СУД  ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2008 р.
Справа № 10/68

м. Чернівці
10-40 год.

За
позовом  заступника прокурора
Чернівецької області в інтересах держави в особі Головної державної інспекції
на автомобільному транспорті, від імені якої діє територіальне управління
Головавтотрансінспекції у Чернівецькій області

до
приватного підприємця ОСОБА_1, с. Магала Новоселицького району Чернівецької
області

про
стягнення штрафної санкції в сумі 1700 грн.

Суддя Т.І.Ковальчук

Секретар
судового засідання  Нікуліца І.С.

Представники:

Від
позивача - Сербенюк А.А., головний спеціаліст, дов. № 41/2-8-216 від 15.02.2008
р.

Від
відповідача -не з'явився

У
засіданні приймали участь -прокурор Філіпець В.П.

СУТЬ
СПОРУ:

Заступник
прокурора Чернівецької області звернувся з позовом в інтересах держави в особі
позивача до відповідача про стягнення штрафної санкції в сумі 1700 грн. за
порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, а саме перевезення
вантажу без ліцензійної картки.

Провадження
у справі відкрито ухвалою від 17.03.2008 р., справу до розгляду в судовому
засіданні призначено на 15.04.2008 р. за участю представників сторін та
прокурора, ухвалою від 15.04.2008 р. розгляд у судовому засіданні справи
відкладено на 14.05.2008 р. у зв'язку з неявкою відповідача та неподанням
пояснень на позов.

У
судове засідання 14.05.2008 р. відповідач повторно не з'явився, пояснень на
позов не подав, однак це не перешкоджає вирішенню спору, оскільки відповідача
належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання.

Позовні
вимоги обґрунтовані тим, що за результатами проведеної рейдової перевірки
транспортного засобу, який використовується відповідачем, посадовими особами
органу державного контролю на автомобільному транспорті виявлено порушення
вимог законодавства про автомобільний транспорт при перевезенні пасажирів, за
що до відповідача застосовано штрафну санкцію, яку останній у добровільному
порядку не сплатив.

У
судовому засіданні 14.05.2008 р. представник позивача і прокурор позов підтримали.

Заслухавши
пояснення учасників судового засідання, розглянувши матеріали справи,
встановивши фактичні обставини у справі, дослідивши та оцінивши надані докази,
проаналізувавши законодавство, що регулює спірні відносини, суд дійшов
висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Так,
судом встановлено наступне.

Відповідач
зареєстрований як фізична особа-підприємець 20.03.2007 р. (а.с. 13).

На
підставі завдання на перевірку № 033229 від 02.08.2007 р. посадовими особами
позивача 16.08.2007 р. було проведено рейдову перевірку, в ході якої
установлено, що відповідач здійснював перевезення вантажу на замовлення з с.
Горбово в м. Чернівці без ліцензійної картки, про що складено акт № 048268 від
16.08.2007 р. проведення перевірки додержання вимог законодавства про
автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів
автомобільним транспортом  (а.с. 8).

Факт
перевезення вантажу без ліцензійної картки підтверджується поясненнями
відповідача в акті від 16.08.2007 р.

Постановою
начальника Чернівецького територіального управління головної державної
інспекції на автомобільному транспорті від 06.09.2007 р. № 040957 до
відповідача застосовано фінансові санкції у сумі 1700 грн. за здійснення
вантажних перевезень на замовлення без ліцензійної картки (а.с. 9).

Добровільно
відповідач штрафні санкції не сплатив, зазначену постанову в установленому
порядку не оскаржував.

Засади
організації та діяльності автомобільного транспорту визначаються Законом
України “Про автомобільний транспорт” (далі -Закон). Цей Закон регулює
відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг,
органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами,
власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними
особами -суб'єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність
автомобільного транспорту та безпеку перевезень.

Ст.ст.
1, 29 Закону визначають автомобільного перевізника як фізичну або юридичну
особу, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення
пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. Виходячи з наданих позивачем
документів відповідач є автомобільним перевізником у розумінні Закону.

Відповідно
до ст. 5 Закону основним завданням державного регулювання та контролю у сфері
автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного
перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.

Ст. 6
Закону визначено, що урядовий орган державного управління з питань контролю на
автомобільному транспорті здійснює, зокрема, державний контроль за додержанням
суб'єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного
транспорту, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів
законодавчо регульованої сфери, що визначають організацію перевезення пасажирів
і вантажів автомобільним транспортом. Державному контролю підлягають усі
транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють
автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України. Державний
контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових,
позапланових і рейдових перевірок.

Порядок
здійснення державного контролю на автомобільному транспорті затверджено
постановою Кабінету Міністів України від 08.11.2006 р. Пунктом 3 цього Порядку
передбачено, що одним з органів державного контролю на автомобільному
транспорті є головна державна інспекція на автомобільному транспорті та її
територіальні управління.

