ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

25.06.08                                                                                           Справа № 4/51-1157

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Марко Р.І.,

при секретарі Гунька О.,

з участю представників:

від позивача – з”явився,

від відповідача – з”явився,

розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кінопалац-Тернопіль», м.Тернопіль

на рішення господарського суду Тернопільської області від 13.05.08 року, суддя Бурда Н.М., у справі №4/51-1157

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю «Кінопалац-Тернопіль», м.Тернопіль

до відповідача: закритого акціонерного товариства «Бі енд Ейч», м.Київ

про визнання недійсним ліцензійного договору №1/25 від 01.12.2005 року,

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Тернопільської області від 13.05.08 року в задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Кінопалац-Тернопіль»до закритого акціонерного товариства «Бі енд Ейч»про визнання недійсним ліцензійного договору №1/25 від 01.12.2005 року відмовлено з підстав того, що позивачем не подано, а судом не встановлено наявності в спірному випадку підстав, встановлених ст. 203 ЦК України для визнання вказаного договору недійсним.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити, в зв”язку з неповним з»ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, апелюючи тим, що підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним є відсутність у ліцензійному договорі №1-КП від 16.01.2002 року письмових повноважень ліцензіара (Богдана Батруха) ліцензіату (відповідачу) на використання об»єкта інтелектуальної власності іншій особі (субліцензію).Також, в цьому договорі зазначено, що ліцензіат є власником виключної ліцензії, що згідно ст..1108 ЦК України свідчить про відсутність у нього права видавати іншим особам ліцензії на використання знаку.

При цьому, скаржник вважає, що додаткові угоди №1/1 від 31.08.2002 року та №2 від 30.11.2005 року, якими внесено зміни в частині надання повноважень на передачу права використання знаку третім особам, були оформлені після подання позову в даній справі з метою усунення підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним.

З цих підстав скаржником в судовому засіданні подано також клопотання про призначення експертизи на предмет дослідження вищезазначених додаткових угод, в задоволенні якого ухвалою суду від 25.06.2008 року відмовлено, оскільки дані угоди не є предметом оскарження в даній справі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить в її задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що діюче законодавство не передбачає можливості визнання недійсним договору у зв»язку з можливим невиконанням стороною своїх зобов»язань за іншим господарським договором. Відсутність вказівки в оскаржуваному договорі власника знаку на товари та послуги може порушувати лише право власника, який з позовом про визнання недійсним цього договору не звертався. Відповідно до ст.1 ГПК України право на звернення до господарського суду мають особи за захистом своїх порушених прав або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, які підтримали свої позиції, пояснення дали аналогічні, викладені в письмових поясненнях та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 01.12.2005р. між закритим акціонерним товариством “Бі енд Ейч” (ліцензіар) та ТОВ “Кінопалац - Тернопіль” укладено ліцензійний договір №1/25, за умовами якого ліцензіар, який є власником виключної ліцензії на знак для товарів та послуг “КІНОПАЛАЦ”, передав ліцензіату за винагороду субліцензію на використання знака на всій території України, терміном на 5 (п’ять) років. Відповідно до розділу 2 “Права та обов’язки ліцензіата” зазначеного договору, ліцензіат отримав право позначати ліцензованим знаком товари та послуги 25, 35, 41, 42 класів МКТП, для яких зареєстрований знак, вживати його у діловій документації та рекламі, при цьому зобов’язаний вказувати, що власником всіх прав в Україні на знак є ліцензіар.

Судом також встановлено, що підставою для визнання вказаного договору недійсним позивач вважає відсутність у ліцензійному договорі №1-КП від 16.01.2002 року письмових повноважень ліцензіара (Богдана Батруха) ліцензіату (відповідачу) на використання об»єкта інтелектуальної власності іншій особі (субліцензію), а також відсутність у ньому вказівки на те, що власником знаку на товари та послуги “КІНОПАЛАЦ” є Богдан Батрух.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.01.2002р. між Батрухом Б. (ліцензіар) та закритим акціонерним товариством “ВІН”(ліцензіат) укладено ліцензійний договір №1-КП, згідно з яким ліцензіар передав ліцензіату за винагороду виключну ліцензію на використання Знака на території України. Відповідно до свідоцтва №22769, виданого 15.01.2002р. Державним департаментом інтелектуальної власності, опублікованого в Бюлетені №1 від 15.01.2002р. Батрух Б. , громадянин Республіки Польща, що проживає за адресою: 16, Демон дю Етюрнель, СН-1255, Женева, Швейцарія є власником знаку для товарів та послуг “КІНОПАЛАЦ”.

