ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"29"
травня 2008 р.

Справа
№ 02/40-92А.

Господарський суд
Волинської області у складі: судді Костюк С.В.,

при
секретарі судового засідання Абрамович І. В.

за
участю представників сторін:

від
позивача   : Коптєва А. Є. -дов. № 8074/10-215
від 21.04.2008 року,

від
відповідачів : 1)
ОСОБА_1, засновник ПП «Плюспідшипник»,

2) н/з.

Розглянув
справу

за
позовом Державної
податкової адміністрації у Волинській області, м. Луцьк

до
відповідачів: 1)
Приватного підприємства «Плюспідшипник», м.Луцьк,

2) Приватного
підприємця ОСОБА_2, м. Луцьк

про визнання недійсними угод між ПП
«Плюспідшипник»та ПП ОСОБА_2 та стягнення в дохід держави 1588765,90 грн.

Відповідно
до п. 6 розділу УІІ Прикінцевих та перехідних положень Кодексу
адміністративного судочинства України, спір розглядається за нормами КАС
України.

В
судовому засіданні сторонам роз'яснено права та обов'язки, передбачені
ст.ст.49, 51 КАС України. Заяви про відвід судді відповідно до ст.27 КАС
України не поступило.

Відповідно
до ст. 126 КАС України здійснюється повна фіксація судового процесу технічними
засобами, а саме: програмно-апаратним комплексом «Діловодство суду».

В
судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Суть
спору: ДПА у
Волинській області звернулась з адміністративним позовом про  визнання недійсними усних угод
купівлі-продажу між ПП "Плюспідшипник" та приватним підприємцем
ОСОБА_2, оформлених накладними та податковими накладними в період з
01.03.2005р. по 01.12.2005р. на загальну суму 827505,99грн. ( в т.ч. ПДВ
137917, 66грн) та застосувати наслідки передбачені ст.208 ГК України шляхом
стягнення з сторін все одержане ними за зобов'язаннями в сумі 1588765,90грн. в
доход держави.

Обгрунтовуючи заявлену вимогу позивач
вказує, що за оспорюваними угодами сторони переслідували мету завідомо
суперечну інтересам держави та суспільства, яка проявилась у включенні ПП
"Плюспідшипник" до податкового кредиту витрат по сплаті ПДВ з
придбаних товарно-матеріальних цінностей від невстановлених осіб, що діяли від
імені підприємця ОСОБА_2 без належних повноважень, чим порушено Закон України
"Про податок на додану вартість", а ПП ОСОБА_2 при цьому не сплачував
до бюджету податків по даних угодах.

При цьому посилається на Постанову
господарського суду Волинської області від 26.09.2006р. по справі №6/82-11,
якою визнано недійсними: свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2, свідоцтво платника ПДВ з моменту реєстрації, Постанову про
порушення кримінальної справи за фактом ухилення від сплати податків від
29.05.2005р., ст.179 п.1, ст.207, 208 Господарського кодексу України.

Відповідач -ПП
«Плюспідшипник»(відповідач 1) у відзиві на позов вимоги позивача повністю
заперечує, вказуючи, що підприємством повністю протягом 2005 року виконані
угоди, укладені з підприємцем ОСОБА_2, а Постанова господарського суду про
визнання недійсними установчих документів підприємця та анулювання свідоцтва
ПДВ прийнята 26.09.2006р. За таких обставин підприємство, як покупець, не може
нести відповідальність як за несплату податків продавцем, так і можливу
достовірність відомостей про них.

Відповідач
- Приватний підприємець ОСОБА_2, (відповідач -2), в судовому засіданні
07.06.2007р.вказав, що зареєструвався суб'єктом підприємницької діяльності на
прохання своєї сусідки, ніякої підприємницької діяльності не здійснював та
доручення на її здіснення нікому не давав, надав  тільки доручення на право розпорядження
коштами, які надходили на його рахунок в банку, будь-якої винагороди за
підприємницьку діяльність, яка здійснювалась від його імені, не отримував,
просить в  подальшому здійснювати розгляд
справи без його участі.

