донецький апеляційний
господарський суд
Постанова

Іменем України

21.05.2008
р.
справа №2/39

Донецький
апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:

суддів

за
участю представників сторін:

від
позивача:

Федоров
Є.Г., дов. б/н від 15.01.08р.,

від
відповідача:

ОСОБА_2,
дов. б/н від 29.02.08р.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1 м.Торез

на
рішення  господарського суду

Донецької області

від

01.04.2008
року

по
справі

№2/39

за
позовом

Відкритого
акціонерного товариства "Донецьке обласне підприємство автобусних
станцій" м.Донецьк

до

Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1м.Торез

про

стягнення
124487,40 грн., як безпідставно отриману сумму

В С Т А Н О В И В:

Рішенням
господарського суду Донецької області від 01.04.2008р. по справі № 2/39 позов
Відкритого акціонерного товариства “Донецьке обласне підприємство автобусних
станцій ” м. Донецьк до Суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи
ОСОБА_1 м. Торез про стягнення 124487,40грн. -задоволено повністю.

Стягнуто
з Суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 на користь Відкритого
акціонерного товариства “Донецьке обласне підприємство автобусних станцій
”  безпідставно отриману суму в розмірі
124487,4грн., витраті по сплаті державного мита в розмірі 1245грн. та витрати
на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 118грн.

Рішення
суду мотивоване тим, що сума податку  на
додану вартість, отримана  позивачем від
пасажира у складі вартості квитка підлягала
перерахуванню до бюджету, а фактичне
перерахування  суми відповідачу
здійснювалась за рахунок  власних коштів
позивача. Тобто,  позивачем фактично за
рахунок власних коштів здійснювались виплати відповідачу, на отримання яких
останній не мав законних підстав .

Не
погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач , Суб'єкт підприємницької
діяльності ОСОБА_1 м.Торез,  звернувся до
Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій
просить суд  скасувати рішення місцевого
господарського суду та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних
вимог.

В
обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на  те, що місцевим господарським судом не в
повному обсязі були  з'ясовані всі
обставини, які мають значення для розгляду справи, та рішення  винесено з порушенням норм  матеріального та процесуального права. При
цьому , відповідач зазначив, що проти отримання суми 746924,36грн. він не
заперечує , але , посилається на те , що до даної суми не було включено  суму ПДВ. Крім того , скаржник посилається на
те , що згідно з умовами договорів  №
332/3 від 31.12.05р., № 320/3 від 29.12.06р., № 354/3 від 14.11.06р., № 578/4
від 06.10.06р.  власними коштами позивача
є лише  винагорода в розмірі 10%. Таким
чином , відповідач вважає , що  грошові
кошти , отримані від громадян за здійснення перевезення є  власністю перевізника та не мають відношення
до власних коштів  ВАТ « ДОПАС». Вказує
також на відсутність доказів перерахування позивачем спірної суми до бюджету.

Позивач
у відзиві  на апеляційну скаргу , та
представник позивача в судовому засіданні , вимоги скаржника не визнав, вважає
скаргу безпідставною , а викладені в ній доводи такими , що не ґрунтуються на
вимогах діючого законодавства та фактичних обставинах справи.

Згідно
зі ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний
господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши
матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, що були присутні в
судовому засіданні,  судова колегія
встановила наступне.

ОСОБА_1
відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію НОМЕР_1 є суб'єктом
підприємницької діяльності та відповідно до Ліцензії міністерства транспорту та
зв'язку України НОМЕР_2 основним видом його діяльності є надання послуг з
перевезення пасажирів автомобільним транспортом загального користування.

31.12.2005р.,
06.10.2006р., 14.11.2006р. та 29.12.2006р. між Відкритим акціонерним
товариством “Донецьке обласне підприємство автобусних станцій ”  та Суб'єктом підприємницької діяльності -
фізичною особою ОСОБА_1 , як перевізником , були  укладені договори № 323/3, № 578/4, № 354/3,
№ 320/3, зазначені договори є тотожними за умовами.

Згідно
з вищевказаними  договорами,  Об'єднання за дорученням Перевізника приймає
на себе зобов'язання по організації на території власних автостанцій
(автовокзалів) процесу відправлення пасажирів транспортом перевізника, продажу
квитків населенню на проїзд та перевезення багажу, надання інших послуг
населенню згідно з Правилами надання послуг пасажирського автомобільного
транспорту.

Відповідно
до п.2.1.2. Договорів (окрім договору № 578/4 від 06.10.2006р.) об'єднання
зобов'язано здійснювати своєчасну попередню та поточну продажу проїзних та
багажних білетів на рейсові автобуси населенню у касах автостанцій
(автовокзалів) відповідно з Таблицею вартості проїзду та перевозу багажу, яка
надається перевізником та затверджується замовником перевезень (Донецькою
облдержадміністрацією у внутрішньообласних перевезеннях чи Державним
департаментом    автомобільного
транспорту у міжобласному сполученні) згідно вимог діючого законодавства.

