ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2008 Справа № 30/46-08

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді –Тищик І.В. (доповідач),

суддів – Кузнецової І.Л., Чимбар Л.О.

при секретарі –Врона С.В.

за участю представників

позивача: Шульгат В.В.

відповідача: не з’явився

третя особа: не з’явився

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю „Саліко” на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.06.2008 року у справі №30/46-08

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю „Саліко”, м. Павлоград Дніпропетровської області

до виконавчого комітету Богуславської сільської ради, с. Богуслав Павлоградського р-ну Дніпропетровської обл.

третя особа Павлоградська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, м. Павлоград Дніпропетровської області

про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2008 року позивач звернувся до господарського суду з вимогою про визнання за ним права власності на недобудовані будівлі і споруди виробничо-технологічного комплексу, які розташовані по вул. Тернівська, 2 села Богуслав Павлоградського району Дніпропетровської області.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 12.06.2008 року у справі № 30/46-08 (суддя Євстигнеєва Н.М.) в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Вмотивовуючи рішення, господарський суд послався на те, що відсутність доказів того, що право власності позивача на недобудовані споруди оспорюється або не визнається відповідачем; посилання на неможливість добудови та перепланування виробничої бази та необхідність отримання банківського кредиту не свідчить про наявність у відповідача інтересу до спірних об’єктів та оспорювання його права на ці об’єкти; в силу приписів ч. 3 ст. 331 ЦК України позивач не позбавлений права укласти договір щодо об’єкта незавершеного будівництва на підставі інших (не правоустановчих) документів.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду, позивач звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення господарського суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. При цьому скаржник посилається на виникнення у нього права власності на недобудовані будівлі, як у набувача за договором, з моменту передачі речі відповідно до ч. 1 ст. 128 Цивільного кодексу Української РСР; на безпідстав- ність застосування господарським судом до спірних правовідносин положень ст. 331 ЦК України; на правомірність звернення позивача з позовом на підставі ст. 392 ЦК України.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу вважає обґрунтованою відмову в задоволенні позовних вимог з посиланням на приписи ст. 331 ЦК України.

Третьою особою відзив на апеляційну скаргу наданий не був.

Відповідач та третя особа про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, однак, наданим процесуальним правом на участь в засіданні суду апеляційної інстанції не скористалися. Враховуючи те, що залучені до справи документи дозволяють визначитися відносно законності оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників останніх.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Як убачається з матеріалів справи, 03.03.2003р. на підставі договору купівлі-продажу об’єктів нерухомого майна, зареєстрованого на Промисловій товарній біржі 03.03.03р. за № 03/01, закрите акціонерне товариство „Автобаза №7” продало, а товариство з обмеженою відповідальністю „Саліко” купило недобудовані споруди виробничо-технологічного комплексу, позначені на генеральному плані за №1,2,3,4,5,6,14,15,16,20, які розташовані по вул. Тернівській, 2 у с. Богуслав на земельній ділянці Богуславської сільської ради.

Придбані об’єкти були передані позивачу за актом прийому-передачи від 03.03.2003 року.

22.04.2008р. позивач звернувся до господарського суду з вимогою про визнання за ним права власності на вказані недобудовані будівлі і споруди.

В силу ч. 1 ст. 128 Цивільного кодексу Української РСР, норми якого діяли на момент укладання угоди, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до цієї норми право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку, або незаконність права власності не випливатиме із закону.

Відповідно до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. №7/5 та зареєстрованого Міністерством юстиції України 18.02.2002р. за №157/6445, правовий режим об’єктів нерухомості передбачає їх державну реєстрацію та оформлення права власності на об’єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності за зразком установленої форми.

Реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації.

Договір купівлі-продажу є правовстановлювальним документом, на підставі якого проводиться реєстрація прав власності на об’єкти нерухомого майна.

Реєстрації підлягають права власності тільки на об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено, та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Придбані позивачем об’єкти в установленому порядку не зареєстровані, оскільки нормами чинного законодавства не передбачена можливість державної реєстрації недобудованих споруд.

На момент звернення позивача до суду статус (певний стан) придбаних об’єктів, права та обов’язки товариства щодо цього майна не змінилися.

За вказаних обставин господарським судом правомірно застосовані норми Цивільного кодексу України, що набрав чинності з 01.01.04р., оскільки в силу п. 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу положення останнього застосовуються до тих прав і обов’язків, що продовжують існувати після набрання ним чинності.

Набуття права власності на об’єкти незавершеного будівництва регламентується ст. 331 ЦК України, частиною 2 якої встановлено: якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

В свою чергу, умовами для здійснення державної реєстрації об’єктів нерухомого майна (у даному випадку-недобудованих споруд) є завершення їх будівництва та прийняття нерухомого майна до експлуатації.

Таким чином, цивільно-правові норми, діючі до прийняття Цивільного кодексу України та після його прийняття, узгоджуються між собою.

Відповідно до ч. 3 вищевказаної статті до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Колегія суддів зважає на те, що позивач, заперечуючи правомірність застосування господарським судом приписів ст.331 ЦК України, просив визнати за ним право власності на недобудовані споруди саме на підставі цієї статті.

На момент звернення до суду ч. 4 ст. 331 ЦК України, відповідно до якої суд за заявою заінтересованої сторони мав право визнати її власником недобудованого нерухомого майна, втратила чинність згідно Закону України від 15.12.05р. №3201-ІУ.

Статтею 392 ЦК України передбачено право власника майна на звернення з позовом про визнання його права власності на майно та визначений перелік підстав, за наявності яких виникає це право, а саме: якщо це право оспорюється, якщо не визнається іншою особою, у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту даної статті убачається, що вказаний перелік підстав є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Твердження скаржника про те, що ст. 392 ЦК України не виключає звернення з позовом про визнання права в інших випадках не узгоджується з приписами цієї норми.

Визнання права є способом захисту, який застосовується у випадку спору між суб’єктами цивільного права з приводу наявності чи відсутності відповідних правовідносин, однак, матеріали справи не містять доказів наявності такого спору.

На момент розгляду справи договір купівлі-продажу об’єктів нерухомого майна, будівництво яких не завершено, є чинним, відповідає приписам діючого законодавства, недійсним в установленому законом порядку не визнаний. Даним договором посвідчується правомірність набуття позивачем права власності на вказані об’єкти, це право не оспорюється і визнається відповідачем. Порядок подальшого оформлення вказаних об’єктів визначений нормами чинного законодавства, право позивача на укладення договорів щодо об’єктів незавершеного будівництва передбачене ч. 3 ст.331 ЦК України.

За вказаних обставин господарський суд правомірно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

З огляду на відповідність висновків, викладених в рішенні господарського суду, обставинам справи та чинному законодавству, вимоги скаржника про скасування останнього являються безпідставними і не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 99, 101, 103-105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2008 року у справі № 30/46-08 залишити без змін, а апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю „Саліко” - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом одного місяця до Вищого господарського суду України.

Головуючий І.В. Тищик

Судді: І.Л.Кузнецова

Л.О.Чимбар

Дата підписання постанови –07.08.2008р.