ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2008 р.

№ 4/461

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Божок В.С.- головуючого,

Костенко Т.Ф.,

Полянський А.Г.

розглянувши матеріали касаційної скарги та касаційного подання

Оболонської районної у м. Києві Ради

Заступника прокурора м. Києва

на постанову

Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2008

у справі

господарського суду м. Києва

за позовом

Першого заступника прокурора Оболонського району м. Києва в інтересах держави в особі Оболонської районної у м. Києві Ради

до:

1.Дочірного підприємства акціонерного товариства відкритого типу "Укрліфт" спеціалізованого ремонтно-будівельного управління "Ліфт-3"; 2.Акціонерного товариства відкритого типу "Укрліфт"; 3.Товариства з обмеженою відпо-відальністю "Маркет-Сервіс 3"; 4.Відкритого акціонерного товариства "Укркомплектавтома-тика"; 5.Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр розвитку інвестицій і бізнесу"

третя особа

Комунальне підприємство "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна"

про

визнання недійсними угод, визнання права власності на об'єкти

в судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача:

не з'явилися

від відповідачів:

1. не з'явилися; 2. не з'явилися; 3. не з'явилися; 4. не з'явилися; 5. Пушко С.В.-дов. від 02.07.2008

від 3-ої особи:

не з'явилися

від Генеральної прокуратури:

Івченко О.А.- прокурор відділу –посв.№194 від 27.11.2007

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва від 05.03.2008 позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсними:

-договір купівлі-продажу від 26.04.2005, укладений ДП "Спеціалізованим ремонтно-будівельним управлінням "Ліфт-3" та АТВТ "Укрліфт" нежитлового будинку № 36-В, площею 1814,0 (1803,4) кв.м, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Г.Дніпра,

-договір купівлі-продажу від 23.09.2005, нежитлового будинку № 36-В, площею 1814,0 (1803,4) кв.м. укладений АТВТ “Укрліфт” та ТОВ "Маркер-Сервіс-3", який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Г. Дніпра;

-договір купівлі-продажу від 28.12.2005 нежитлового будинку № 36-В, площею 1814,0 (1803,4) кв.м. укладений ТОВ "Маркер-Сервіс-3" та ВАТ "Укркомплектавтоматика", який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Г. Дніпра;

-договір купівлі-продажу від 13.02.2006 нежитлового будинку № 36-В, площею 1814,0 (1803,4) кв.м. укладений ВАТ “Укркомплектавтоматика” та ТОВ “Центр розвитку інвестицій і бізнесу”, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Г. Дніпра.

Визнано право власності на нежилий будинок № 36-В, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Г. Дніпра за Оболонською районною у м. Києві Радою.

Позовні вимоги в частині зобов’язання Київського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна здійснити реєстрацію права власності на нежилий будинок та внести ці відомості до Державного реєстру прав власності залишено без розгляду .

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2008 рішення господарського суду м. Києва від 05.03.2008 скасовано, з прийняттям нового рішення,яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постанова мотивована тим, що відповідно ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), то власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, коли майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом не з їхньої волі іншим шляхом.

Позивач вважає себе законним власником спірного приміщення, проте він не є стороною у правочинах визнаних недійсними.

Не погоджуючись з постановою суду Оболонська районна у м. Києві рада та заступник прокурора м. Києва звернулися до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою та касаційним поданням і просять її скасувати та залишити в силі рішення господарського суду м. Києва посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 19, 144 Конституції України, ст. ст. 26, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування", Закон України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" ст.388 Цивільного кодексу України,

Оболонська районна у м. Києві рада подала клопотання про відкладення розгляду касаційної скарги з неможливістю його представника прибути в засідання із-за хвороби.

Дане клопотання не підлягає задоволенню з тих підстав, що Оболонська районна у м. Києві рада є юридичною особою і тому зобов’язана була забезпечити, при необхідності, явку іншого представника. Доказів перебування на лікарняному представника суду не надано. До того ж ухвалою доведено до відома сторін, що нез’явлення представників в засідання не є перешкодою для розгляду касаційної скарги.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при винесенні оспорюваного судового акта, знаходить необхідним в задоволенні касаційної скарги відмовити а касаційне подання відхилити.

