ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2008 р.

№
2/201-14/104

Вищий
господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
- судді
Кривди Д.С.,

суддів
Жаботиної Г.В., Уліцького А.М.

у відкритому судовому
засіданні за участю представників сторін:

від позивача:        Чумакевич Л.В.

від відповідача:    не з'явився

розглянувши  касаційну скаргу Приватного підприємця ОСОБА_1.

на постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 12.03.2008р.

у справі №
2/201-14/104  Господарського суду
Івано-Франківської області

за позовом  Державного
територіально-галузевого об'єднання “Львівська залізниця”

до Приватного підприємця ОСОБА_1.

про  зобов'язання повернути орендоване майно,
площею 85,56 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1

ВСТАНОВИВ:

Державне
територіально-галузеве об'єднання “Львівська залізниця”  в особі “Івано-Франківської дирекції
залізничних перевезень” звернулося до Господарського суду Запорізької області з
позовом до приватного підприємця ОСОБА_1. про зобов'язання звільнити орендоване
майно, площею 85,56 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням
Господарського суду Івано-Франківської області від 14.11.2007р. (суддя
В.І.Булка) позовні вимоги задоволено, зобов'язано приватного підприємця
ОСОБА_1. звільнити орендоване майно, площею 85,56 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1,
стягнуто з приватного підприємця ОСОБА_1. на користь Відокремленого підрозділу
“Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень“ витрати по сплаті держмита
у розмірі 85,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового
процесу у розмірі 118,00 грн.

Не
погодившись з рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від
14.11.2007р., приватний підприємець ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Постановою
Львівського апеляційного господарського суду від 12.03.2008р. (судді:
М.І.Городечна, М.В.Юркевич, В.Л.Кузя) апеляційну скаргу приватного підприємця
ОСОБА_1. задоволено: рішення
Господарського суду Івано-Франківської області від 14.11.2007р.
скасовано, в задоволенні позовних вимог відмовлено, стягнуто з Державного територіально-галузевого
об'єднання “Львівська залізниця” в  особі
“Івано-Франківської дирекції залізничних перевезень” на користь приватного
підприємця ОСОБА_1. витрати по сплаті держмита за подання апеляційної скарги у розмірі
42,50 грн.

Не
погодившись з прийнятими у даній справі судовими рішеннями,    приватний підприємець ОСОБА_1 подав до
Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 14.11.2007р. та
постанову Львівського апеляційного господарського суду від 12.03.2008р. та
припинити провадження по справі. Свою вимогу приватний підприємець ОСОБА_1
мотивує тим, що господарським судом апеляційної інстанції порушено норми  процесуального права.

Розглянувши
касаційну скаргу, перевіривши правильність застосування господарським судом
попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Вищий
господарський суд України дійшов висновку, що касаційна скарга приватного
підприємця ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Скасовуючи
рішення господарського суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, господарський суд апеляційної інстанції виходив з того, що з
01.01.2004р. ДТГО “Львівська залізниця” втратила право бути орендодавцем
нерухомого майна, що перебуває у державній власності, право на звернення до
суду із позовом про усунення перешкод у користуванні спірним орендованим майном
шляхом його звільнення колишнім орендарем належить Регіональному відділенню
Фонду державного майна України по Івано-Франківській області.

Проте,
з таким висновком господарського суду апеляційної інстанції погодитися не можна
з огляду на таке.

Правила
щодо орендодавців державного майна встановлені ст. 5 Закону України “Про оренду
державного та комунального майна”, згідно якої орендодавцями є:

Фонд
державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо
цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та
нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутних фондів
господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що
є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу
Національної академії наук України та галузевих академій наук; органи,
уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим та органами місцевого
самоврядування управляти майном, - щодо цілісних майнових комплексів
підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке відповідно
належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності;

підприємства
- щодо окремого індивідуально визначеного майна та нерухомого майна, загальна
площа яких не перевищує 200кв.м на одне підприємство, а з дозволу органів,
зазначених в абзацах другому та третьому цієї статті, - також щодо структурних
підрозділів підприємств (філій, цехів, дільниць) та нерухомого майна, що
перевищує площу 200кв.м.

