КИЇВСЬКИЙ МІЖОБЛАСНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
____________________________________________
П О С Т А Н О В А

02.06.08 р.                                                                                          № 4/105

Київський міжобласний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді:                    Поліщука В.Ю. (доповідач по справі),

суддів:

Агрикової О.В.

Жук Г. А.

судді-доповідача Поліщука В.Ю.

при секретарі судового засідання Рустам'яні Е.А.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Маранта, LTD»,

на рішення Господарського суду Полтавської області від 07.02.2008 року,

у справі №4/105 (суддя Білоусов С.М.),

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ Нафта»(м.Київ),

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маранта, LTD»(м.Кременчук, Полтавська область),

про розірвання договору купівлі-продажу будівель автозаправочної станції від 07.03.2007 року,

за участю представників сторін:

від позивача: Петриченко О.П. –представник (довіреність від 20.03.2008 року);

від відповідача: не з’явився,

ВСТАНОВИВ:

30.07.2007 року ТзОВ «Київ Нафта»звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою до ТзОВ «Маранта, LTD»про розірвання Договору купівлі-продажу будівель автозаправочної станції від 7.03.2007 року; повернення сторін за Договором купівлі-продажу автозаправочної станції від 7.03.2007 року у стан, що передував укладенню даного Договору; повернення у власність ТзОВ «Київ Нафта»майна, що було передано ТзОВ «Маранта, LTD»згідно Договору купівлі-продажу будівель автозаправочної станції від 7.03.2007 року. Господарський суд Полтавської області прийняв матеріали позовної заяви до провадження та присвоїв справі №4/105.

Водночас, 30.07.2007 року ТзОВ «Київ Нафта»подало позовну заяву до ТзОВ «Маранта, LTD»про розірвання Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 7.03.2007 року, повернення сторін за Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 7.03.2007 року у стан, що передував укладенню даного Договору, повернення у власність ТзОВ «Київ Нафта»земельну ділянку площею 1170, 39 кв.м., яка знаходиться по вулиці Знам’янській, 83-а, розташованої в м.Олександрія Кіровоградської області, що була передана ТзОВ «Маранта, LTD»згідно п.1 Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.03.2007 року. Господарський суд Полтавської області прийняв матеріали позовної заяви до провадження та присвоїв справі №4/106.

30.07.2007 року ТзОВ «Київ Нафта»подало позовну заяву до ТзОВ «Маранта, LTD»про розірвання Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 7.03.2007 року, повернення сторін за Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 7.03.2007 року у стан, що передував укладенню даного Договору, повернення у власність ТзОВ «Київ Нафта»земельну ділянку площею 274,22 кв.м., яка знаходиться по вулиці Героїв Сталінграду, 29-а, розташованої в м.Олександрія Кіровоградської області, що була передана ТзОВ «Маранта, LTD»згідно п.1 Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 7.03.2007 року. Господарський суд Полтавської області прийняв матеріали позовної заяви до провадження та присвоїв справі №4/107.

30.07.2007 року ТзОВ «Київ Нафта»подало позовну заяву до ТзОВ «Маранта, LTD»про розірвання Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 7.03.2007 року, повернення сторін за Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 7.03.2007 року у стан, що передував укладенню даного Договору, повернення у власність ТзОВ «Київ Нафта»земельну ділянку площею 274,22 кв.м., яка знаходиться по вулиці Знам’янській, 83-а, розташованої в м.Олександрія Кіровоградської області, що була передана ТзОВ «Маранта, LTD»згідно п.1 Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 7.03.2007 року. Господарський суд Полтавської області прийняв матеріали позовної заяви до провадження та присвоїв справі №4/108.

30.07.2007 року ТзОВ «Київ Нафта»подало позовну заяву до ТзОВ «Маранта, LTD»про розірвання Договору купівлі-продажу будівель автозаправочної станції від 7.03.2007 року, повернення сторін за Договором купівлі-продажу автозаправочної станції від 7.03.2007 року у стан, що передував укладенню даного Договору, повернення у власність ТзОВ «Київ Нафта»майно, що було передано ТзОВ «Маранта, LTD»згідно Договору купівлі-продажу будівель автозаправочної станції від 7.03.2007 року. Господарський суд Полтавської області прийняв матеріали позовної заяви до провадження та присвоїв справі №4/109.