Положеннями   ч.2 ст. 7 Закону України "Про
транспорт" передбачено , що розрахунки із споживачами  послуг транспорту загального користування
проводяться на основі чинних тарифів у порядку, визначеному кодексами
(статутами) окремих видів транспорту та іншими актами законодавства України.

Постановою
Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1996 р. N 1548 "Про встановлення
повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо
регулювання цін (тарифів)" (абз.34 п.12 додатку) передбачено, що обласні
державні адміністрації наділені повноваженнями з регулювання (встановлення)
тарифів на перевезення пасажирів і багажу автобусами, які працюють у звичайному
режимі руху, в приміському та міжміському внутрішньообласному сполученні.

Розпорядженням
Донецької обласної державної адміністрації № 362 від 23.09.2006р. для всіх
суб'єктів підприємницької діяльності, що здійснюють перевезення, встановлений
тариф на перевезення 1 пасажиру на відстань 1 кілометр у розмірі 0,10 грн.

Тобто,
законодавством встановлено обов'язок здійснювати розрахунки між пасажирами та
перевізниками на внутрішньообласних та приміських автобусних маршрутах
загального користування відповідно до затверджених тарифів.

В
таблицях, що затверджені облдержадміністрацією, у якості примітки вказано, що
покладений у її основу тариф за 1 км. складає 0,10 грн. без ПДВ. В таблицях, що
погоджені з Державним департаментом автомобільного транспорту, також зазначені
тарифи 10 копійок за 1 км. без ПДВ.

Як
вбачається з матеріалів справи  та
підтверджується   платіжними відомостями
про видачу грошових коштів від реалізації білетів та видатковими касовими
ордерами , за період з 01.01.2006р. по 31.12.2007р. відповідачу було виплачено
грошові кошти у сумі 746924,36 грн., що не заперечується відповідачем .

Крім
того , матеріали справи містять документи, які свідчать, що в період  з 01.01.2005р. по 31.12.2007р. відповідач був
платником єдиного податку.

Перевіривши
повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та правильність їх
юридичної оцінки, заслухавши пояснення та доводи повноважних представників
сторін , що були присутні в судовому засіданні , колегія суддів Донецького
апеляційного господарського суду дійшла висновку про необґрунтованість
апеляційної скарги, та  відповідність
оскарженого судового акта зі справи вимогам чинного законодавства з таких
підстав.

Відповідно
до ст. 32 Закону України “Про автомобільний транспорт”, відносини
автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних
маршрутах загального користування із власниками автостанцій визначаються
договором. Предметом договору автомобільного перевізника, що здійснює
перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, з
власниками автостанцій є надання послуг та виконання робіт, пов'язаних з
відправленням і прибуттям пасажирів.

Власники
автостанцій зобов'язані укласти договір з автомобільним перевізником, що
здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування,
тільки за наявності в нього договору із органами виконавчої влади та органами
місцевого самоврядування про організацію перевезення на  автобусних маршрутах загального користування
чи дозволу органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на
обслуговування маршрутів загального користування, що пролягають через цю
автостанцію.

Як
про це було зазначено вище , між позивачем та відповідачем  були укладені договори про надання послуг та
виконання робіт, пов'язаних з відправленням і прибуттям пасажирів.

При
цьому , судова колегія вважає безпідставними посилання  відповідача на те , що дані договори є
договорами  поруки, оскільки це
твердження спростовується матеріалами справи та змістом самих договорів.

В
період  з 01.01.2005р. по 31.12.2007р.
відповідач був платником єдиного податку, що підтверджується матеріалами
справи.

Відповідно
до п.п. 3.1.1 п. 3.1 ст. З Закону України "Про податок на додану
вартість" об'єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з
поставки товарів та послуг, місце надання яких знаходиться на митній території
України. Абзацом "а" пункту 10.1 статті 10 цього вказаного
Закону  встановлено, що особами,
відповідальними за нарахування, утримання та сплату (перерахування) податку до
бюджету, є платники податку.

Датою
виникнення податкових зобов'язань з поставки товарів (робіт, послуг) вважається
дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше:

- або
дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника
податку як оплата товарів (робіт, послуг), що підлягають поставці, а у разі
поставки товарів (робіт, послуг) за готівкові грошові кошти - дата їх
оприбуткування в касі платника податку, а при відсутності такої - дата
інкасації готівкових коштів у банківській установі, що обслуговує платника
податку;

- або
дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) - дата оформлення документа,
що засвідчує факт виконання робіт (послуг) платником податку.

Таким
чином , судом першої інстанції вірно встановлено , що  датою виникнення податкового зобов'язання у
позивача у відповідності до п. 7.3.1 Закону України “Про податок на додану
вартість” є факт виконання зобов'язань з продажу квитків.

При
цьому , слід зазначити , що  податкові
накладні відповідачу не надавались та не виписувалися, оскільки у відповідача в
силу його системи оподаткування не виникає податковий кредит, оскільки він не є
платником податку на додану вартість.

Тому
, посилання скаржника  на те , що  відсутність податкових накладних , як єдиного
розрахункового  документу , свідчить про
ненарахування та невиплату відповідачу ПДВ , судова колегія  з урахуванням вищенаведеного вважає
необгрнутованим.

