СУД
Постанова

Іменем України

10
квітня 2008 року

Справа
№ 2-15/13064-2007

Севастопольський
апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого
судді                                                  Гонтаря
В.І.,

суддів                                                                      Борисової
Ю.В.,

Плута В.М.,

за участю
представників сторін:

представник
позивача  - Джемилова Ленура Шевкетівна,
довіреність №  б/н   від 19.03.08 - Білогірське районне споживче
товариство;

відповідач
- не з'явився - Суб'єкт підприємницької діяльності  ОСОБА_1;

розглянувши
апеляційну скаргу
Білогірського районного споживчого товариства на рішення господарського суду
Автономної Республіки Крим (суддя Іщенко І.А.) від 24.01.2008 у справі №
2-15/13064-2007

за
позовом           Білогірського районного споживчого товариства
(вул. Нижньогірська, 13, Білогірськ, 97600)

до           Суб'єкта
підприємницької діяльності  ОСОБА_1
(АДРЕСА_1)

про
стягнення 10127,14 грн.

ВСТАНОВИВ:

Білогірське
районне споживче товариство звернулося з позовом до господарського суду
Автономної Республіки Крим до Суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної
особи ОСОБА_1 про стягнення 10127,14 грн. заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані
порушенням відповідачем своїх зобов'язань щодо постачання позивачу ковбасних
виробів, в результаті чого за відповідачем склалася заборгованість у розмірі
10127,14 грн., що і стало приводом для звернення Білогірського районного
споживчого товариства з позовом до суду про стягнення вказаної суми
заборгованості в примусовому порядку.

Рішенням господарського суду
Автономної Республіки Крим від 24.01.2008 (суддя І.А. Іщенко) в позові
відмовлено.

Не погодившись з вказаним
судовим рішенням, позивач звернувся до апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду скасувати,
посилаючись на порушення господарським судом норм матеріального та
процесуального права, а також невідповідність висновків обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи повторно
в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, суд
встановив наступне.

Позивач
в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що протягом червня-серпня
2005 року ним було передано Суб'єкту підприємницької діяльності-фізичній особі
ОСОБА_1 сировину для виробництва ковбасних виробів згідно накладних на загальну
суму 35957,19 грн.

Крім
того, позивач зазначає, що за період з 22.06.2005 по 15.08.2005 відповідачем
було здійснено та відпущено позивачу ковбасних виробів на загальну суму
23601,30 грн., а у червні 2006 року відповідачем було внесено в рахунок
погашення заборгованості суму у розмірі 3916,61 грн.

Проте,
як стверджує позивач, відповідач не виконав свої обов'язки щодо виробництва
ковбасних виробів та відпустку їх позивачу у повному обсязі, в результаті чого
на думку позивача за ним склалася заборгованість у розмірі 10127,14 грн., що і
послужило підставою для звернення Білогірського районного споживчого товариства
із позовом до суду про стягнення вказаної заборгованості в примусовому порядку.

Судова
колегія вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини 1 статті 1
Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку
діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули
статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до
господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за
захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів,
а також для вжиття передбачених Кодексом заходів, спрямованих на запобігання
правопорушенням.

Статтею
33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Як
вбачається з матеріалів справи та встановлено під час здійснення судового
провадження позивач в порушення норм чинного законодавства, не представив суду
жодного доказу виконання свого зобов'язання щодо постачання відповідачу
сировини загальною вартістю 41529,60 грн.

Відповідно
до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення
поданими суду доказами.

Статтею
32 Господарського процесуального кодексу України визначено поняття доказів у
справі - це будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на
яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення господарського спору

Судова
колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до статті 32
Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки
ті докази, які мають значення для справи.

Обставини
справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем
в обґрунтування своїх позовних вимог а також у якості доказу виконання свого
зобов'язання представлені накладні (а.с. 8 - 17), в яких постачальником товару
зазначено ОСОБА_2, і в жодній відсутнє зазначення Білогірського районного
споживчого товариства у якості постачальника.

Відповідно
до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарської
операції є первинні документи, що фіксують факти здійснення господарської
операції. Первинні документи повинні мати в числі інших обов'язковий реквізит -
зміст господарської операції.

Пунктом
2.4. Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку,
затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, також
встановлено, що в первинних документах повинен відображатися зміст
господарської операції.

Пунктом
2.7. вказаного Положення передбачено, що первинні документи складаються на
бланках типових форм, затверджених Міністерством статистики України.

Міністерство
статистики України наказом від 21.06.1996 № 193 «Про затвердження типових форм
первинних облікових документів по обліку сировини та матеріалів» затвердило
типову форму М-11 накладна-вимога на відпустку (внутрішнє переміщення)
матеріалів», визначивши, що у випадку відпуску матеріальних цінностей стороннім
організаціям накладна-вимога виписується на підставі договорів, нарядів та
інших відповідних документів.

Таким
чином, діючими нормативно-правовими актами встановлений перелік обов'язкових
реквізитів, які повинен містити первинний документ - накладна на відпустку
товару.

Представлені
позивачем накладні не можуть бути прийняті судовою колегією до уваги у якості
доказів, оскільки за своїм змістом та формою не відповідають встановленим
вимогам чинного законодавства, та не містять інформації щодо Білогірського
районного споживчого товариства у якості постачальника.

Судова
колегія не може прийняти до уваги ствердження позивача на часткове виконання
відповідачем своїх зобов'язань щодо постачання ковбасних виробів, не може бути
прийняте судом до уваги, оскільки позивачем не представлено жодного доказу у
підтвердження вказаного факту.

При
таких обставинах, судовою колегією не вбачається достатніх обґрунтованих
правових підстав для задоволення позову.

Також
судова колегія вважає за необхідне зазначити, що згідно з частиною 1 статті 509
Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку.

Обов'язком
боржника у вказаному зобов'язанні є саме постачання відповідачу ковбасних
виробів, а не сплата грошових коштів.

Позивачем
не представлено суду відповідних доказів звернення до суду саме з такими
позовними вимогами.

Отже,
позивачем в порушення вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу
України не представлено судовій колегії жодного доказу виконання ним своїх
зобов'язань а отже і існування заборгованості відповідача.

Витрати
по оплаті держмита і на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу при
відмові в позові відносяться на позивача відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу   України.

На підставі висловленого,
судова колегія вважає, що рішення господарського суду прийнято при правильному
застосування норм законодавства, у зв'язку з чим воно підлягає залишенню без
змін.

Керуючись статтями 101, 103, 105 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду
Автономної Республіки Крим від 24.01.2008 у справі № 2-15/13064-2007 залишити
без змін.

Апеляційну скаргу
Білогірського районного споживчого товариства залишити без задоволення.

Головуючий
суддя                                                  В.І. Гонтар

Судді
Ю.В. Борисова

В.М. Плут