СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Постанова

Іменем України

05 червня 2008 року

Справа № 20-2/389

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Черткової І.В.,

суддів                                                                      Гоголя Ю.М.,

Плута В.М.,

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився;

відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу дочірнього підприємства "Спеціалізоване ремонтно-будівельне управління "Севастопольліфт" товариства з обмеженою відповідальністю "Ліфткомфорт-ЛК" на рішення господарського суду міста Севастополя (суддя Шевчук Н.Г.) від 19.03.2008 у справі № 20-2/389

за позовом           комунального підприємства "Севтеплоенерго" Севастопольської міської ради (вул. Л. Павліченко, 2, місто Севастополь, 99011)

до дочірнього підприємства "Спеціалізоване ремонтно-будівельне управління "Севастопольліфт" товариства з обмеженою відповідальністю "Ліфткомфорт-ЛК" (вул. Загородня балка, 3, місто Севастополь, 99008)

про стягнення 2 662,77 грн,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Севастополя від 19.03.2008 у справі № 20-2/389 позов комунального підприємства "Севтеплоенерго" Севастопольської міської ради задоволено.

Стягнуто з дочірнього підприємства "Спеціалізоване ремонтно-будівельне управління "Севастопольліфт" товариства з обмеженою відповідальністю "Ліфткомфорт-ЛК" на користь комунального підприємства "Севтеплоенерго" Севастопольської міської ради заборгованість у сумі 4 656,40 грн, у тому числі: основна заборгованість - 4 183,20 грн, пеня - 177,54 грн, 3% річних - 51,45 грн, сума збільшеної заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції - 244,21 грн; витрати з оплати державного мита в сумі 102,00 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118,00 грн.

Рішення мотивовано тим, що матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача заборгованості за договорами споживання теплової енергії, а тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення господарського суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції невраховані всі наявні у матеріалах справи докази, що призвело до прийняття неправильного судового рішення.

У судові засідання відповідач не з’явився. Відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України відповідач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, проте він не реалізував своє процесуальне право на участь у судовому засіданні апеляційної інстанції, тому судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутність його представника.

Позивачем наданий відзив на апеляційну скаргу, який мотивований тим, що доводи скарги є необґрунтованими та не відповідають чинному законодавству.

У судовому засіданні 27.05.2008 представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Розпорядженням заступника голови Севастопольського апеляційного господарського суду від 13.05.2008 суддю Голика В.С. замінено на суддю Плута В.М.

Розпорядженням заступника голови Севастопольського апеляційного господарського суду від 27.05.2008 суддю Горошко Н.П. замінено на суддю Черткову І.В., яку призначено головуючим у справі.

При повторному розгляді справи в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України судова колегія встановила наступне.

04.10.2002 між дочірнім підприємством "Спеціалізоване ремонтно-будівельне управління "Севастопольліфт" (правонаступником якого є дочірнє підприємство "Спеціалізоване ремонтно-будівельне управління "Севастопольліфт" товариства з обмеженою відповідальністю "Ліфткомфорт-ЛК") та державним комунальним підприємством "Севтеплоенерго" (правонаступником якого є комунальне підприємство "Севтеплоенерго" Севастопольської міської ради) був укладений договір № 269 про постачання теплової енергії строком дії до 03.10.2005 (т. 1, а. с. 7).

10.07.2006 між тими же сторонами був укладений договір купівлі-продажу теплової енергії № 269 строком дії до 01.07.2009 (т. 1, а. с. 13). Відповідно до пункту 10.2 цього договору його дія поширюється на невиконані зобов’язання сторін за договором № 269 від 04.10.2002. Таким чином, з 10.07.2006 на невиконані зобов’язання за договором № 269 від 04.10.2002 поширюється дія договору № 269 від 10.07.2006.

Згідно з пунктом 1 договору № 269 від 10.07.2006 продавець зобов’язується передати покупцю теплову енергію своєчасно та відповідної якості, а покупець зобов’язується прийняти та оплатити отриману теплову енергію за встановленими тарифами. Із пункту 4 зазначеного договору вбачається, що оплата здійснюється на підставі виставленого продавцем рахунку. Рахунок вважається отриманим покупцем, якщо останній до 15 числа місяця, наступного за звітним, не заявить про неотримання розрахунку за звітній місяць (підпункт 4.7 договору).