Згідно  з
пунктом   6   Указу
Президента  України   "Про
спрощену  систему оподаткування,
обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" суб'єкт малого  підприємництва, який сплачує єдиний податок,
не є платником податку на додану вартість, крім випадку, коли юридична особа
обрала спосіб оподаткування доходів за єдиним податком за ставкою 6 відсотків.
Отже,    на    послуги
з    перевезення    пасажирів,    що
надаються  підприємцями -
платниками єдиного податку, не повинен нараховуватися податок на додану
вартість.

З
урахуванням вищевказаного та  вимог
Закону України “Про податок на додану вартість ” судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції про те , що у позивача при продажу квитків
завжди виникало податкове зобов'язання, щодо нарахування та сплати податку на
додану вартість до державного бюджету, та такий
податок підлягав сплаті Державний бюджет. Крім того кошти отримані від
продажу квитків повністю з урахуванням ПДВ сплачувалися відповідачу з каси ВАТ
“Донецьке обласне підприємство автобусних станцій ” за винятком 10%,
винагороди, що передбачені умовами договорів.
Таким чином, суми з податку на додану вартість по кожній операції
нараховувалися з перевищенням та сплачувався позивачем двічі, а саме до
державного бюджету та відповідачу.

На
виконання умов Договору за кожним маршрутом складена таблиця вартості проїзду.
При цьому, фактично вартість проїзду розрахована з урахуванням податку на
додану вартість (20%).

Таким
чином , за договорами від 31.12.2005р. № 332/3, від 06.10.2006р. № 578/4, від
14.11.2006р. № 345/3, від 29.12.2006р. № 320/3 відповідачу мали виплачуватися
грошові кошти у розмірі, передбаченому тарифом без нарахування ПДВ.

Вказана
правова позиція збігається з позицією Державної податкової адміністрації у
Донецькій області. Матеріали справи містять
лист  Державної податкової
адміністрації у Донецькій області від 26.01.2006р. ( т. 1 , а.с. 58-59),  в якому зазначено, що базою оподаткування ПДВ
послуг автотранспортного підприємства є загальна продажна вартість квитка, до
складу  якої включається вартість послуги
перевізника та послуг автостанції.

Якщо
перевізником виступає неплатник ПДВ, то згідно з умовами укладеної угоди
автостанція повинна перерахувати йому суму вартості перевезення за вирахуванням
комісійної винагороди. При цьому сума ПДВ, яка вказана автостанцією у вартості
квитка перевізнику - неплатнику ПДВ, не перераховується.

Однак
, як це було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами
справи та поясненнями сторін ,  за період
з 01.01.2006р. по 31.12.2007р. відповідачу було виплачено грошові кошти у сумі
746924,36 грн. , з урахуванням  суми
податку на додану вартість у розмірі 124487,40 грн.

Тобто,
сума податку  на додану вартість,
отримана  позивачем від пасажира у складі
вартості квитка підлягала  перерахуванню
до бюджету, а фактичне
перерахування  суми того ж розміру  відповідачу здійснювалась за рахунок  власних коштів позивача.

Відповідно
до положень  ст. 1212 Цивільного
кодексу  України, особа, яка набула майно
або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої
правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути
потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава,
на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно
зі ст. 83 Цивільного кодексу  України
особа, яка є власником цього майна, має
право вимагати безпідставне набуте майно .

Таким
чином , судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те ,
що  позивачем фактично за рахунок власних
коштів здійснювались виплати відповідачу, на отримання яких останній не мав
законних підстав.

Крім
того , як вбачається з матеріалів справи , позивачем на адресу відповідача
03.01.2008р. було направлено лист № 09/05 з вимогою повернути безпідставно
отримані кошти , який відповідачем  був
залишений без відповіді та задоволення.

Положеннями  ст. 530 Цивільного кодексу  України встановлено : якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей
строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням
цієї події.

Якщо  строк
(термін)  виконання  боржником
обов'язку  не встановлений або
визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його
виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Таким  чином, суд першої інстанції правомірно
визначив вимоги позивача обґрунтованими
та  доведеними належним чином .

З
огляду на викладене, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення
господарського суду  не підлягає
скасуванню, так як відповідає фактичним обставинам справи та чинному
законодавству, а мотиви, з яких надана апеляційна скарга не можуть бути
підставою для його скасування.

На
підставі викладеного та керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського
процесуального кодексу України, колегія суддів Донецького апеляційного
господарського суду, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну
скаргу  суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1 м.Торез на рішення господарського суду  Донецької області від 01.04.2008р. у
справі  № 2/39- залишити без задоволення.

Рішення
господарського суду Донецької області від 01.04.2008р. у справі  № 2/39 - залишити без змін.

Постанова
набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову
апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України
у касаційному порядку через апеляційний господарський суд.

Результати
розгляду апеляційної скарги оголошені в судовому засіданні.

Повний
текст постанови підписаний 21.05.08р.

Головуючий

Судді: