ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2008 р.

№ 47/89-48/84 (05-5-47/6995)

Доповідач –суддя Плюшко І.А.

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Разводової С.С.,

Самусенко С.С.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні касаційну

скаргу           Товариства з обмеженою відповідальністю "Ферум-Фракт"

на ухвалу          господарського суду міста Києва від 24.01.2008 року

та на постанову           Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2008 року

у справі          № 47/89-48/84

господарського суду          міста Києва

за позовом          Товариства з обмеженою відповідальністю "Ферум-Фракт"

до          "SCHENKER" AG

про          стягнення 21 591, 74 грн.

за участю представників:

позивача –          Пиш'єв І.М. –довіреність б/н від 07.08.2008 року

відповідача –          не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.01.2008р. (суддя Сулім В.В.) залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2008 року (судді Отрюх Б.В., Верховець А.А., Тищенко А.І.) припинено провадження у справі № 47/89-48/84 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Ферум-фрахт” до “Schenker”АG (Німеччина) про визнання недійсним арбітражного застереження, що міститься в заявці б/н від 23.12.04р. “Schenker”АG на міжнародне перевезення вантажу АА0488859 вагою 7280 кілограм, про розгляд спорів в м. Куборт; арбітражного застереження, що міститься в заявці б/н від 23.12.04р. “Schenker”АG на міжнародне перевезення вантажу АА0488861 вагою 10719 кілограм, про розгляд спорів в м. Куборт; арбітражного застереження, що міститься в заявці б/н від 23.12.04р. “Schenker”АG на міжнародне перевезення вантажу АЛ0488862 вагою 10353 кілограм, про розгляд спорів в м. Куборт, та стягнення з “Schenker”АG 3540 євро за міжнародні перевезення вантажів. Судові витрати покладені на Товариство з обмеженою відповідальністю “Ферум - Фрахт”.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою місцевого господарського суду та постановою апеляційної інстанції позивач оскаржує зазначені процесуальні документи в апеляційному порядку з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства. Зокрема вказує, що суди невірно застосовує законодавство, що регулює міжнародні перевезення. Просить касаційну скаргу задовольнити, ухвалу місцевого суду та постанову апеляційного суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарським судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій при розгляді справи по суті встановлено, 23.12.04р. відповідач направив позивачу заявки без номерів із замовленням на доставку вантажів вантажними машинами з брезентом. У заявках визначено строк доставки вантажу: АА0488859 до 14.01.05р., АА0488861 до 13.01.05р., АА0488862 до 14.01.05р.

У заявках визначені умови здійснення оплати послуг перевезення: оплата буде прийнята лише за умови пред’явлення підтвердженого оригіналу документу про передачу майна.

Крім того, у заявках зазначено, що вважаються погодженими пункти, зокрема:

замовлення має обов’язкову силу навіть без підтвердження від протилежної сторони;

сторони несуть повну відповідальність за дотримання вказаних строків. Час простою необхідно підтверджувати в накладній, даний час визнається лише на підставі попередньої письмової домовленості;

Позивач зобов’язаний негайно сповістити Відповідача у випадку порушення строків завантаження та строків поставки (у випадку виникнення труднощів);

водій несе повну відповідальність при поштучній передачі товару під час завантаження (розвантаження), а також за зовнішні характеристики товару;

всі суперечки, що можуть виникнути між двома сторонами, будуть розглядатись в Кобург (Coburg).

Загальна вартість замовленого перевезення вантажу становить 3540 євро. Сторони визнають, що спірні заявки були пропозицією Відповідача укласти договір, яка була прийнята Позивачем.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України обов’язок доказування обставин, якими обґрунтовуються вимоги або заперечення, покладаються на сторону, що посилається на ці обставини.

Законом України “Про зовнішньоекономічну діяльність” у редакції, яка діяла на момент направлення Відповідачем спірних заявок, встановлено, що права та обов’язки сторін зовнішньоекономічної угоди визначаються правом місця її укладання, якщо сторони не погодили інше. Місце укладення угоди визначається законами України (ст. 6).

Статтею 382 Господарського кодексу України визначено, що права та обов’язки сторін зовнішньоекономічного договору (контракту) визначаються правом місця його укладення, якщо сторони не погодили інше. Порядок визначення права, яке має застосовуватися до договору (контракту) у разі недосягнення згоди сторін стосовно вказаного порядку, встановлюється законом про зовнішньоекономічну діяльність.

Відповідно до ст. 647 Цивільного кодекс України договір є укладеним у місці проживання фізичної особи або за місцезнаходженням юридичної особи, яка зробила пропозицію укласти договір, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що із пропозицією укласти договір звернувся саме Відповідач. Надана сторонами виписка торгового реєстру Б суду першої інстанції Франкфурту-на-Майні свідчить, що місцезнаходженням Відповідача є м. Франкфурт-на-Майні, Німеччина. Отже правовідносини, що виникли у зв’язку із спірними заявками регулюються законодавством Німеччини.

Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів у ст. 1 встановлено, що ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів за винагороду автомобілями, коли вказані в договорі місце прийняття до перевезення вантажу та місце, яке передбачене для здачі вантажу, знаходяться на території двох різних держав, з яких хоча б одна є учасницею Конвенції. Застосування конвенції не залежить від місця проживання та національності сторін, які уклали договір.

Вказана Конвенція підписана в м. Женеві 19 травня 1956 року, Союз РСР приєднався 1 серпня 1983 року, і вона стала чинною для нього з 1 червня 1986 року. Відповідно до Закону України "Про правонаступництво України" від 12 вересня 1991 року, Україна є правонаступником прав і обов’язків за міжнародними договорами Союзу РСР. які не суперечать Конституції України та інтересам республіки. Крім того, на підставі Постанови Верховної Ради України від 17 вересня 1992 року "Про приєднання України до Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів" Україна приєдналася до цієї Конвенції. Відповідно до статті 34 Віденської конвенції, коли частина або частини території держави відокремлюються і утворюють одну або декілька держав, незалежно від того, чи продовжує існувати держава-попередниця будь-який договір, що був у силі на момент правонаступництва держав стосовно всієї території держави-попередниці продовжує бути у силі стосовно до кожної утвореної таким чином держави-наступниці.

Законом України "Про дію міжнародних договорів на території України" встановлено, що укладені і належним чином ратифіковані Україною міжнародні договори становлять невід’ємну частину національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що заявками замовлено міжнародне перевезення вантажів автомобільним транспортом, оскільки місце відправлення вантажу та місце його отримання знаходяться в різних країнах. При цьому, на момент надіслання спірних заявок Позивачу, Україна і Німеччина були учасниками Конвенції, а тому на правовідносини, що виникли між Сторонами на підставі спірних заявок, поширюється дія Конвенції.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, та відповідно до статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" укладені і належним чином ратифіковані вони становлять невід’ємну частину національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства, а якщо міжнародним договором України, укладення якого відбулось у формі закону, встановлено інші правила, ніж ті що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України.

На підставі Закону України “Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів” Україна приєдналася до конвенції з 01.08.07р.

Відповідно до частини третьої статті 4 Господарського процесуального кодексу України, якщо в міжнародних договорах України, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно із ст. 31 Конвенції за всіма спорами, що виникають з приводу перевезення, що здійснюються із застосуванням цієї Конвенції, позивач може звернутися, крім компетентного суду країн, які приймають участь у Конвенції, спільно зазначених сторонами, до суду країни, на території якої знаходяться: а) звичайне місце проживання відповідача, його головна контора або відділення чи агентство, при посередництві якого був укладений договір перевезення, або б) місце прийняття вантажу до перевезення або вказане для його здавання, та може звернутися лише до цього суду.

Отже, підвідомчість спорів із міжнародного перевезення вантажів визначається Конвенцією, а її положення є обов’язковими для Позивача, оскільки Конвенція є частиною національного законодавства України.

Оскільки Позивач не надав суду доказу факту особистого виконання перевезення, а повноважень експедитора заявками йому не було надано, то Позивач в силу ст. 31 Конвенції із позовом має звернутися або до суду міста Кобург (Coburg) або до суду за місцезнаходженням Відповідача - у м. Франкфурт-на-Майні, Німеччина.

Статтею 12 Господарського процесуального кодексу України визначено підвідомчість справ господарським судам, а саме: 1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів; 2) справи про банкрутство. 3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції. 4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов’язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів. Підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду (арбітражу), крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов’язаних з задоволенням державних потреб.

Отже, згідно із ст. 12 ГПК України, якщо розгляд справи міжнародним договором України віднесено до інших органів, то такий спір не підвідомчий розгляду у господарських судах.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України встановлено, що господарський суд припиняє провадження у справі у разі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України. Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що в силу Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів Позивач може звернутися із позовом або до суду погодженого у заявках міста Кобурга (Німеччина), або суду місцезнаходження Відповідача - міста Франкфурт-на-Майні (Німеччина).

Таким чином Колегія суддів вищого господарського погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що даний спір не підлягає розгляду у господарських судах України, а провадження у справі № 47/89-48/84 підлягає припиненню у порядку п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Отже, при вирішенні спору, судами попередніх інстанцій правильно встановлені усі обставини, що мають значення для справи, їм надана вірна юридична оцінка, норми права застосовані вірно, а доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду.

За наведених вище обставин, Вищий господарський суд України не знайшов законних підстав для повного або часткового задоволення вимог касаційної скарги, а тому судові акти слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

На підставі наведеного вище і керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111, 11113 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, –

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ферум-Фракт" залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2008 року у справі № 47/89-48/84 залишити без змін.

Головуючий                                                                                 І. А. Плюшко

Судді                                                                                                    С. С. Разводова

С. С.Самусенко