний безоплатний термін зберігання.

Норми пункту 46 Статуту залізниць України, Правил зберігання вантажів та Тарифного керівництва №1 не передбачають укладання окремого договору на зберігання вантажу, який перевозиться за договором перевезення (накладної).

Підпункт 2.8 пункту 2 розділу 2 Тарифного керівництва №1 прямо зазначає, що збір за зберігання справляється незалежно від плати за користування вагонами (контейнерами).

Пунктом 8 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Мінтрансу України від 25.02.1999р. №113, передбачено, що у разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника складається акт загальної форми, який підписується представниками станції і вантажовласника. В акті вказується час (у годинах і хвилинах) початку та закінчення затримки вагонів і їх номери.

Як вбачається з матеріалів справи, вагони з вантажем, що надходили на адресу відповідача у період 14.01.2008р.-31.01.2008р. були затримані на коліях залізничної станції Трудова, де знаходились понад нормативно встановлений термін безоплатного зберігання, у зв’язку з чим за накопичувальними картками №№15010083, 16010089, 18010092, 19010100, 20010095, 20010093, 21010097, 22010061, 22010062, 22010063, 28010102, 30010116, 30010117, 31010123. був нарахований збір за зберігання. Затримка вагонів підтверджується актами загальної форми (форми „ГУ-23”). Залізницею за 14 накопичувальним карткам за період з 15 по 31 січня 2008року за зберігання вантажу в 218 вагонах відповідачу нарахований збір у сумі 69187грн.40коп. (з урахуванням ПДВ –82964грн.88коп.).

Колегія суддів вважає, що господарський суд помилково зазначив про неправомірне нарахування позивачем відповідачеві збору за зберігання вантажів на підставі п.8 Правил зберігання вантажів.

Посилання відповідача та суду першої інстанції на необхідність застосування в даному випадку норм ст.46 Статуту залізниць України в частині встановлення термінів є неправильними, оскільки терміни вивезення і порядок зберігання вантажів встановлені саме Правилами, які не визнані такими, що не підлягають застосуванню або є недійсними в частині, що суперечить Статуту залізниць.

Враховуючи викладене, Донецький апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Донецької області від 26.05.2008р. у справі №17/28 не відповідає вимогам чинного законодавства України та фактичним обставинам справи, у зв'язку з чим підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача до відповідача в повному обсязі.

Витрати по сплаті державного мита по апеляційній скарзі покладаються на відповідача у відповідності до ст.49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 36, 49, 99, 101, 103, 104, 105, 116, 117 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Донецька залізниця»в особі Краснолиманської дирекції залізничних перевезень, м. Донецьк на рішення господарського суду Донецької області від 26.05.2008р. у справі №17/28 задовольнити.

Рішення господарського суду Донецької області від 26.05.2008р. у справі №17/28 - скасувати.

Задовольнити позовні вимоги Державного підприємства «Донецька залізниця»в особі Краснолиманської дирекції залізничних перевезень, м.Донецьк до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центральна збагачувальна фабрика «Узлівська», м.Горлівка Донецької області, про стягнення збору за зберігання вантажу в сумі 82 964 грн. 38 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Центральна збагачувальна фабрика «Узлівська», 84604 м. Горлівка Донецької області, вул. Знатна, 41, ЗКПО 30399369 на користь Державного підприємства „Донецька залізниця” в особі Краснолиманської дирекції залізничних перевезень, 83000 м. Донецьк, вул. Артема, 68, ЗКПО 01074957 збір за зберігання вантажу в сумі 82 964 грн. 38 коп., витрати по сплаті державного мита в розмірі 829 грн. 65 коп., витрати по сплаті державного мита за подання апеляційної скарги в розмірі 414 грн. 83 коп.

Зобов'язати господарський суд Донецької області видати наказ.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, - Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Головуючий          Г.І. Діброва

Судді:          Т.Д. Геза

Т.А. Шевкова

Надр. 5 прим:

1 –у справу;

2 –позивачу;

3 –відповідачу;

4 –ДАГС;

5 –ГС Дон. обл. Ширіна Ю.М.