Харківський апеляційний
господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26»травня 2008 року                                         Справа
№ 52/47-08

Колегія суду у складі:

Головуючий
суддя  Істоміна
О.А.(доповідач),судді  Пуль О.А., Кравець
Т.В.

при
секретарі Пархоменко О.В.

за
участю представників сторін:

позивача -  ОСОБА_2., представник, дов. № 340 від
02.02.2008 р.

відповідача - Калініченко
О.В., представник,  дов.  від 19.12.2007 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні
Харківського апеляційного господарського суду у м. Харкові апеляційну скаргу (вх.
№ 944Х/2) Фізичної особи -підприємця ОСОБА_1, м. Харків на рішення
господарського суду Харківської області від 01 квітня 2008 року по справі №
52/47-08

за позовом Фізичної особи
-підприємця ОСОБА_1, м. Харків

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Комерційний банк «Дельта», м. Київ

про визнання частково недійсним кредитного
договору

встановила:

У лютому 2008 року позивач звернувся до господарського суду з
позовною заявою, в якій просив визнати недійсним пункт 3.6 кредитного договору
№ 002-20050-110706 від 11 липня 2006 року, що був укладений між ФОП ОСОБА_1та
ТОВ «Комерційний банк «Дельта»та просив стягнути з відповідача на свою користь
суму сплаченого державного мита та витрат на інформаційно -технічне
забезпечення судового процесу.

Рішенням господарського суду Харківської області від 01 квітня
2008 року (суддя Білоусова Я.О.)  у
позові відмовлено.

Позивач, не погоджуючись
з рішенням господарського суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення господарського суду Харківської області від 01 квітня 2008
року та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю, вважаючи його
винесеним в порушення вимог чинного законодавства, виходячи із наступних підстав.

Апелянт вважає,
що посилання суду першої інстанції на положення статті 627, частини 1 статті
628, частини 1 статті 638 і частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України є
неправомірним, оскільки при вирішенні даного спору пріоритет мають норми які
встановлені в господарському, а не в цивільному кодексі, тому що у частині 2
статті 9 Цивільного кодексу України  про
застосування Цивільного кодексу України вказано, що законом можуть бути
передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.
Отже, на думку апелянта, застосування Цивільного кодексу України у сфері
господарювання лише можливе, оскільки загальним правилом є те, що
підприємницькі відносини, регулюються правилами які встановлені у
Господарському кодексі України. При цьому, апелянт посилається на статтю 1
Господарського кодексу України яка визначає основні засади господарювання
діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими
учасниками відносин у сфері господарювання. Крім того, апелянт вважає, що
спеціальний закон знаходить застосування у випадках, якщо банкетні норми
кодифікованих нормативно -правових актів відсилають до спеціального закону, про
що йдеться у частині 1 статті 231 Господарського кодексу України, якою
передбачено, що законом щодо окремих видів
зобов'язань може бути визначний розмір штрафних санкцій, зміна якого за
погодженням сторін не допускається. Це передбачено і частиною 4 статті 231
Господарського кодексу України в якій встановлено, що тільки у тому випадку якщо
розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі,
передбаченому договором.   Таким окремим
зобов'язанням, яке регулюється правилами спеціального закону є договірні
правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо
відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Відтак, при
вирішенні даного спору суд мав застосувати норми спеціального закону «Про
відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»яким
передбачено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не
може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується пеня.

Розглянувши матеріали
справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення
представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом
норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

11 липня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю
«Комерційний банк «Дельта»та фізичною особою -підприємцем ОСОБА_1було укладено
кредитний договір № 002-06 (аркуші справи 7-8).

Пунктом 1.1 вказаного договору передбачено, що кредитор
(відповідач у справі) надає позичальнику (позивач у справі) грошові кошти у
сумі 19884,90 грн. на умовах, визначених у цьому договорі, із остаточним
терміном повернення кредиту та сплати процентів і комісійних не пізніше ніж 10
лютого 2008 року, зі сплатою процентів за користування кредитом з розрахунку.

Статтею 2 договору встановлено порядок надання кредиту та оплата
всіх плат за договором. У тому числі, пунктом 2.3 передбачено, що за
користування кредитом позичальник сплачує кредитору проценти, виходячи зі
ставки 5% в рік.