Заслухавши представників позивача та
відповідача-1, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в
сукупності, враховуючи судову практику Верховного суду України та правову
позицію Вищого адміністративного суду України, ухвала від 22.01.2008р.,
господарський суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позову відсутні,
оскільки суд вважає, що оспорювані угоди є нікчемними, а тому в силу ст.215 ч.2
ЦК України визнання їх недійсними в судовому порядку не вимагається.

Даного
висновку суд дійшов виходячи з наступного.

Відповідно
до п.6 Постанови Пленуму Верховного суду України від 28.04.1978 №3 із змінами,
внесеними постановами від 25.12.1992р. №13 та від 25.05.1998р.№15 „Про судову
практику в справах про визнання угод недійсними” при розгляді справ про
визнання угоди недійсною на підставі ст.49 ЦК УРСР дія цієї норми поширюється
на угоди, які укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави і
суспільства, тобто порушують основні принципи
існуючого суспільного ладу.

До
них, зокрема, належать угоди, спрямовані на приховування фізичними та
юридичними особами від оподаткування доходів.

Відповідно
до п.7.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 25.07.02р.
№1056 „Про заходи щодо забезпечення однакового і правильного застосування
законодавства про податки, доказами спрямованості умислу суб'єкта оспорюваних
угод на приховування від оподаткування прибутків та доходів можуть бути,
зокрема, надані податковими органами відомості про відсутність підприємства, організації
(сторони угоди) за юридичною та фактичною адресою, про визнання недійсними в
установленому чинним законодавством порядку установчих (статутних) документів,
про неподання податкової звітності до органів державної податкової служби, про
скасування державної реєстрації суб'єкта підприємницької діяльності та інше.

Як вбачається з матеріалів справи
Постановою господарського суду Волинської області від 26.09.2006 року № 6/82-11
(а.с.23-24), яка є чинною на даний час, визнано недійсними установчі документи
Приватного підприємця ОСОБА_2., який виступав продавцем по угодах
купівлі-продажу з ПП «Плюспідшипник», а саме: свідоцтво про державну реєстрацію
фізичної особи -підприємця видане 31.01.2005 року та свідоцтво платника податку
на додану вартість з моменту їх державної реєстрації та скасовано останні. При
вирішенні даного спору судом було встановлено, що підприємець ОСОБА_2 особисто
підприємницьку діяльність не здійснював, від його імені діяли невстановлені
особи, не уповноважені здійснювати будь-яку фінансово-господарську діяльність
підприємця, оскільки не були наділені правами та обов'язками щодо діяльності ПП
ОСОБА_2.. в результаті ухилення від сплати податків державі нанесено збитки в
розмірі 711357,36 грн., що відноситься до особливо великих розмірів. Податкові
декларації з податку на прибуток та податку на додану вартість до податкових
органів подавались від імені підприємця ОСОБА_2. з нульовим значенням.

Звітність, яка подавалась ПП
«Плюспідшипник»по податку на прибуток за І-й квартал та І-ше півріччя підписані
засновником ОСОБА_1 -при цьому валовий дохід є незначним, як і сума податку до
сплати 100 грн. та 200 грн., декларація по податку на прибуток за 3-й квартал
(№126334), за 11 місяців (№138374) та за 2005 рік підписані ОСОБА_3, по податку
на додану вартість за січень-серпень 2005 року -засновником ОСОБА_1, за
вересень-грудень 2005 року -ОСОБА_3.

Статтею 228 ЦК України визначено, що
правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина,
знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такий
правочин є нікчемним.

Частиною
2 ст.215 цього Кодексу передбачено, що визнання судом такого правочину
недійсним не вимагається.

Цивільний
кодекс України, який набрав чинність 1 січня 2004 року, серед правових
наслідків вчинення правочину, який порушує публічний порядок, не встановлює
санкцій аналогічних тим, які були встановлені ст.49 Цивільного кодексу УРСР.

Разом
з тим, санкції за укладення угоди (вчинення господарського зобов'язання) з
метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, встановлені
Господарським кодексом України.