Під час розгляду справи в місцевому господарському суді, позивачем по справах №4/105, №4/106, №4/107, №4/108, №4/109 були подані клопотання про зміну позовних вимог, відповідно до яких позивач просив стягнути з відповідача суми пені, 3% річних, нарахованих за неналежне виконання грошових зобов’язань за п’яти Договорами купівлі-продажу від 7.03.2007 року (том 1, арк. справи 73-74; том 2, арк. справи 76-77; том 3, арк. справи 77-78; том 4, арк. справи 72-73; том 5, арк. справи 68-70).

При прийнятті рішення Господарським судом Полтавської області від 7.02.2008 року, справи №4/105, №4/106, №4/107, №4/108, №4/109 були об’єднані в одне судове провадження за №4/105 (том 1 арк. справи 97-100).

Вказаним рішенням уточнені позовні вимоги ТзОВ «Київ Нафта»були задоволені в повному обсязі, присуджено до стягнення з ТзОВ «Маранта, LTD»12757 грн. 32 коп. –пені, 2318 грн. 00 коп. –3% річних, 510 грн. 00 коп. –в якості відшкодування витрат по сплаті державного мита, 590 грн. –в якості відшкодування витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. При цьому, як вбачається з мотивувальної частини судового рішення, місцевий господарський суд вимоги позивача щодо стягнення адвокатських послуг визнав безпідставними та необґрунтованими.

Поряд з цим, вказаним рішенням Господарського суду Полтавської області присуджено до стягнення з ТзОВ «Київ Нафта»в доход Державного бюджету України 85 грн. 00 коп. –державного мита за розгляд справи місцевим господарським судом.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд визнав позовні вимоги обґрунтованими та доведеними належними засобами доказування. При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині заявлених сум пені, господарський суд першої інстанції виходив з того, що підстави для стягнення штрафних санкцій передбачені ЦК України та ГК України, які встановлюють застосування пені за прострочення виконання грошового зобов’язання.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням місцевого господарського суду, відповідач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (вх.№2-04/2/159/358 від 19.03.2008 року), в якій скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 7.02.2008 року по справі №4/105 та прийняти нове рішення. Свої вимоги скаржник обґрунтовує неправильним застосуванням місцевим господарським судом норм матеріального права, зокрема ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань», ч.2 ст. 343 ГПК України.

Ухвалою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 24.03.2008 року було порушено апеляційне провадження з перегляду рішення Господарського суду Полтавської області від 7.02.2008 року та призначено розгляд справи №4/105 в судовому засіданні за участю уповноважених представників сторін.

Ухвалою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 15.04.2008 року розгляд справи №4/105 було відкладено в зв’язку з неявкою в судове засідання представника відповідача.

Розпорядженням Заступника Голови Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 16.05.2008 року склад суду було змінено в зв’язку з закінченням повноважень судді Мазур Л.М., призначено розгляд справи №4/105 у складі колегії суддів: Поліщук В.Ю. –головуючий суддя, судді –Агрикова О.В. та Жук Г.А.

Ухвалою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 19.05.2008 року, розгляд апеляційної скарги було відкладено у зв’язку з нез’явленням в судові засідання апеляційного господарського суду представника позивача.

В судовому засіданні апеляційного господарського суду, що відбулось 28.05.2008 року оголошувалась перерва до 2.06.2008 року з метою надання можливості сторонам надати додаткові докази у справі.

В судових засіданнях апеляційного господарського суду представник відповідача підтримав вимоги, викладені в апеляційній скарзі, просив апеляційний господарський суд рішення Господарського суду Полтавської області від 7.02.2008 року по справі №4/105 скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. За переконанням скаржника, місцевим господарським судом не було надано належну оцінку наявним у справі матеріалам, якими обґрунтовані позовні вимоги.

Представник позивача проти вимог апеляційної скарги заперечив з підстав, зазначених у Відзиві на апеляційну скаргу (вх.№2-05/1142/н від 15.04.2008 року). В обґрунтування своїх заперечень, представник позивача посилався на те, що місцевим господарським судом було повно всебічно та об'єктивно досліджено усі обставини справи з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Поряд з цим, позивачем було надано апеляційному господарському суду додаткові документи до справи, зокрема платіжні доручення про доплату державного мита за подання позовної заяви, у зв’язку із уточненням позовних вимог.

