ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2008 р.

№ 8/619-07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя:

Першиков Є.В.

судді

Данилова Т.Б., Ходаківська І.П.

розглянувши матеріали касаційної скарги

державного підприємства "Придніпровська залізниця"

на постанову

Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.04.2008р.

у справі

господарського суду

№ 8/619-07

Дніпропетровської області

за позовом

відкритого акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів"

до

1) державного підприємства "Придніпровська залізниця"

2) державного підприємства "Одеська залізниця"

про

за участю представників сторін

позивача -

відповідача 1-

відповідача 2-

стягнення 10 634,56грн.

Юхименко М.П. дов.№ 86-4016 від 11.09.2006

не з’явився

не з’явився

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2007 року Відкрите акціонерне товариство "Нікопольський завод феросплавів" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ДП "Придніпровська залізниця" та ДП "Одеська залізниця" про стягнення 1789,36 грн. орендної плати з урахуванням плати за обслуговування орендованих вагонів та 8845,20 грн. плати за користування вагонами за час самовільного використання залізницею орендованих вагонів.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2008 позов задоволено частково: стягнуто з ДП "Придніпровська залізниця" на користь позивача 140,80 грн. орендної плати без урахування плати за обслуговування орендованих вагонів, в решті позову відмовлено.

Рішення суду обґрунтоване недоведеністю належними доказами самовільного використання залізницею орендованих вагонів.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.04.2008 за апеляційною скаргою Відкритого акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" рішення суду першої інстанції частково змінено, стягнуто з державного підприємства "Придніпровська залізниця" на користь позивача 285,60 грн. орендної плати, 8364,30 грн. плати за користування вагонами за час самовільного використання залізницею орендованих вагонів та пропорційно судові витрати.

Постанова апеляційного суду обґрунтована посиланням на ст.126 Статуту залізниць України, у відповідності з якою за самовільне використання залізницею вагонів, що належать підприємствам або орендовані ними, залізниця сплачує їм плату за користування вагонами, встановлену ст. 119 цього Статуту.

Не погоджуючись із Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду по справі, державне підприємство "Придніпровська залізниця" звернулось до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і справу направити на новий розгляд.

В касаційній скарзі державне підприємство "Придніпровська залізниця" посилається на неправильне обчислення судом апеляційної інстанції строку доставки орендованих вагонів до станції призначення, а відтак, і невірне нарахування орендної плати, що підлягає поверненню позивачу разом із збором за обслуговування орендованих вагонів. Крім того, вважає, що оскільки спірні вагони знаходились не тільки на Придніпровській залізниці, але й на Одеській залізниці, то звільнення Одеської залізниці від відповідальності є безпідставним.

Заслухавши пояснення присутнього представника позивача , перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові і доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, що 29.12.06 р. між відкритим акціонерним товариством "Нікопольський завод феросплавів" (позивач) і Державним підприємством "Придніпровська залізниця" (відповідач1) був укладений Договір № ПР/М-09-06-4006/НЮ-дч/157, згідно якого Придніпровська залізниця передала, а позивач прийняв в орендне користування для супроводження перевезень 36 критих вагонів( далі –Договір оренди). Умовами договору передбачено, що перевезення вантажу в орендованих вагонах і перевезення порожніх орендованих вагонів регламентується Статутом залізниць України.

Згідно ст. 41 Статуту залізниць України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.98р. № 457 (з наступними змінами і доповненнями), залізниці зобов’язані доставити вантажі за призначенням в установлені терміни. Терміни доставки вантажів та порядок їх обчислення встановлені Правилами обчислення термінів доставки вантажів (розділ 5 Правил перевезень вантажів), затвердженими Наказом Мінтрансу України від 21.11.2000 № 644, зареєстрованому в Міністерстві юстиції 24.11.2000 за № 865/5086.

Згідно цих Правил залізниці зобов'язані доставляти вантажі за призначенням у разі перевезення вантажною швидкістю вагонними відправками 1 доба на кожні повні та неповні 200 км зі збільшенням на одну добу на операції, пов'язані з відправленням і прибуттям вантажу. Терміни доставки для вагонних відправок застосовуються при перевезенні вантажів, для яких надані окремі вагони, та при перевезенні порожніх власних і орендованих вагонів. Обчислення терміну доставки починається з 24-ї години дати приймання вантажу до перевезення, зазначеної в перевізних документах календарним штемпелем станції відправлення.

За несвоєчасну доставку вантажів і порожніх вагонів, що належать підприємствам або орендовані ними, залізниця сплачує одержувачу штраф, розмір якого встановлений ст. 116 Статуту залізниць України.

