ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2008 р.

№ 7/4-21/52

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Полякова Б.М., –головуючого,

Коваленка В.М. (доповідач у справі),

Катеринчук Л.Й.

розглянувши

касаційну скаргу

ЗАТ "Акціонерна компанія "Альфа", м. Львів

на постанову

та ухвалу

від 24.12.2007 р. Львівського апеляційного господарського суду

від 04.10.2007 р. господарського суду Львівської області

у справі

№ 7/4-21/52 господарського суду Львівської області

за заявою

ТОВ "Брайт", м. Київ

до

ЗАТ "Акціонерна компанія "Альфа", м. Львів

про

банкрутство

арбітражний керуючий

Марчук Г.О.

голова комітету кредиторів

ЗАТ "Агрохімпром", м.Київ.

в судовому засіданні взяв участь представник:

ЗАТ "Агрохімпром"

Леськов М.Д. - директор

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою арбітражного суду Львівської області від 21.02.2000 року за заявою ТОВ "Брайт" (далі –Кредитор, Товариство) порушено провадження у справі № 7/4-21/52 про банкрутство ЗАТ "Акціонерна компанія "Альфа" (далі –Боржник, Компанія) в порядку Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі –Закон про банкрутство).

Ухвалою господарського суду Львівської області від 04.10.2007 р. (суддя –Білоус Б.О.) задоволено клопотання ЗАТ "Агрохімпром", накладений арешт на майно Боржника –під'їздну західно-європейську залізничну колію, та Боржнику заборонено відчужувати вказане майно, а також укладати договори, угоди, в тому числі відчужувати майно без згоди арбітражного керуючого.

Не погоджуючись з винесеною ухвалою суду першої інстанції, ЗАТ "Акціонерна компанія "Альфа" звернулося до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати ухвалу господарського суду Львівської області від 04.10.2007 року.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24.12.2007 року ухвалу господарського суду Львівської області від 04.10.2007 року залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Не погоджуючись з винесеною постановою суду апеляційної інстанції, ЗАТ "Акціонерна компанія "Альфа" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного господарського суду від 24.12.2007 та ухвалу господарського суду Львівської області від 04.10.2007.

Касаційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції норм матеріального права, а саме ст. 13 Закону про банкрутство, та норм процесуального права.

Заслухавши пояснення учасника судового засідання, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно п. 1 ст. 12 Закону про банкрутство господарський суд має право за клопотанням сторін або учасників провадження у справі про банкрутство чи за своєю ініціативою вживати заходів щодо забезпечення вимог кредиторів. Господарський суд за клопотанням розпорядника майна, кредиторів або з власної ініціативи може заборонити укладати без згоди арбітражного керуючого угоди, а також зобов'язати боржника передати цінні папери, валютні цінності, інше майно на зберігання третім особам або вжити інших заходів для збереження майна, про що виноситься ухвала.

Отже, під час дії мораторію у справі про банкрутство, що вводиться одночасно із порушенням провадження у справі, господарський суд може за наявності відповідних підстав вживати інші заходи щодо забезпечення вимог кредиторів. Забезпечення вимог кредиторів регулюється положеннями ст. 12 Закону про банкрутство, а порядок та підстави забезпечення позову регулюються нормами розділу Х ГПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство, тобто положення ГПК України застосовуються у справі про банкрутство з урахуванням особливостей, передбачених Законом про банкрутство, у зв'язку з чим слід зазначити, що норми п. 1 ст. 12 Закону про банкрутство кореспондуються із вимогами розділу Х ГПК України "Забезпечення позову" та у справі про банкрутство у відповідному порядку та за наявності підстав господарським судом можуть бути застосовані заходи забезпечення позову, передбачені ст. 67 ГПК України.

У зв'язку з викладеним, застосування судом першої інстанції згідно оскаржуваної ухвали заходів забезпечення вимог кредиторів Боржника із посиланням на ст.ст. 66, 67 ГПК України, висновок про що підтриманий судом апеляційної інстанції, визнається колегією суддів правомірним.

Між тим, щодо ухвалення застосування до Боржника деяких заходів забезпечення вимог кредиторів, суд касаційної інстанції зазначає наступне.

