ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.08                                                                                 Справа № 16/110.

За позовом Державного підприємства “Луганськвантажтранс”, м. Луганськ

до Державного підприємства “Луганськвугілля”, м. Луганськ

про стягнення 687774 грн. 14коп.

Суддя Шеліхіна Р.М.

секретар судового засідання Маценко О.В.

за участю представників сторін:

від позивача – представник не прибув;

від відповідача – Макаров І.В., дов. від 24.12.07. №03/5-263,

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у сумі 687774 грн. 14коп. на підставі внутрішньогосподарського договору на подавання та прибирання залізничних вагонів від 06.12.05.№ 14.

Відповідач відзивом від 11.08.08. №03/8-242 проти позову заперечує у зв’язку з відсутністю правових підстав заявленого позову, оскільки внутрішньогосподарський договір на подавання та прибирання залізничних вагонів від 06.12.05.№ 14, укладений між двома структурними підрозділами (без права юридичної особи) однієї юридичної особи, не є підставами виникнення прав та обов’язків для сторін цього договору.

Представник позивача у судове зсідання не прибув, позов не підтримав.

Враховуючи вищевикладене, повно, всебічно і об’єктивно дослідивши матеріали та обставини справи, вислухавши представників сторін, оцінивши надані ними докази своїх вимог і заперечень до суті спору, їх належність, допустимість, достовірність кожного окремо і у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за таких підстав.

Відповідно до норми ст.19 Основного Закону держави –Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з правилами ст.ст.173,174 Господарського кодексу України господарським визнається зобов’язання, що виникає між суб’єктами господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб’єкт (зобов’язана сторона, у тому числі боржник) зобов’язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб’єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформації тощо), або утриматися від певних дій, а іншій суб’єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов’язаної сторони виконання її обов’язку. Господарські зобов’язання виникають безпосередньо з закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність, з акту управління господарською діяльністю, з господарського договору чи внаслідок заподіяння шкоди, або у результаті створення об’єктів інтелектуальної власності, а також з інших подій.

Згідно статті 193 ГК України сторони зобов’язання повинні виконувати свої обов’язки у відповідності до вимог закону, умов укладеного договору належним чином.

Дослідивши наданий позивачем внутрішньогосподарський договір на подавання та прибирання залізничних вагонів від 06.12.05.№ 14, укладений між двома підрозділами Державного підприємства «Луганськвугілля»- відокремленим підрозділом «Луганськвантажтранс»і відокремленим підрозділом «ГЗФ «Слав’яносербська»- суд дійшов висновку про те, що:

-          даний договір не є підставою виникнення прав та обов’язків у осіб, які його уклали, в розумінні правил ст.ст.173174 ГК України (та ст.ст.11,509 ЦК України);

-          даний договір не є правочином з огляду на припис ст.202 ЦК України та укладений особами, які не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності - директор кожного підрозділу діяв на підставі довіреності генерального директора ДП «Луганськвугілля»;

-          укладено не господарюючими суб’єктами (не суб’єктами господарської діяльності);

-          договором не обумовлені будь-які реальні цілі і правові наслідки (отримання прибутку, тощо);

-          не спрямований на реальне настання правових наслідків;

-          сторони за договором не є ні покупцем (споживачем) ні продавцем послуг, ні власником давальницької сировини та готової продукції

тому, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Таку дію має право вчинити дієздатна особа, яка може бути стороною за договором в розумінні ст.ст.11,509 ЦК України, може мати відповідні права та нести обов’язки з тих правовідносин, які виникають на підставі правочину.

Отже, даний договір не є підставами виникнення прав та обов’язків для сторін цього договору і не може бути підставою позовних вимог матеріально-правового характеру, заявлених до стягнення в порядку господарського судочинства. Даний договір укладено для більш зручного ведення обліку (бухгалтерського, фінансового чи податкового) в рамках господарської діяльності одного, досить чисельного, підприємства – однієї юридичної особи –для досягнення оптимального контролю зі сторони адміністрації господарюючого суб’єкта - підприємства зі статусом юридичної особи за діяльністю своїх підрозділів та для детального відображення внутрішньогосподарських операцій.

Також слід вказати, що в позовній заяві позивач зазначає про правонаступництво Державним підприємством “Луганськвантажтранс” (позивач) прав та обов’язків Державного підприємства “Луганськвугілля” згідно розподільчого балансу.

Відповідно до правил ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень до суті спору. Згідно з вимогами ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказами.

Представник позивача не надав на вимогу суду доказів, які б підтверджували правильність складання розподільчого балансу, який підтверджував би правонаступництво Державного підприємства “Луганськвантажтранс” (позивача), і відсутні докази виникнення підстав для формування активів у створеного (виділеного) підприємства, а саме: суду не було надано акт оцінки майна для формування статутного та іншого додаткового капіталу виділеного підприємства (позивача), не надано розшифровку активів (строк 160,161) до розподільчого балансу позивача, які передані створеній юридичній особі (позивачу) від ДП «Луганськвугілля», і не доведено факт того, що вартість активів позивача (які він заявляє до стягнення у сумі 687774 грн. 14коп. ) дорівнює вартості пасиву в балансі ДП «Луганськвугілля», за яким відповідач має нести відповідальність перед позивачем у розмірі позову.

До того слід вказати, що оборотні активи позивача, згідно його розподільчого балансу, не містять дебіторської заборгованості з внутрішніх розрахунків, а право на стягнення грошових сум з встановленої у розподільчому балансі відповідача вартості власного капіталу –у відповідача відсутнє.

Доводи позивача про підтвердження існуючого у відповідача боргу на суму позову підписаним актом звірення взаємних розрахунків спростовуються правилами закону –ст.ст.173,174 ГК України та ст.ст.11,509 ЦК України і акт звірення взаємних розрахунків не є правовстановлюючим документом у правовідносинах юридичних осіб (або у відносинах юр.особи з її підрозділом).

Таким чином, при розгляді справи суд встановив: відсутній факт порушеного відповідачем цивільного права позивача, відсутні докази права у позивача на стягнення з відповідача 687774,14грн. на підставі договору на подавання та прибирання залізничних вагонів від 06.12.05.№ 14, а відтак у суду відсутні підстави для висновку про існування грошового обов’язку у відповідача у розмірі 687774,14грн. по відношенню до позивача, оскільки відсутні підстави для виникнення даного обов’язку.

За таких обставин позовні вимоги Державного підприємства “Луганськвантажтранс” (позивач) про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у сумі 687774 грн. 14коп. на підставі внутрішньогосподарського договору на подавання та прибирання залізничних вагонів від 06.12.05.№ 14 є безпідставними і позов слід залишити без задоволення.

Судові витрати слід покласти на позивача у відповідності до правил ст.49 ГПК України.

На підставі викладеного, ст.ст.173,174 ГК України, ст.ст.11,201,202,509 ЦК України, керуючись ст.ст.33,34,43,49,82,84,85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1.          Відмовити у позові.

2.          Судові витрати покласти на позивача.

Рішення підписане 18.08.08.

Суддя                                                                                 Р. Шеліхіна