Пунктом 2.5 передбачено, що за ведення кредитної справи
позичальник сплачує кредитору плату в розмірі 2,99% в місяць.

За умовами  кредитного
договору, позичальник зобов'язався у разі порушення строків сплати платежів,
які включають заборгованість за кредитом, заборгованість по сплаті процентів та
плати за ведення кредитної справи сплатити на користь кредитора штрафні санкції
(пеню) в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення (пункт 3.6
договору).

Як видно з матеріалів справи, вказаний пункт договору є предметом
даного спору. Позивач просив господарський суд визнати його недійсним, оскільки
він суперечить чинному законодавству.

Господарський суд, приймаючи рішення про відмову у позові, виходив
з того, що сторони на момент підписання договору у встановленому законом
порядку узгодили його зміст та, відповідно, умови на яких він був укладений,
про що свідчать підписи кредитора та позичальника, правомірно включивши до умов
договору положення щодо розміру неустойки у разі порушення строків сплати
платежів з боку позичальника.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

У відповідності до положень статті 627 Цивільного кодексу України,
сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України
зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного
законодавства.

У відповідності до частини 1 статті 638 Цивільного кодексу
України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з
усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також ті умови, щодо яких за заявою сторони має бути
досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України, зазначається, що
підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину
стороною  (сторонами) вимог, які
встановлені частинами першою -третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього
Кодексу. Зокрема, умовами чинності (дійсності) правочину є такі вимоги : 1)
зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3)
волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній
волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має
бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що зумовлені ним; 6)
мають бути дотримані спеціальні вимоги до укладання певних видів правочинів.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України, передбачено, що
якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або
інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (спірний пункт
правочину).

Таким чином, з урахуванням наведених положень законодавства,
підстави для визнання недійсним пункту 3.6 кредитного договору №
002-20050-110706 від 11 липня 2006 року відсутні.

Крім того, слід зазначити, відповідно до положень частини 2 статті
551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її
розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір
неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Як вбачається з матеріалів справи, спірним пунктом кредитного
договору за згодою сторін встановлена договірна неустойка за несвоєчасне
виконання грошового зобов'язання в розмірі 1% від простроченої суми за кожен
день прострочення.

Разом з тим, згідно Закону України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»від 22 листопада 1996 року за
прострочку грошових зобов'язань, суб'єктами яких є підприємства, установи та
організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні
особи - суб'єкти підприємницької діяльності, боржники сплачують кредиторам пеню
в розмірі, що встановлюється за договором, та не може перевищувати подвійної
облікової ставки Національного банку України, що діяла на період, за який сплачується
пеня.

Частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України передбачено,
що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не
може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується пеня.

Тобто, наведені положення законодавства передбачають
«обчислення»та «сплату»неустойки і не обмежують сторони при підписанні
господарських договорів, але за умови задоволення позовних вимог кредитор
(відповідач у справі) по спірному договору буде позбавлений свого законного
права на нарахування неустойки взагалі.

Отже, положення законодавства щодо не перевищення подвійної
облікової ставки Національного банку України, можуть бути застосовані судом або
кредитором при нарахуванні або стягненні неустойки, але не являються умовою яка
тягне за собою часткову недійсність правочину.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що
оскаржуване позивачем рішення господарського суду Харківської області від 01
квітня 2008 року прийняте у відповідності до матеріалів справи, фактичних
обставин та чинного законодавства.

Заперечення, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути
підставою для скасування оскаржуваного рішення суду по даній справі, тому
рішення господарського суду Харківської області від 01 квітня 2008 року
залишається без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

На підставі
викладеного, та керуючись статтею 99, пунктом 1 частини 1 статті 103, статтею
105 Господарського процесуального кодексу України,-

постановила:

Апеляційну скаргу Фізичної особи -підприємця ОСОБА_1  залишити без задоволення.

Рішення
господарського суду Харківської області від 01 квітня 2008 року по справі №
52/47-08 залишити без змін.

Повний текст
постанови підписано 30 травня 2008 року.

Головуючий суддя                                    Істоміна
О.А.

суддя
Пуль О.А.

суддя
Кравець Т.В.