В судовому засіданні, що відбулось 2.06.2008 року, колегією суддів апеляційного господарського суду, за згодою представника учасника судового провадження було оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Розглянувши документи і матеріали, подані учасниками процесу та зібрані судом, оцінивши докази, які мають значення для справи, колегія суддів Київського міжобласного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як було вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 7.03.2007 року між позивачем (як продавцем) та відповідачем (як покупцем) було укладено п’ять Договорів, а саме: купівлі - продажу будівель автозаправної станції (справа № 4/105, том 1, арк. справи 9-10); купівлі - продажу земельної ділянки (справа № 4/106, том 2, арк. справи 9-10); купівлі - продажу земельної ділянки (справа № 4/107, том 3, арк. справи 9-10); купівлі - продажу земельної ділянки (справа № 4/108, том 4, арк. справи 9-10); купівлі - продажу будівель автозаправної станції (справа № 4/109, том 5, арк. справи 9-10).

Вказані Договори підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками. В установленому порядку зазначені Договори визнані недійсними не були, зустрічного позову про визнання Договорів недійсними під час судового провадження у цих справах не подавалось. Поряд з цим, представниками сторін судових рішень щодо визнання Договорів недійсними надано не було.

Відповідно до п.1 Договорів, у справах №4/105, №4/109, позивач зобов'язувався передати у власність (продати) відповідачу будівлі автозаправної станції, а відповідач, в свою чергу, прийняти у власність (купити) ці будівлі і оплатити їх за ціною та у строки, визначені в п.2 Договорів.

Згідно п.1 Договорів, у справах №4/106, №4/107, №4/108, позивач зобов'язувався передати у власність (продати) земельні ділянки, а відповідач, в свою чергу, прийняти у власність (купити) ці ділянки і оплатити їх за ціною та у строки, визначені в п.2 Договорів.

Пунктом 2 Договору у справі №4/105 зазначено, що загальна вартість будівель автозаправочної станції становить 399240 грн. 00 коп. В день підписання цього Договору, позивач одержав від відповідача 279468 грн. 00 коп., що становить 70% загальної вартості будівель автозаправної станції. Відповідач зобов’язується сплатити позивачу 119772 грн. 00 коп. не пізніше 9.04.2007 року.

Пунктом 2 Договору у справі №4/106 зазначено, що вартість земельної ділянки становить 20380 грн. 00 коп. В день підписання цього Договору, позивач одержав від відповідача 14266 грн. 00 коп., що становить 70% загальної вартості земельної ділянки. Відповідач зобов’язується сплатити позивачу 6114 грн. 00 коп. не пізніше 9.04.2007 року.

Пунктом 2 Договору у справі №4/107 зазначено, що вартість земельної ділянки становить 18400 грн. 00 коп. В день підписання цього Договору, позивач одержав від відповідача 12880 грн. 00 коп., що становить 70% загальної вартості земельної ділянки. Відповідач зобов’язується сплатити позивачу 5520 грн. 00 коп. не пізніше 9.04.2007 року.

Пунктом 2 Договору у справі №4/108 зазначено, що вартість земельної ділянки становить 2000 грн. 00 коп. В день підписання цього Договору, позивач одержав від відповідача 1400 грн. 00 коп., що становить 70% загальної вартості земельної ділянки. Відповідач зобов’язується сплатити позивачу 600 грн. 00 коп. не пізніше 9.04.2007 року.

Пунктом 2 Договору у справі №4/109 зазначено, що загальна вартість будівель автозаправочної станції становить 303264 грн. 00 коп. В день підписання цього Договору, позивач одержав від відповідача 216986 грн. 00 коп., що становить 70% загальної вартості будівель автозаправної станції. Відповідач зобов’язується сплатити позивачу 8678 грн. 00 коп. не пізніше 9.04.2007 року.

Як вбачається з наявних у справі матеріалів та самими сторонами спору не заперечується, факт здійсненої часткової сплати грошових коштів розмірі 70% вартості предметів Договорів купівлі-продажу від 7.03.2007 року підтверджено одним платіжним дорученням №1 від 7.03.2007 року на суму 525000 грн. 00 коп. (том 1, арк. справи 55).

Тобто, виходячи з наведеного, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що відповідач здійснив часткову сплату грошових коштів не по кожному Договору від 7.03.2007 року окремо, а по всіх п’яти Договорах одночасно згідно з зазначеним вище платіжним дорученням.

Крім того, як було встановлено судовою колегією господарського суду апеляційної інстанції, відповідачем в рахунок сплати вартості придбаних (відповідно до п’яти Договорів від 7.03.2007 року) об’єктів нерухомості, грошові кошти були перераховані наступним чином: платіжними дорученнями: №89 від 22.06.2007 року в розмірі 50000 грн. 00 коп.; №90 від 3.07.2007 року в розмірі 50000 грн. 00 коп.; №90 від 20.07.2007 року в розмірі 20000 грн. 00 коп.; №127 від 28.08.2007 року в розмірі 14000 грн. 00 коп.; №127 від 10.09.2007 року в розмірі 20000 грн. 00 коп.; №139 від 20.09.2007 року в розмірі 23504 грн. 00 коп.; №180 від 16.11.2007 року в розмірі 40780 грн. 00 коп. (том 1, арк. справи 56-61,67). Як вбачається з тексту цих платіжних доручень, в рядку «призначення платежу»зазначено «за комплекс АЗС згідно угоди від 7.03.2007 року».

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що відповідач здійснював подальші розрахунки за Договорами від 3.07.2007 року не по кожному Договору окремим платіжним дорученням, а комплексно, за усіма п’яти Договорами одночасно одним платіжним дорученням.

Як було вірно досліджено господарським судом першої інстанції та вбачається з позовних вимог, у справах №4/105, №4/106, №4/107, №4/108, №4/109 кінцевою датою проведення розрахунку за Договорами від 7.03.2007 року є 16.11.2007 року.

Як було встановлено колегією суддів апеляційного господарського суду, внаслідок неналежного виконання відповідачем грошових зобов’язань щодо сплати (у визначені п.2 Договорами від 7.03.2007 року) вартості придбаних об’єктів купівлі-продажу (відповідно до позовних вимог), на суми заборгованості позивачем була нарахована пеня та 3% річних.

Поряд цим, колегією суддів апеляційного господарського суду було встановлено, що 20.07.2007 року між позивачем (як Клієнтом) та Адвокатським об’єднанням «Українська ліга адвокатів»(як Об’єднанням) був укладений Договір про надання юридичної допомоги №20/7-7 КН, відповідно до якого Об’єднання взяло на себе зобов’язання щодо надання позивачу юридичної допомоги, а саме: аналіз документів та підготовка позовних заяв щодо розірвання угод, укладених позивачем з відповідачем на купівлю останнім двох автозаправних станцій та трьох земельних ділянок у м.Олександрія Кіровоградської області; представництво у встановленому порядку інтересів позивача у господарському суді при розгляді судових спорів про розірвання угод, укладених позивачем з відповідачем на купівлю останнім двох автозаправних станцій та трьох земельних ділянок у м.Олександрія Кіровоградської області, а позивач взяв на себе зобов’язання оплатити вартість отриманих послуг (том 1, арк. справи 16).

Пунктом 4.4 Договору №20/7-7 КН встановлено, що для виконання представницьких функцій від імені позивача, позивачем видається довіреність на ім’я співробітника Об’єднання, який погоджується сторонами.

На виконання п.4.4 вказаного Договору, позивачем на ім’я Петриченка О.П. була видана Довіреність (том 1, арк. справи 18). При цьому, як було встановлено колегією суддів апеляційного господарського суду, те, що Петриченко О.П. діяв саме, як адвокат від Адвокатського об’єднання «Українська ліга адвокатів»підтверджується Дорученням, виданим Головою Адвокатського об’єднання «Українська ліга адвокатів»на ім’я адвоката Петриченка О.П.

Відповідно до п.5 Договору про надання юридичної допомоги вартість послуг з підготування п’яти позовних заяв та представництва інтересів позивача у суді по зазначених позовних заявах становить 10000 грн. 00 коп., тобто по 2000 грн. 00 коп. за підготування однієї позовної заяви та представництва позивача по ній у суді. Крім того, вартість надання послуг погоджена сторонами у Додатковій угоді до Договору №20/7-7 КН (наданої під час розгляду справи в апеляційному господарському суді).