Відповідно
до ч.1 ст.208 Господарського кодексу України, якщо господарське зобов'язання
визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі
виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання
однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а
також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування
виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Органи
державної податкової служби, на підставі п.11 ст.10 Закону України “Про
державну податкову службу в Україні”можуть звертатись до судів із позовами про
стягнення в доход держави коштів, одержаних за правочинами, вчиненими з метою,
яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їхню
нікчемність.

За
вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, застосовуються санкції, передбачені частиною першою ст.208 ГК
України.

Згідно
з ч.1 ст.208 ГК України, передбачені нею санкції застосовує лише суд. Це
правило відповідає ст.41 Конституції України, згідно з якою конфіскація майна
може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку,
встановлених законом.

За
своєю правовою природою зазначені санкції підпадають під визначення ст.238 ГК
України, який вступив в дію з 01.01.2004р., тобто є
адміністративно-господарськими і на них поширюється положення ст.250 цього
Кодексу стосовно можливості їх застосування протягом строків, встановлених цією
статтею, а саме, не пізніше шести місяців з дня виявлення та не пізніше року з
дня вчинення відповідного порушення.

Згідно ч.1 ст. 69 КАС України
доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги
і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до п. 1,4 ст. 70 КАС
України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Згідно із ч.1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Статтею 86 КАС України суд оцінює
докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази
не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

ДПА України у Волинській області не
подано у встановленому законом порядку належних та допустимих доказів,
підтверджених документально відповідно до вимог ст.ст. 70,79 КАС України, які б
з достовірністю підтверджували доводи, викладені в позовній заяві та у запереченні
на апеляційну скаргу, та обґрунтували правомірність і підставність вимоги
податкового органу.

Враховуючи те, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, позивачем не доведено того, що спірний договір укладений з
метою, завідомо суперечливою інтересам держави і суспільства.

Як слідує з матеріалів справи позивач
звернувся з адміністративним позовом про визнання недійсними договорів
купівлі-продажу між ПП «Плюспідшипник»та ПП ОСОБА_2 з березня по листопад 2005
року на суму 827 505,99 грн., в т.ч. ПДВ 137917,66 грн., та стягнення із сторін
по договору в дохід державного бюджету України 1588765,90 грн..

На обґрунтування позову ДПА України у
Волинській області посилається на ст. ст. 207, 208 ГК України.

Однак, норму ст. 208 ГК України слід
застосовувати з врахуванням того, що відповідно до ст. 228 ЦК України,
правочин, учинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та
суспільства, водночас є таким, що порушує публічний порядок, а отже є
нікчемним. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання судом такого правочину
недійсним не вимагається.

Враховуючи наведене, позови
податкових органів про визнання правочину (угоди, господарського зобов'язання)
недійсним судовому розгляду не підлягають.

Тому, органи державної податкової
служби, вказані в абзаці 1 статті 10 Закону України від 04.12.1990 року №
509-ХІІ «Про державну податкову службу в Україні», можуть на підставі пункту 11
цієї статті звертались до судів із позовами про стягнення в доход держави
коштів, одержаних за правочинами, вчиненими з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, посилаючись на їхню нікчемність.

Виходячи з зазначеного та враховуючи правову
позицію Вищого адміністративного суду України викладену в ухвалі від 01.04.2008
року № К-36194/06, керуючись Конституцією України, Постановою Пленуму
Верховного суду України від 28.04.1978 №3 “Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними”зі змінами та доповненнями, ст.ст.215 ч.2, 228 ЦК
України, ст.ст.208 ч.1, 232, 250 ГК України, ст.ст.71, 86, 158-163 КАС України,
господарський суд, -

п о с т а н о в и в :

В позові відмовити.

Відповідно
до ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає
законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,
якщо таку заяву не було подано.

На
постанову в 10-денний строк з дня виготовлення її повного тексту може бути
подано заяву про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне
оскарження. Апеляційна скарга може бути подана в 10-денний строк без
попереднього подання заяви.

Суддя
Костюк С.В.

Дата
виготовлення повного

тексту постанови
03.06.2008р.