Згідно ст. 66 ГПК України забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду. Відповідно до п. 3 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 23.08.1994 року "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Згідно п. 1.1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.12.2006 року "Про деякі питання практики забезпечення позову" заявник повинен обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

В порушення визначених вимог, судом першої інстанції при застосуванні такого заходу як накладення арешту на майно Боржника не було звернуто уваги на те, що заявником –ЗАТ "Агрохімпром", у відповідному клопотанні жодним чином не обґрунтовується та не надані відповідні докази на підтвердження необхідності застосування до Боржника такого заходу, як арешт його майна. Судами попередніх інстанції також не враховано зміст проведення арешту майна Боржника, який згідно п. 5.6.1 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 15.12.1999 року № 74/5, полягає у проведені його опису, оголошенні заборони розпоряджатись ним, а в разі потреби –в обмеженні права користування майном або його вилученні в боржника та передачі на зберігання іншим особам, тоді як порушення провадження у справі про банкрутство та введення процедури розпорядження майном не передбачає припинення роботи (функціонування) та технологічних циклів Боржника із використанням належного йому майна. Ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції також не містять належного обґрунтування та визначення фактичних обставин, з якими пов'язується накладення арешту на майно Боржника, у зв'язку з чим ухвала та постанова судів попередніх інстанцій в цій частині є необґрунтованою, не підтверджується матеріалами справи та не відповідає вимогам діючого законодавства.

Щодо заборони Боржнику укладати угоди про відчуження майна без згоди арбітражного керуючого, колегія суддів зазначає, що ухвалою підготовчого засідання від 31.07.2001 року щодо Боржника введена процедура розпорядження майном та призначений розпорядник майна. Згідно п. 13 ст. 13 Закону про банкрутство керівник або орган управління боржника виключно за погодженням з розпорядником майна укладає угоди щодо: передачі нерухомого майна в оренду, заставу, внесення зазначеного майна як внеску до статутного фонду господарського товариства або розпорядження таким майном іншим чином; одержання та видачі позик (кредитів), поручительства і видачі гарантій, уступки вимоги, переведення боргу, а також передачі в довірче управління майна боржника; розпорядження іншим майном боржника, балансова вартість якого складає понад один відсоток балансової вартості активів боржника. Отже, заборона боржнику укладати угоди щодо відчуження майна боржника без погодження із розпорядником майна передбачена в силу норм Закону про банкрутство у зв'язку із застосованою щодо боржника процедурою розпорядження майном та призначенням розпорядника, у зв'язку з чим висновок судів першої та апеляційної інстанцій в цій частині також не відповідає вимогам законодавства.

При цьому, суд касаційної інстанції погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанції щодо встановлення заборони Боржнику відчужувати майно –під'їздну західно-європейську залізничну колію, оскільки порушення справи про банкрутство, введення мораторію на задоволення вимог кредиторів та введена процедури розпорядження майном не передбачає автоматичного (в силу вимог закону) встановлення заборони щодо фактичного відчуження майна боржника, а, як правомірно визначив суд апеляційної інстанції з посиланням на норми ст. 1 Закону про банкрутство, розпорядження майном боржника - система заходів щодо нагляду та контролю за управлінням та розпорядженням майном боржника з метою забезпечення збереження та ефективного використання майнових активів боржника та проведення аналізу його фінансового становища.

У зв’язку з чим, судами першої та апеляційної інстанції законно та обґрунтовано задоволено заяву кредитора –ЗАТ "Агрохімпром", про застосування заходів забезпечення вимог кредиторів боржника в частині встановлення заборони відчужувати майно, а доводи касаційної скарги не спростовують відповідних висновків суду першої та апеляційної інстанцій в цій частині.

За таких обставин справи оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає зміні: апеляційна скарга Боржника - частковому задоволенню, а абзаци другий та четвертий резолютивної частини ухвали першої інстанції –виключенню; в іншій частині ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, як така, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись ст. ст. 1, 12, 13 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” та ст. ст. 66, 67, 1115, 1117, 1119 –11111, 11113 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційну скаргу ЗАТ "Акціонерна компанія "Альфа" задовольнити частково.

2.          Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 24.12.2007 року у справі № 7/4-21/52 змінити. Резолютивну частину постанови викласти у наступній редакції:

"Апеляційну скаргу ЗАТ "Акціонерна компанія "Альфа" задовольнити частково. Ухвалу господарського суду Львівської області від 04.10.2007 року у справі № 7/4-21/52 змінити, виключивши з її резолютивної частини абзаци другий та четвертий. В іншій частині ухвалу залишити без змін".

Головуючий Б.М. Поляков

Судді В.М. Коваленко

Л.Й. Катеринчук