23.07.2007 року між позивачем та Адвокатським об’єднанням «Українська ліга адвокатів»було підписано Акт приймання-передачі наданих послуг, відповідно до якого Об’єднання виконало частину юридичних послуг згідно з умовами Договору на юридичне обслуговування, а саме підготувало позовні заяви, а позивач прийняв ці послуги (том 1, арк. справи 17).

8.10.2007 року позивачем на підставі платіжного доручення №2036 було перераховано на користь Адвокатського об’єднання «Українська ліга адвокатів»10000 грн. 00 коп. з вказівкою «Призначенням платежу»«за надання юридичних послуг згідно Договору №20/7-7КН від 20.17.2007 року».

Судова колегія апеляційного господарського суду, дослідивши докази, що є у справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга має бути задоволена частково, рішення місцевого господарського суду має бути частково скасовано виходячи з наступних підстав.

Переглядаючи судове рішення господарського суду першої інстанції, апеляційний господарський суд, керується приписами ст.101 ГПК України, відповідно до якої, апеляційний господарський суд не зв’язаний з доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як було встановлено колегією суддів апеляційного господарського суду, відповідно до п.2 усіх п’яти Договорів (щодо якия позивач звернувся до господарського суду), відповідач зобов’язаний був сплатити вартість придбаних двох автозаправних станцій та трьох земельних ділянок до 9.04.2007 року. Водночас, як вбачається з наявних у справі матеріалів, а саме: платіжних доручень №89 від 22.06.2007 року; №90 від 3.07.2007 року; №90 від 20.07.2007 року; №127 від 28.08.2007 року; №127 від 10.09.2007 року; №139 від 20.09.2007 року; №180 від 16.11.2007 року, відповідач здійснював платежі з порушенням встановлених Договорами строків.

Відповідно до ст.11 ЦК України та ст.174 ГК України, договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Згідно зі ст.509 ЦК України, зобов’язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов’язку.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов –відповідно до звичаїв ділового обороту, при чому одностороння відмова від виконання не допускається.

Стаття 193 ГК України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином у відповідності до закону, правових актів, договору, а також у разі відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 202 ГК України, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Ст.598 ЦК України передбачено, що зобов’язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, визначених законом або договором.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушення зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання.

Як було встановлено колегією суддів апеляційного господарського суду, відповідно до розрахунків уточнених позовних вимог, позивачем було заявлено до стягнення 3% річних в таких розмірах: 100 грн. 72 коп. у справі №4/105 (том 1, арк. справи 73-74), 10 грн. 95 коп. у справі №4/106 (том 2, арк. справи 76-77), 111 грн. 60 коп. у справі №4/107 (том 3, арк. справи 77-78), 560 грн. 54 коп. у справі №4/108 (том 4, арк. справи 72-73), 1534 грн. 19 коп. у справі №4/109 (том 1, арк. справи 68-70), нарахованих за період з 9.04.2007 року по 16.11.2007 року (дата здійснення відповідачем останньої проплати).

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи зазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо наявності підстав для стягнення з відповідача 3% річних.

Водночас, приймаючи до уваги, що оплата за усіма п’яти Договорами від 7.03.2007 року здійснювалась відповідачем не окремо по кожному Договору, а одним платіжним дорученням здійснювалось одночасне часткове погашення заборгованості по усім Договорам, тому, колегією суддів апеляційного господарського суду було здійснено перерахунок розміру 3% річних, за період з 10.04.2007 року (дата з якої відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов’язання) по 16.11.2007 року (дата здійснення відповідачем останньої проплати), які нараховувались судовою колегією виходячи із загальної суми заборгованості по усім п’яти Договорам, яку відповідач зобов’язаний був сплатити позивачу до 9.04.2007 року в розмірі 218284 грн. 00 коп. (119772 грн. 00 коп. (п.2 Договору у справі №4/105) + 6114 грн. 00 коп. (п.2 Договору у справі №4/106) + 5520 грн. 00 коп. (п.2 Договору у справі №4/107) + 600 грн. 00 коп. (п.2 Договору у справі №4/108) + 86278 грн. 00 коп. (п.2 Договору у справі №4/109)).