Ст.
33 Закону автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на
договірних умовах, визначає суб'єкта господарювання, який відповідно до
законодавства та одержаної ліцензії надає послугу згідно з договором про
перевезення вантажу транспортним засобом, що використовують на законних
підставах.

Абз.
2 ч. 1 ст. 34 Закону передбачено, що автомобільний перевізник повинен
виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових
актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.

Згідно
зі ст. 48 Закону автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред'являти
особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у
сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні
перевезення, зокрема для фізичної особи, що здійснює вантажні перевезення на
договірних умовах такими документами є тому числі ліцензійна картка - документ,
який містить реєстраційні дані ліцензії та транспортного засобу (ст. 1 Закону).

Таким
чином, для здійснення перевезення вантажу відповідач повинен був мати
ліцензійну картку та пред'явити її посадовим особам позивача, які здійснювали
рейдову перевірку 16.08.2007 р., тобто суд дійшов висновку, що зафіксоване
актом № 048268 порушення дійсно мало місце.

Абз.
3 ст. 60 Закону за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без
оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону,
передбачено застосування штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян.

Посадові
повноваження керівника територіального органу позивача при винесенні постанови
від 06.09.2007 р. № 040957  не перевищено
(ст. 60 Закону, п. 27 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному
транспорті), однак суд зазначає, що вказана постанова винесена 06.09.2007 р. у
той час, як відповідача повідомлено, що розгляд матеріалів про порушення
відбудеться 22.08.2007 р. (а.с. 12). Отже, суд дійшов висновку, що позивачем
допущено порушення процедури застосування санкцій, передбаченої п.п. 25-27
Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті про розгляд
справи.

Окрім
того, відповідно до ст. 238 Господарського кодексу України за порушення
встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до
суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого самоврядування
адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або
майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його наслідків.
Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх
застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами.
Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.

Штраф
за порушення  вимог законодавства про
автомобільний транспорт підпадає під законодавче визначення
адміністративно-господарської санкції та є такою санкцією за своєю юридичною
сутністю.

Згідно
ст. 250 ГК України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані
до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення,
але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків,
передбачених законом.

З
огляду на те, що адміністративно-господарські санкції загалом і штрафи,
встановлені ст. 60 Закону України “Про автомобільний транспорт” зокрема, є
конфіскаційними, оскільки своїм наслідком мають вилучення державою у суб'єкта
господарювання основних чи оборотних коштів, іншого майна, їх застосування відповідно
до ст. 41 Конституції України моживе лише за рішенням суду.

З
врахуванням цього і звернення контролюючого органу до суду з позовом про
стягнення адміністративних санкцій у разі відмови суб'єкта господарювання від
їх сплати в добровільному порядку повинно бути в межах строків, установлених
ст. 250 ГК України. Зазначений висновок судом зроблено також з урахуванням
відповідної судової практики Верховного Суду України та Вищого
адміністративного суду України.

При
виявленні порушення відповідачем, зафіксованого актом перевірки від 16.08.2007
р., позов про стягнення з нього штрафу було пред'явлено 03.03.2008 р., тобто з
пропуском шестимісячного строку з дня виявлення порушення.

Відтак,
враховуючи порушення процедури застосування санкцій та пропуск строку,
установленого ст. 250 ГК України, у задоволенні позову належить відмовити. Для
такого висновку суду не має правового значення той факт, що постанова від
06.09.2007 р. № 040957 відповідачем не оскаржувалася і ним не подавалася заява
про застосування строків давності, оскільки застосування ст. 250 ГК України не
пов'язується з такими обставинами.

На
підставі викладеного, керуючись статтями 2, 17, 160-163, п. 6 Прикінцевих та
перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

1.          У позові відмовити.

Порядок апеляційного оскарження

Про
апеляційне оскарження рішення  суду  першої
інстанції спочатку  подається  заява.
Обґрунтування  мотивів  оскарження
і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються  в
апеляційній скарзі.

Заява  про
апеляційне  оскарження  та
апеляційна  скарга подаються до
адміністративного суду  апеляційної  інстанції
через суд  першої  інстанції,
який  ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається  особою,  яка  її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про
апеляційне  оскарження  постанови
суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її
проголошення,  а в разі   складення
постанови  у  повному
обсязі  відповідно  до статті 160 КАС України -  з
дня  складення  в
повному  обсязі.

Апеляційна  скарга
на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти
днів  після  подання
заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга
може  бути  подана
без  попереднього подання заяви
про апеляційне оскарження,  якщо скарга
подається  у строк, встановлений для
подання заяви про апеляційне оскарження.

У судовому засіданні
14.05.2008 р. оголошено вступну та резолютивну частину постанови. Повний текст
постанови підписано 14.05.2008 р.

Суддя                                                             Т.І. Ковальчук