Позивач не заявляв у позовній заяві до відповідачів вимоги про сплату штрафу за несвоєчасну доставку( прострочку в доставці) порожніх орендованих вагонів на станцію призначення.

Щодо позовних вимог про стягнення 1789,36 грн. орендної плати з урахуванням плати за обслуговування орендованих вагонів судом апеляційної інстанції встановлено і вбачається з матеріалів справи, що вагон № 23947385 зі станції Нікополь Придніпровської залізниці на станцію Іллічівськ Одеської залізниці відправлено 14.06.07, що підтверджується квитанцією № 47036584, а зі станції Іллічівськ зазначений вагон був відправлений на станцію Нікополь 19.06.07 по квитанції № 41515199. Відстань перевезення між станціями Іллічівськ - Нікополь становить 718 км. Отже, термін доставки становить: 718 км./200 км. (1 доба на кожні повні та неповні 200 км при перевезенні вантажною швидкістю вагонними відправками) = 4 доби + 1 доба на операції, пов'язані з відправленням і прибуттям вантажу = 5 діб, тобто п'ятиденний термін доставки вагону закінчився 24.06.07 р., однак цей вагон прибув на станцію призначення тільки 29.07.07р., що підтверджується довідкою від 14.08.2007р. № 620 .

Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Параграфом 22 Договору оренди та ст. 117 Статуту залізниць України передбачено, що прийнятий до перевезення залізницею завантажений або порожній орендований вагон вважається втраченим, якщо він не зданий вказаному в залізничній накладній вантажоодержувачу по закінченню 30 днів з моменту закінчення терміну доставки. Взамін втраченого вагону залізниця зобов'язана надати орендарю інший вагон. Втрата вагону підтверджується копією вантажної квитанції з відміткою станції призначення про неприбуття вагону та іншими матеріалами розшуку вагонів, з наданням довідки станції приписки про неприбуття орендованих вагонів. З моменту надання матеріалів орендна плата на втрачені вагони не нараховується.

Таким чином суд апеляційної інстанції визначив, що орендна плата вказаного вагону за 5 діб становить відповідно до додатку № 1 "Ставки орендної плати" до Договору оренди 176,00 грн. Параграфами 14, 15 договору передбачено, що збір за обслуговування вантажних вагонів, справляється згідно Тарифного керівництва №1 (розділ 2, таблиця 5) з урахуванням підвищуючих коефіцієнтів. Збір за обслуговування орендованих вагонів та плата за оренду здійснюється в порядку 100% передплати.

Виходячи із зазначеного апеляційний суд встановив, що відповідно до умов Договору оренди з Придніпровської залізниці на користь позивача підлягає стягненню 285,69 грн.

Суди попередніх інстанцій обґрунтовано визначили, що саме державне підприємство "Придніпровська залізниця" повинно повернути частину орендної плати із збором за обслуговування орендованих вагонів, оскільки із Придніпровською залізницею укладено Договір оренди вагонів і саме вона отримала орендну плату та збір за обслуговування орендованих вагонів.

Судами встановлено, що вагон № 24259269 зі станції Нікополь Придніпровської залізниці на станцію Іллічівськ Одеської залізниці відправлено 29.06.07 р. по квитанції № 47037131, а зі станції Іллічівськ зазначений вагон відправлено на станцію Нікополь 04.07.07р. по квитанції № 41516713. Граничний термін доставки вагону згідно розрахунку є 09.07.07р., а відповідно довідки ст. Нікополь Придніпровської залізниці № 616 від 14.08.07р. вагон прибув на станцію призначення 16.07.07р., тобто в межах термінів, визначених параграфом 22 договору. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку щодо безпідставності стягнення орендної плати за вказаний вагон у розмірі 1669,60 грн. та відмовили в задоволені позову в цій частині.

Судові рішення в частині відмови у стягненні 1669,60 грн. сторонами не оскаржені.

Щодо стягнення апеляційним судом 8364,30 грн. плати за користування вагонами за час самовільного використання залізницею орендованих вагонів, колегія Вищого господарського суду зазначає наступне.

Статтею 126 Статуту залізниць України встановлено, що у разі самовільного використання залізницею вагонів (контейнерів), що належать підприємствам або орендовані ними, залізниця сплачує їм плату за користування, встановлену статтею 119 цього Статуту.

Згідно ст. 119 Статуту залізниць України за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами.

Ставки плати за користування вагонами встановлено Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 08.10.2004 № 706-р " Про заходи щодо підвищення ефективності використання залізничних вантажних вагонів".