При цьому, при здійсненні перерахування 3% річних колегія суддів апеляційного господарського суду виходила з часткових проплат відповідача 22.06.2007 року в розмірі 50000 грн. 00 коп. (відповідно до платіжного доручення №89), 3.07.2007 року в розмірі 50000 грн. 00 коп. (відповідно до платіжного доручення №90), 20.07.2007 року в розмірі 20000 грн. 00 коп. (відповідно до платіжного доручення №90), 28.08.2007 року в розмірі 14000 грн. 00 коп. (відповідно до платіжного доручення №127), 10.09.2007 року в розмірі 20000 грн. 00 коп. (відповідно до платіжного доручення №127), 20.09.2007 року в розмірі 23504 грн. 00 коп. (відповідно до платіжного доручення №139), 16.11.2007 року в розмірі 40780 грн. 00 коп. (відповідно до платіжного доручення №180) (том 1, арк. справи 56-61,67), в зв’язку з чим судова колегія дійшла до висновку, що до стягнення підлягає 2228 грн. 92 коп. –3% річних.

Щодо стягнення пені, то колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується в цій частині з висновками місцевого господарського суду виходячи з наступного.

Відповідно до ст.216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ст.230 ГК України, одним із видів господарських санкцій є штрафні санкції. Штрафними санкціями, за ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) визначається грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.3 ст.232 ГК України, вимогу щодо сплати штрафних санкцій за господарське правопорушення може заявити учасник господарських відносин, права чи законні інтереси якого порушено.

Таким чином, наведені норми законодавства визначають підставою застосування пені факт порушення стороною договору прийнятого грошового зобов’язання за договором.

Водночас, порядок застосування пені встановлений ст.551 ЦК України, відповідно до якої, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. При цьому, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 548 ЦК України, неустойка може встановлюватись законом або договором.

У відповідності до ч.2 ст.4 ГК України, особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання, визначаються цим Кодексом. Отже, по переконанню колегії суддів апеляційного господарського суду норми Господарського кодексу України є спеціальними щодо встановлення відповідальності по грошових зобов'язаннях суб'єктів господарювання.

Частиною 6 ст.231 ГК України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов’язань встановлюються у відсотках, розмір яких, встановлюється обліковою ставкою НБУ. При цьому, зазначеною нормою допускається встановлення законом чи договором іншого порядку визначення розміру штрафних санкцій за порушення грошових зобов’язань.

Згідно ст.1 чинного Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань», платники грошових коштів (відповідач у цій справі) сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Виходячи зі ст.3 цього Закону, розмір пені, передбачений статтею 1 Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Тобто, на думку колегії судів апеляційного господарського суду, Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань», який за переконанням місцевого господарського суду є підставою для застосування пені, лише встановлює граничний розмір неустойки, яка може бути застосована до боржника, водночас, сама неустойка при цьому, має бути встановлена в договорі.

Проте, як було встановлено колегією суддів апеляційного господарського суду, тексти усіх п’яти Договорів від 7.03.2007 року не містять відповідальності за порушення строків оплати у вигляді пені.

З врахуванням зазначеного вище, судова колегія господарського суду апеляційної інстанції дійшла до висновку, що позовні вимоги в цій частині є безпідставними, та такими, що задоволенню не підлягають, відповідно з цим, рішення місцевого господарського суду в цій частині має бути скасовано.

Не погоджується колегія суддів апеляційного господарського суду із висновками місцевого господарського суду щодо відсутності підстав для задоволення вимог в частині стягнення адвокатських витрат в розмірі 10000 грн. 00 коп. (по 2000 грн. 00 коп. у кожній справі).

Як вбачається з тексту рішення місцевого господарського суду, підставою для відмови в задоволенні заявлених до стягнення адвокатських витрат став висновок щодо відсутності належних доказів представлення інтересів позивача саме адвокатом або адвокатським об'єднанням, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що гр. Петриненко О.В. є співробітником об'єднання. Крім того, за переконанням місцевого господарського суду, позивачем не були надані докази, які підтвердили б розумність витрат на оплату послуг адвоката.