Господарським судом встановлено, що 27.06.1998 III сесією XXIII скликання Мінської районної ради м. Києва прийнято рішення № 3/4 „Про передачу у власність спеціалізованому ремонтно-будівельному управлінню „Київліфт-3" нежитлового будинку по вул. Г. Дніпра, 36-В" , відповідно до якого зазначений будинок площею 1814 кв. м. та вартістю 1 000 000 грн. передано СРБУ „Київліфт-3" в рахунок погашення боргів за технічне обслуговування ліфтів району.

За актом приймання-передачі основних засобів № 8 від 12.08.1998 будинок по вул. Г.Дніпра, 36-В переданий СРБУ "Київліфт-3".

30.09.2003 Оболонською районною в м. Києві радою (правонаступником Мінської районної у м. Києві ради) на XIV сесії II скликання прийнято рішення № 14/11 „Про скасування рішення Мінської районної ради від 27.06.1998 за №3/4, пунктом 1 якого рішення № 3/4 від 27.06.1998 визнано таким, що втратило чинність.

На підставі вказаного рішення дочірньому підприємству акціонерного товариства відкритого типу „Укрліфт" СРБУ „Ліфт-3" (правонаступник СРБУ „Київліфт-3") повернено 1000000 грн.

Дане приміщення прийнято на баланс комунального підприємства „Управління житлового господарства" Оболонського району м.Києва (в подальшому, зокрема 21.01.2004 переданий на баланс КП "Оболоньліфтсервіс").

Рішенням господарського суду м. Києва від 22.11.2004 у справі №3/431 задоволено позовні вимоги ДП АТВТ "Укрліфт" СРБУ „Ліфт-3" до Оболонської районної в м. Києві ради та Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна, площею 1814 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Г. Дніпра, 36-В.

26.01.2005 Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна здійснено реєстрацію права власності на спірну будівлю за ДП АТВТ "Укрліфт" спеціалізованого ремонтно-будівельного управління "Ліфт-3" (реєстрова книга № 109-П-141 за реєстровим № 7085-П).

Господарським судом також встановлено, що договір купівлі-продажу, згідно якого відповідач-1 продав приміщення відповідачеві-2 укладений 26.04.2005. Рішення господарського суду м. Києва у справі № 3/431 від 22.11.2004, яким визнано право власності на вказане приміщення, скасовано постановою Вищого господарського суду України лише 02.06.2005.

Однак, на момент відчуження спірного приміщення (26.04.2005) вищевказане рішення суду як правовстановлюючий документ на приміщення було чинним та не було скасовано. Виконання даного рішення не зупинялось. Приміщення не знаходилось під забороною на відчуження.

На підставі цього, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що особи, які уклали договори купівлі-продажу (покупці) приміщення, не можуть вважатися недобросовісними набувачами у розумінні ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, оскільки придбали приміщення в осіб, які на момент продажу, до скасування згаданого рішення господарського суду і до визнання оспорюваних правочинів недійсними, мали право на продаж спірного приміщення.

За нормами ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Пунктом 10 ст. 59 Закону України “Про місцеве самоврядування” встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Тобто, чинним законодавством визначено спосіб, в який можна скасувати рішення районної в місті ради. Саме в цей спосіб Оболонська районна в м. Києві рада мала ставити питання про скасування рішення свого попередника - Мінської районної в м. Києві ради.

Інших способів скасування рішення районної в місті ради чинним законодавством не передбачено.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи те, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено права районної в місті ради скасовувати свої ж рішення, скасування згаданого рішення було проведено з грубими порушеннями чинного законодавства.

В порушення ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України суд першої інстанції застосував акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає законодавству України.

Відповідно ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсною угоди, стороною в якій така особа не є, тобто, з застосуванням правового механізму, встановленого ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, незалежно від того чи відповідає спірна угода закону.

Позивач вважає себе законним власником спірного приміщення, однак, як встановлено судом апеляційної інстанції, він не є стороною жодного з правочинів.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що Київським апеляційним господарським судом дана правильна юридична оцінка обставинам справи, тому постанова відповідає чинному законодавству України та обставинам справи і підстав для її скасування немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1115, п.1 ст. 1119, ст.11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційне подання відхилити.

В задоволенні касаційної скарги відмовити.

Постанову від 17.04.2008 Київського апеляційного господарського суду зі справи № 4/461 залишити без змін.

Головуючий В.С. Божок

Судді Т.Ф.Костенко

А.Г.Полянський