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення плати за користування вагонами за час самовільного використання орендованих вагонів залізницею, апеляційний суд виходив із того, що ст. 62 Статуту залізниць України передбачено, що остаточні розрахунки між залізницями і одержувачами за перевезення вантажів і надання додаткових послуг здійснюються на станціях призначення та із того, що вагон №23947385 був відсутній у позивача-орендаря 35 діб, а вагон № 24252269 був відсутній у позивача 7 діб, за які 50% плати за користування вагонами складає 8384,30 грн.

Однак, такий висновок апеляційного суду є передчасним, винесеним без врахування вимог ст. 33, 34,43 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності із Правилами заявлення та розгляду претензій ( розділ 29 Правил перевезень вантажів), затверджених Наказом Мінтрансу України від 28.05.2002 № 334, зареєстрованим в Мінюсті 08.07.2002 за № 568/6856, претензії, а відтак і позови, що виникають з приводу самовільного використання залізницею вагонів ( контейнерів), що належать підприємствам чи орендовані ними, заявляються залізниці, яка самовільно використовувала вагони (контейнери).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ст.129 Статуту залізниць України встановлює, що обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми.

Порядок складання комерційних актів та актів загальної форми встановлюється Правилами складання актів ( розділ 28 Правил перевезень вантажів), затверджених Наказом Мінтрансу України від 28.05.2002 № 334, зареєстрованим в Мінюсті 08.07.2002 за № 567/6855.

Згідно із п.3 Правил складання актів Акти загальної форми складаються для засвідчення обставин, що виникли в процесі перевезення вантажу і можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, в тому числі, для засвідчення самовільного зайняття залізницею вагонів і контейнерів, що належать підприємствам, організаціям, установам або орендовані ними.

Акти загальної форми підписуються особами, які беруть участь у засвідченні обставин, що стали підставою для складання акта, але не менше як двома особами. Один примірник акта загальної форми , складеного під час перевезення, додається до перевізних документів, другий залишається на станції, яка його склала.

Пункт 16 Правил складання актів встановлює, що у разі відмови начальника станції від складання комерційного акта (акта загальної форми) або оформлення акта з порушенням цих Правил одержувач має право подати письмову скаргу начальнику Дирекції залізничних перевезень безпосередньо або через начальника станції.

Таким чином, факт самовільного використання залізницею орендованих вагонів має бути підтверджений актом загальної форми або доказами оскарження відмови начальника станції скласти такий акт, оскільки не кожний випадок прострочення доставки порожніх орендованих або власних вагонів свідчить про самовільне використання цих вагонів залізницею.

Відмовляючи в задоволенні в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що твердження позивача про самовільне використання залізницею орендованих вагонів є необґрунтованим та не підтверджене відповідними доказами.

Скасовуючи в цій частині рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення плати за користування вагонами за час самовільного використання залізницею орендованих вагонів, суд апеляційної інстанції не спростував доводи суду першої інстанції про відсутність належних доказів факту самовільного використання залізницею орендованих вагонів.

В матеріалах справи відсутні Акт загальної форми про самовільне використання залізницею орендованих позивачем вагонів або докази оскарження начальнику Дирекції залізничних перевезень відмови начальника станції скласти такий Акт загальної форми.

Статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку про обґрунтоване стягнення з державного підприємства "Придніпровська залізниця" 285,69 грн. орендної плати та збору за обслуговування вагонів, відмову в позові до Одеської залізниці, однак, не погоджується із стягненням 8364,30 грн. плати за користування вагонами, оскільки в цій частині апеляційним судом неправильно застосовано процесуальне законодавство щодо належних доказів обставин справи. За таких обставин Постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.04.2008 підлягає частковій зміні.

Враховуючи наведене, та керуючись ст.ст.1115, 1117, п.5 ст. 1119, 111-10, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного підприємства "Придніпровська залізниця" задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.04.2008р. у справі № 8/619-07 в частині стягнення з державного підприємства "Придніпровська залізниця" на користь Відкритого акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" 285,69 грн. орендної плати, 8364,30 грн. плати за користування вагонами, 86,69 грн. витрат на держмито, 96,20 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу змінити.

В частині відмови в задоволенні позову до Державного підприємства "Одеська залізниця" залишити без змін.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Придніпровська залізниця" на користь Відкритого акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" 285,69 грн. орендної плати та збору за обслуговування орендованих вагонів, 2,85 грн. витрат на державне мито, 3 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, 41,82 грн. державного мита за касаційну скаргу.

Доручити господарському суду Дніпропетровської області видати наказ.

В іншій частині позову відмовити.

Головуючий           Є. Першиков

Судді           Т. Данилова

І. Ходаківська