Відповідно до ст.44 ГПК України, судові витрати складаються з державного мита, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката, витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

У ч.3 ст.48 ГПК України зазначено, що витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру».

Згідно із ст.2 Закону України «Про адвокатуру», адвокатом може бути особа, яка має вищу юридичну освіту, підтверджену дипломом України або відповідно до міжнародних договорів України дипломом іншої країни, стаж роботи у галузі права не менше двох років, володіє державною мовою, склала кваліфікаційні іспити, одержала в Україні свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та прийняла Присягу адвоката України.

Як було встановлено колегією суддів апеляційного господарського суду, під час розгляду справи в апеляційному господарському суді, позивачем були надані Довіреність (видана на ім’я Петриченка О.П. позивачем на виконання п.4.4 Договору про надання юридичних послуг) (том 1, арк. справи 18) та Доручення (видане на ім’я Петриченка О.П. Головою Адвокатського об’єднання «Українська ліга адвокатів»). При цьому, як вбачається з цього Доручення, гр.Петриченко О.П. є адвокатом на підставі Свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю №3119/10 від 21.12.2006 року, виданого Адвокатурою Київської області, а також має свою печатку, відтиск якої міститься на зазначеному Дорученні.

Щодо посилань місцевого господарського суду на відсутність підтверджень розумності витрат на оплату послуг адвоката, то колегії суддів апеляційного господарського суду була надана Додаткова угода до Договору №20/7-7 КН.

При цьому, приймаючи зазначені документи у якості доказів, судова колегія зазначає, що місцевим господарським судом ці документи у позивача не витребовувались, не містять відомості щодо такого витребування і ухвали Господарського суду Полтавської області, якими відкладався розгляд справи.

Відповідно до ст.38, п.4) ст.68 ГПК України, якщо подані сторонами докази є недостатніми, господарський суд зобов'язаний витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

Враховуючи зазначене, а також те, що позивачем було перераховано одним платіжним дорученням №2036 від 8.10.2007 року загальну вартість юридичних послуг в розмірі 10000 грн. 00 коп., колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення адвокатських витрат підлягають задоволенню, проте з врахуванням приписів ст.49 ГПК України.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача адвоката, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

при задоволенні позову - на відповідача;

при відмові в позові - на позивача;

при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В цьому випадку позивача це стосувалось в частині доведення належними засобами доказування наявності підстав для стягнення заявлених сум у повному обсязі, водночас відповідача це стосувалось в частині доведення виконання грошового зобов’язання, відповідно до умов п’яти Договорів, або відсутності підстав для його виконання, чого сторонами належним чином зроблено не було.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 ГПК України).

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справив в їх сукупності, керуючись законом.

Статтею 104 ГПК України встановлено, що підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, державне мито покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, під час розгляду справи №4/105 місцевим господарським судом справи №4/106, 4/107, 4/108, 4/109 були об’єднані в одне судове провадження, тому колегія апеляційного господарського суду дійшла до висновку щодо необхідності розподілу судових витрат за подання позовної заяви та апеляційної скарги відповідно до ст.49 ГПК України, проте виходячи із загального розміру заборгованості, яка підлягає до стягнення, а саме 2228 грн. 70 коп.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що позивачем було зайво сплачене державне мито в розмірі 578 грн. 25 коп., оскільки позивачем заявлено до стягнення 15075 грн. 32 коп. (645 грн. 91 коп. (у справі №4/105) + 70 грн. 21 коп. (у справі №4/106) + 715 грн. 42 коп. (у справі №4/107) + 3753 грн. 42коп. (у справі №4/108) + 9890 грн. 36 коп. (у справі 4/109)), а тому розмір сплаченого державного мита мав би становити 150 грн. 75 коп. Проте, як вбачається з платіжних доручень №1910 про сплату державного мита за подання позовної заяви у справі №4/105 (том 1, арк. справи 5), №1912 про сплату державного мита за подання позовної заяви у справі №4/106 (том 2, арк. справи 5), №1911 про сплату державного мита за подання позовної заяви у справі №4/107 (том 3, арк. справи 5), №1909 про сплату державного мита за подання позовної заяви у справі №4/108 (том 4, арк. справи 5), №1908 про сплату державного мита за подання позовної заяви у справі №4/109 (том 5, арк. справи 5), №2300 про сплату державного мита за подання позовної заяви у справі №4/105, №2299 про сплату державного мита за подання позовної заяви у справі №4/106, №2297 про сплату державного мита за подання позовної заяви у справі №4/107, №2298 про сплату державного мита за подання позовної заяви у справі №4/108, №2301 про сплату державного мита за подання позовної заяви у справі №4/109 від 10.04.2008 року (наданих апеляційному господарському суду) скаржником було сплачено 729 грн. 00 коп. Таким чином, з Державного бюджету України на користь скаржника підлягає поверненню різниця сплаченого скаржником державного мита.