Відповідно до ст.1108 Цивільного кодексу України особа, яка має виключне право дозволяти використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензіар), може надати іншій особі (ліцензіату) письмове повноваження, яке надає їй право на використання цього об'єкта в певній обмеженій сфері (ліцензія на використання об'єкта права інтелектуальної власності). Ліцензія на використання об'єкта права інтелектуальної власності може бути оформлена як окремий документ або бути складовою частиною ліцензійного договору. Ліцензія на використання об'єкта права інтелектуальної власності може бути виключною, одиничною, невиключною, а також іншого виду, що не суперечить закону; виключна ліцензія видається лише одному ліцензіату і виключає можливість використання ліцензіаром об'єкта права інтелектуальної власності у сфері, що обмежена цією ліцензією, та видачі ним іншим особам ліцензій на використання цього об'єкта у зазначеній сфері. За згодою ліцензіара, наданою у письмовій формі, ліцензіат може видати письмове повноваження на використання об'єкта права інтелектуальної власності іншій особі (субліцензію).

Ст.1109 ЦК України визначено, що за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

Судом встановлено, що 31.08.2002р. між Батрухом Б. (ліцензіар) та закритим акціонерним товариством “ВІН”(ліцензіат) укладено додаткову угоду №1/1 до ліцензійного договору №1-КП від 16.01.2002р., за умовами якої доповнено договір п.2.1.6. наступного змісту: “ліцензіар не заперечує проти того, щоб ліцензіат укладав з третіми особами відповідні договори про використання знаку”, а 30.11.2005р. на підставі додаткової угоди №2 змінено преамбулу та реквізити сторін у договорі №1-КП від 16.01.2002р., а саме ліцензіата ЗАТ “ВІН” замінено на його правонаступника ЗАТ “Бі енд Ейч”, про що свідчить статут та свідоцтво про державну реєстрацію, видане 11.11.2005р. Шевченківською районною у м. Києві Державною адміністрацією.

Таким чином, враховуючи укладення між сторонами вищевказаних додаткових угод, якими власник свідоцтва на знак для товарів та послуг “КІНОПАЛАЦ” Батрух Б. надав ЗАТ “Бі енд Ейч” повноваження на право передачі об'єкта права інтелектуальної власності іншій особі (субліцензію), відповідачем укладено оскаржуваний ліцензійний договір №1/25 від 01.12.2005р. та передано ТОВ “Кінопалац - Тернопіль” субліцензію на знак для товарів та послуг “КІНОПАЛАЦ” у відповідності до вимог ст..ст.1108 та ст..1109 ЦК України.

Покликання скаржника на укладення додаткових угод до ліцензійного договору №1-КП від 16.01.2002 року після подання позову в даній справі судом до уваги не приймається, оскільки не підтверджується жодними доказами. Скаржником не подано доказів визнання вказаних додаткових угод недійсними в судовому порядку.

Щодо незазначення в оскаржуваному договорі власника на знак для товарів та послуг “КІНОПАЛАЦ”, то як договором від 16.01.2002р. за №1-КП, так і діючим законодавством не передбачено обов’язку зазначення у договорах про передачу права на використання знаку третім особам власника знаку на товари та послуги “КІНОПАЛАЦ”. Крім цього, в преамбулі оскаржуваного договору вказано, що ЗАТ “Бі енд Ейч” є власником виключної ліцензії на знак для товарів та послуг “КІНОПАЛАЦ”, а не власником свідоцтва на використання об’єкта права інтелектуальної власності. Позивач не був позбавлений можливості при укладенні оскаржуваного договору витребувати у відповідача інформацію про власника свідоцтва на використання об’єкта права інтелектуальної власності.

З наведеного суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ЗАТ “Бі енд Ейч” станом на 01.12.2005р. мало право на укладення ліцензійного договору №1/25, спрямованого на передачу об'єкта права інтелектуальної власності (субліцензії) іншій особі, а обов’язок щодо вказівки ліцензіара (п.Богдана Батруха) власником знаку на товари та послуги “КІНОПАЛАЦ” (п. 2.1.4. ліцензійного договору №1-КП від 16.01.2002р.) стосувався повноважень ліцензіата (ЗАТ “Бі енд Ейч”), визначених у п.п. 2.1.1. -2.1.3. Договору.

В частині першій ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивачем не доведено, а судом не встановлено наявність в спірному випадку вищезазначених підстав для визнання ліцензійного договору №1/25 від 01.12.2005 року недійсним, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити, про що правильного висновку дійшов суд першої інстанції.

З вищенаведеного доводи скаржника про скасування рішення місцевого суду є безпідставними.

Рішення місцевого суду прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд,

постановив:

рішення господарського суду Тернопільської області від 13.05.08 року в справі за номером 4/51-1157- залишити без змін, а апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кінопалац-Тернопіль»–без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий -суддя: С.М.Бойко

Судді: Т.Б.Бонк

Р.І.Марко