Вартість отриманої теплової енергії відповідно до виставлених позивачем рахунків (т. 2, а. с. 27-31, т. 1, а. с. 71-72, 25-48) за період з липня 2005 по січень 2008 року погашена відповідачем не в повному обсязі, внаслідок чого утворилася заборгованість за договорами № 269 від 10.07.2006, від 04.10.2002.

Позивач, з урахуванням наданих уточнень, просить стягнути з дочірнього підприємства "Спеціалізоване ремонтно-будівельне управління "Севастопольліфт" товариства з обмеженою відповідальністю "Ліфткомфорт-ЛК" заборгованість на загальну суму 4 656,40 грн, де 4 183,20 грн - основна заборгованість, 177,54 грн - пеня, 51,45 грн - 3% річних, 244,21 грн - сума збільшеної заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції (т. 2, а. с. 46, 25).

Відповідачем не надано суду доказів погашення заборгованості на зазначену суму.

Відповідно до статей 526, 525 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань та одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статті 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань” розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Підпунктом 4.8 договору № 269 від 10.07.2006 передбачено, що у разі несвоєчасного внесення плати з відповідача стягується пеня у розмірі подвійної обліком ставки Національного банку України від несплаченої суми за кожний день прострочення платежу.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Доводи відповідача про неправомірність збільшення позивачем вартості теплової енергії в односторонньому порядку, не приймаються судовою колегією, оскільки внесення до договору змін, що впливають на розмір плати за теплову енергію, є правом продавця. Зміна та затвердження нових тарифів змінюють вартість послуг теплоспоживання з дня введення нових тарифів, при цьому переукладення договору або внесення змін до його тексту не здійснюється. Про зміну тарифів на теплову енергію продавець повідомляє покупця через засоби масової інформації (підпункти 5.3.2, 4.7, 2.2 договору № 269 від 10.07.2006).

Доводи відповідача про необґрунтованість стягнення 454, 80 грн за рахунком від 01.07.2005 у зв’язку з тим, що цей рахунок не входить до періоду, заборгованість за яким просить стягнути позивач, не приймаються судовою колегією, оскільки такий рахунок виставлений відповідачу в липні 2005 року, а тому підстав вважати, що він не входить до спірного періоду, немає.

Доводи відповідача про те, що договір № 269 від 10.07.2006 є неукладеним у зв’язку з тим, що позивачем непідписаний протокол розбіжностей не був переданий до суду для врегулювання питання щодо цих розбіжностей, не приймається судовою колегією, виходячи з наступного. Відповідно до частини 7 статті 181 Господарського кодексу України якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими. Як вбачається із наказу Міністерства економіки України від 30.08.2006 № 285, державне комунальне підприємство "Севтеплоенерго" Севастопольської міської ради (правонаступником якого є комунальне підприємство "Севтеплоенерго" Севастопольської міської ради) включено до переліку підприємств-монополістів. Отже, договір № 269 від 10.07.2006 є укладеним з урахуванням умов, указаних у протоколі розбіжностей, та підлягає виконанню.

Доводи позивача про те, що судом першої інстанції необґрунтовано розглянуті збільшені позовні вимоги, оскільки позивачем за яких розгляд окремо не сплачено державне мито, не приймаються судовою колегією, оскільки відповідно до статті 22 Господарського процесуального кодексу України збільшення розміру позовних вимог до винесення рішення у справі є правом позивача. Відповідно до частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, пункту 2 статті Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито” розмір державного мита визначається від ціни позову і складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 6 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і не більше 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. При поданні позовної заяви до суду позивачем сплачено державне мито в розмірі 6 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян –102 грн, при збільшені позовних вимог до суми 4 656,40 грн необхідність доплачувати державне мито не виникла, оскільки 1 відсоток ціни позову не перевищує 6 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтею 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу дочірнього підприємства "Спеціалізоване ремонтно-будівельне управління "Севастопольліфт" товариства з обмеженою відповідальністю "Ліфткомфорт-ЛК" залишити без задоволення.

2.Рішення господарського суду міста Севастополя від 19.03.2008 у справі № 20-2/389 залишити без змін.

Головуючий суддя                                                  І.В. Черткова

Судді                                                                                Ю.М. Гоголь

В.М. Плут