Водночас, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що скаржником було зайво сплачене державне мито в розмір 179 грн. 63 коп., оскільки скаржником була оскаржена сума, яку місцевий господарський суд призначив до стягнення, а саме 15075 грн. 32 коп., а тому розмір сплаченого державного мита мав би становити 75 грн. 37 коп. Проте, як вбачається з квитанції про сплату державного мита за подання апеляційної скарги №16513.13.2 від 4.03.2008 року скаржником було сплачено 255 грн. 00 коп. (том 6, арк. справи 7). Таким чином, з Державного бюджету України на користь скаржника підлягає поверненню різниця сплаченого скаржником державного мита.

Скасовуючи частково рішення місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст.49 ГПК України, приймає рішення про розподіл судових витрат пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що місцевим господарським судом були невірно застосовані норми матеріального права та неповно з’ясовано обставини, що мають значення для справи в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення пені та відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення адвокатських витрат, відповідно з чим рішення Господарського суду Полтавської області від 7.02.2008 року має бути скасовано частково. Поряд з цим, як вбачається з тексту апеляційної скарги, скаржник просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, за таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст.43, 33, 34, 43, 49, 99, 101, п.2) ст.103, ст.ст.104, 105 ГПК України, Київський міжобласний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Маранта, LTD»на рішення Господарського суду Полтавської області від 07.02.2008 року у справі №4/105 задовольнити частково.

2.          Рішення Господарського суду Полтавської області від 07.02.2008 року –у справі №4/105 скасувати частково.

3.          Резолютивну частину рішення Господарського суду Полтавської області від 07.02.2008 року –у справі №4/105 викласти наступним чином:

«Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ Нафта»до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маранта, LTD»задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Маранта LTD»(Полтавська область, м. Кременчук, проспект 50 років Жовтня, б.100, ), на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ Нафта»(м.Київ, вул. Пироговського, б.19, корпус 8, к.7, ) 2228 грн. 70 коп. 3% річних, 22 грн. 28 коп. – в якості відшкодування витрат по сплаті державного мита за розгляд справи в місцевому господарському суді, 17 грн. 44 коп. –в якості відшкодування витрат за інформаційно технічне забезпечення судового процесу, 1478 грн. 00 коп. – адвокатських послуг.

В частині стягнення пені –відмовити».

4.          Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ Нафта»(м.Київ, вул. Пироговського, б.19, корпус 8, к.7, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Маранта LTD»(Полтавська область, м.Кременчук, проспект 50 років Жовтня, б.100, ) 64 грн. 22 коп. - в якості відшкодування витрат по сплаті державного мита за подання апеляційної скарги.

5.          Повернути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ Нафта» (м.Київ, вул.Пироговського, б.19, корпус 8, к.7, ) 578 грн. 25 коп. –зайво сплаченого державного мита за розгляд справи місцевим господарським судом.

6.          Повернути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ««Маранта LTD»(м.Кременчук, Полтавська область, проспект 50 років Жовтня, б.100, ) 179 грн. 63 коп. –зайво сплаченого державного мита за подання апеляційної скарги.

7.          Доручити Господарському суду Полтавської області видати відповідні виконавчі документи та довідки про повернення державного мита.

8.          Копію цієї постанови суду надіслати сторонам у справі.

9.          Матеріали справи №4/105 повернути до Господарського суду Полтавської області.

З оригіналом згідно.                                                   Пом.судді Петренко В.А.

Головуючий суддя:                                                                      Поліщук В.Ю.

Судді:

Агрикова О.В.

Жук Г. А.

Дата відправки