ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М  У К Р
А Ї Н И

№
17/207

04.06.08

За позовом
Приватного підприємства «Пластикові системи»

До                    Севастопольської міської
ради

Про                 визнання
договору оренди дійсними

Суддя  Кролевець О.А.

Представники
:

Від позивача:        не з'явився

Від відповідача:    не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На
розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги ПП «Пластикові
системи»про визнання дійсним договору №330 від 20.10.1998 на право користування
землею на умовах оренди.

Позовні вимоги мотивовані наступним.
Позивач на підставі договору купівлі-продажу від 06.06.2003 придбав у власність
об'єкт нерухомого майна -автостоянку, розташовану на земельній ділянці площею
3001,0 кв.м. за АДРЕСА_1. Зазначена земельна ділянка знаходиться в орендному
користуванні підприємця ОСОБА_1 на підставі договору про право користування
землею на умовах оренди від 20.10.1998 №330, укладеного з Севастопольською
міською державною адміністрацією. Термін дії вказаного договору оренди
закінчився 01.06.2003, через що позивач на підставі ст.764 Цивільного кодексу
України та ст.33 Закону України «Про оренду землі»звернувся до суду з позовом
про визнання цього договору дійсним.

Відповідач
проти позовних вимог заперечує з тих підстав, що договір оренди землі припинив
свою дію з 01.06.2003 і на наступний термін не продовжувався. Також відповідач
стверджує, що посилання позивача на виникнення у останнього права користування
земельної ділянкою є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах
законодавства, яке було чинним на момент укладення договору купівлі-продажу від
06.06.2003.

Представники
сторін в судове засідання 04.06.2008 не з'явилися. Ніяких заяв чи клопотань від
сторін до суду не надходило.

Дослідивши
матеріали справи, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.10.1998
між Севастопольською міською державною адміністрацією (Орендодавець) та
приватним підприємцем ОСОБА_2 (Орендар) був укладений договір №330 про право
користування землею на умовах оренди, за яким останній було передано в
тимчасове користування земельну ділянку загальною площею 0,3001 га, що
розташована в районі вул. Маринеска в м. Севастополі, строком дії до 01.06.2003
для розміщення тимчасової автостоянки.

06.06.2003
між орендарем (продавець за Договором) та Приватним підприємством «Пластикові системи»(покупець)
був укладений договір купівлі-продажу, за яким позивач придбав в приватну
власність автостоянку вцілому (що складається із сторожки літ. «А», огорож,
брами), яка розташована на земельній ділянці площею 3001,0 кв.м. (яка
знаходиться в тимчасовому користуванні) за АДРЕСА_1. Право власності на
нерухоме майно, що є предметом договору купівлі-продажу, належить продавцеві на
підставі Свідоцтва про право власності, виданого 03.03.1999 Управлінням майном
міста Севастопольської міськдержадміністрації.

Позивач,
з посиланням на положення ст.764 Цивільного кодексу України та ст.33 Закону
України «Про оренду землі», стверджує, що після придбання автостоянки за
договором купівлі-продажу від 06.05.2003 ПП «Пластикові системи»набуло право
користування земельною ділянкою, на якій розташована автостоянка. А оскільки
попередній договір оренди, укладений з приватним підприємцем ОСОБА_2
закінчився, тому позивач просить визнати договір №330 від 20.10.1998
дійсним.

Дослідивши
матеріали справи суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних
вимог виходячи з наступного.

Відносини,
пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним
кодексом України, Законом України «Про оренду землі», законами України, іншими
нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором
оренди землі.

Згідно
зі ст.9 Земельного кодексу України розпорядження землями територіальної громади
міста Севастополя та надання земельних ділянок у користування із земель
комунальної власності міста належить до повноважень Севастопольської міської
ради.

Орендодавцями
земельних ділянок згідно зі ст. 93 Земельного кодексу України є їх власники або
уповноважені ними особи.

Відповідно
до ст.116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність
або надання їх у користування. Громадяни та юридичні особи набувають права
власності та права користування земельними ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно
з ч.2 ст.120 Земельного кодексу України якщо житловий будинок, будівля або
споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх
відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної
ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування.

Посилання
позивача на приписи цієї норми Земельного кодексу України, на думку суду, є
безпідставними, оскільки вказана норма набула чинності лише з 20.06.2007 (дата
опублікування Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили
чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного
кодексу України), а договір купівлі-продажу автостоянки був укладений позивачем
з попереднім орендарем земельної ділянки 06.06.2003. Тобто на момент придбання
позивачем автостоянки законодавство України не передбачало переходу права
користування земельною ділянкою до набувача будівлі (споруди), розташованої на
цій земельній ділянці.

Порядок
надання юридичним особам земельних ділянок у постійне користування встановлений
у ст.123 Земельного кодексу України, згідно з якою надання земельних ділянок юридичним
особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів
виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення
цих ділянок. Юридична особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у
постійне користування із земель державної або комунальної власності,
звертається з відповідним клопотанням до районної, Київської та
Севастопольської міських державних адміністрацій або сільської, селищної,
міської ради. Відповідна районна державна адміністрація або сільська, селищна,
міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає згоду на розроблення
проекту відведення земельної ділянки. Відмову органів місцевого самоврядування
або органів виконавчої влади у наданні земельної ділянки в користування або
залишення клопотання без розгляду в установлений строк може бути оскаржено в
судовому порядку. Рішення про відмову у наданні земельної ділянки в
користування має містити мотивовані пояснення з посиланням на відповідні
положення нормативно-правових актів, затвердженої містобудівної документації та
документації із землеустрою.

Відповідно
до ст.124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі
рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Набуття
права оренди земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній
власності, здійснюється виключно на аукціонах, крім випадків, передбачених в ч.1
ст.124 Земельного кодексу України.

Згідно
зі ст.125 Земельного кодексу України право постійного користування на земельну
ділянку виникає після одержання її користувачем документа, що посвідчує
постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право
на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його
державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до
встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує
право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Проаналізувавши
положення законодавства в сфері земельних відносин, суд дійшов висновку про те,
що посилання позивача на перехід до нього права користування спірною земельною
ділянкою є безпідставними та не заслуговують уваги суду, оскільки не
підтверджується положеннями законодавства, яке було чинним на момент укладення
договору купівлі-продажу автостоянки.

Також
є безпідставними посилання позивача на приписи ст.764 Цивільного кодексу
України та ст.33 Закону України «Про оренду землі», оскільки вказані норми
стосуються саме орендаря земельної ділянки, який є користувачем на підставі
договору оренди. Судом встановлено, що з позивачем договір оренди землі не
укладався, а тому посилання позивача на зазначені норми закону є
безпідставними.

Згідно
зі ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно
до ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи,
громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної
особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької
діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою
підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних
прав і охоронюваних законом інтересів.

Позивачем
не надано суду доказів порушення Севастопольською міською радою прав та
охоронюваних законом інтересів ПП «Пластикові системи»в частині права
користування земельною ділянкою, розташованою в районі вул. А.Маринеска в м.
Севастополі.

Враховуючи
вищевикладене, а також з огляду на те, що позивачем не доведено суду обставин,
на яких ґрунтуються позовні вимоги про визнання договору оренди дійсним, суд
дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, а тому позов не
підлягає задоволенню.

Судові
витрати  відповідно до ст.49 ГПК України
покладаються на позивача.

Керуючись
ст.ст. 1, 33, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити повністю.

Суддя
Кролевець О.А.