Господарським
судом встановлено:

27.06.2004р.
між Львівською державною залізницею та приватним підприємцем ОСОБА_1 було
укладено договір оренди державного майна № 8 відповідно до якого Львівська
державна залізниця передала приватному підприємцю ОСОБА_1 в оренду приміщення
складу загальною площею 85,56кв.м. за адресою: АДРЕСА_1. Строк дії даного
Договору згідно п. 10.1 було встановлено сторонами в 5 років:  з 01.07.2002р. по 30.06.2007р.

Наказом
Міністерства транспорту та зв'язку України від 31.01.2006р. № 80 змінено
найменування Львівської державної залізниці на Державне територіально-галузеве
об'єднання “Львівська залізниця”.

Згідно
ст. 62 ГК України підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений
компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або
іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом
систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої
господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими
законами. Підприємства можуть створюватись як для здійснення підприємництва,
так і для некомерційної господарської діяльності. Підприємство, якщо законом не
встановлено інше, діє на основі статуту. Підприємство є юридичною особою, має
відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку із
своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом. Підприємство не має у своєму
складі інших юридичних осіб.

Як
випливає з встановлених господарським судом попередніх інстанцій обставин,
позивача створено за організаційно-правовою формою як підприємство. За таких
обставин, висновки апеляційної інстанції, що у позивача відсутні правові
підстави здійснювати права та обов'язки орендодавця за договором, що укладений
ним, є помилковим.

Відповідно
до ч. 1 ст. 17  Закону України “Про
оренду державного та комунального майна” термін договору оренди визначається за
погодженням сторін.

Як
вже було зазначено, строк дії даного договору встановлено сторонами в 5
років:  з 01.07.2002р. по 30.06.2007р.

Частиною
2 статті 17 Закону “Про оренду державного та комунального майна” визначено, що
у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов
договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору
він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були
передбачені договором.

Господарським
судом встановлено, що 05.07.2007р. позивач надіслав відповідачу повідомлення за
№ 241  про припинення договору оренди № 8
від 27.06.2002р.

Оскільки
позивачем у строк, встановлений ст. 17 Закону “Про оренду державного та
комунального майна” направлено відповідачу повідомлення від 05.07.2007р., то
укладений між сторонами договір припинив свою дію.

Правові
наслідки припинення або розірвання договору оренди визначені статтею 27 Закону
“Про оренду державного та комунального майна”, згідно якої у разі розірвання
договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або
банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на
умовах, зазначених у договорі оренди.

Оскільки
укладений між сторонами договір припинено, то відповідач зобов'язаний повернути
об'єкт оренди позивачу.

Як
встановлено господарським судом, відповідач не звільнив орендоване приміщення.

Отже,
враховуючи наведене, колегія суддів Вищого господарського суду України
погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про задоволення
позовних вимог.

Згідно
ч. 1 ст. 111-10 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення
місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного
господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального
чи процесуального права. Оскільки апеляційним господарським судом не враховано
вищенаведені норми матеріального права, що призвело до їх порушення, то
прийнята даним судом постанова підлягає скасуванню, а рішення місцевого
господарського суду залишенню в силі.

Керуючись
ст.ст. 111-5, 111-7, п. 6 ст. 111-9, 111-10, 111-11 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну
скаргу приватного підприємця ОСОБА_1. задовольнити частково.

Постанову
Львівського апеляційного господарського суду від 12.03.2008р. у справі №
2/201-14/104  скасувати.

Рішення
Господарського суду Івано-Франківської області від 14.11.2007р. залишити в
силі.

Головуючий
- суддя
Кривда Д.С.

судді                                                                                          Жаботина
Г.В.

Уліцький А.М.