ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2008 р.

№
16/218 (16/9 з/з)

Вищий господарський
суд України у складі колегії суддів:

Дерепи
В.І. -головуючого,  Грека Б.М.,
Стратієнко Л.В.,

за
участю повноважних представників:

позивача

ОСОБА_2,

відповідача

Білого
С.В.,

третьої
особи

Філінської
Т.А.,

розглянувши
у відкритому засіданні касаційну скаргу

Товариства
з обмеженою відповідальністю "Славнафта"

на
рішення

від  5 лютого 2008 року господарського суду   Черкаської області

та
постанову

від 22
квітня 2008 року Київського міжобласного апеляційного господарського суду

у
справі за позовомСуб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1

доТовариства з обмеженою
відповідальністю "Славнафта", Товариства з обмеженою
відповідальністю "Маранта LТД", третя особа: Комунальне
підприємство "Черкаське обласне об'єднання бюро технічної інвентаризації

про

визнання
права власності,

ВСТАНОВИВ:

У
грудні 2007 року СПД  ОСОБА_1 звернувся
до господарського суду Черкаської області з позовом до ТОВ
"Славнафта", ТОВ "Маранта LТД" 3-особа Комунальне
підприємство "Черкаське ООБТІ" про визнання права власності,
посилаючись на те, що ТОВ "Славнафта" та ТОВ "Маранта LТД"
не визнають права власності позивача на АЗС.

Рішенням
господарського суду Черкаської області від 5 лютого 2008 року, залишеним без
змін постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 22
квітня 2008 року позов задоволено.

У
касаційній скарзі ТОВ "Славнафта" просить вказані судові рішення
скасувати,  як прийняті з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Заслухавши
пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та на підставі
встановлених в ній фактичних обставин, проаналізувавши правильність
застосування господарськими судами при прийнятті оскаржуваних судових рішень
норм матеріального і процесуального права, суд вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як
вбачається з матеріалів справи та встановлено господарськими судами попередніх
інстанцій,  на підставі договору
купівлі-продажу  від 27 жовтня 2006 року
з товариством з обмеженою відповідальністю «Кречет»позивач став власником
нежитлових приміщень, що знаходяться в Черкаській області  Золотоніського району, Піщанська сільська
рада, 101 км автомобільної дороги Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя та
складаються з АЗС, позначеної на плані літерою «А»загальною площею 53,3 кв.м,
уборної, позначеної літерою «Б», бензоколонки (І), ємкостей (II), свердловини
(ІІІ), відмостки (SV), огорожі (1).

Право
власності на ці нежитлові  приміщення
було зареєстровано за позивачем - Золотоніським   виробничим
підрозділом   Черкаського
обласного об'єднаного бюро технічної інвентаризації, що засвідчується витягом
від 31.10.2006р. про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

20
вересня 2007 року між приватним підприємцем ОСОБА_1та товариством з
обмеженою  відповідальністю «Маранта,
LTD»було укладено договір купівлі-продажу зазначеної вище АЗС.

Договором
позивач та ТОВ «Маранта, LTD»стосовно переходу права власності на майно
встановили спеціальні умови, які повинні бути виконані у будь-якому випадку.
Так, у відповідності до п. 2.4 договору, сторони вказали, що оскільки вони
пов'язані договірними зобов'язаннями щодо купівлі-продажу, крім предмету цього
договору, ще 10-ти інших об'єктів, право власності на майно за цим договором
переходить до покупця лише після настання таких подій:

-
підписання сторонами актів приймання-передачі інших 10 об'єктів;

-          повної сплати покупцем вартості
залишків пального на інших 10 об'єктах та на АЗС за даним договором;

-          підписання сторонами актів
приймання-передачі майна, що є предметом цього договору;

-          підписання продавцем заяви про проведення
повного розрахунку між сторонами відповідно до умов договору та виконання
покупцем інших зобов'язань, передбачених договором. Підпис продавця на цій
заяві повинен бути посвідчений нотаріально.

ТОВ
«Маранта Лтд», зареєструвавши за собою право власності на приміщення АЗС
04.12.2007р. продало її другому відповідачу по справі - ТОВ  «Славнафта»згідно договору купівлі-продажу
від 10.12.2007р., яке, в свою чергу, зареєструвало цей об'єкт за собою на праві
власності  14.12.2007р.

Окрім
того, з матеріалів справи видно, що 30 жовтня 2007 року приватний підприємець
ОСОБА_1направив лист до Золотоніського виробничого підрозділу Черкаського
обласного об'єднаного бюро технічної інвентаризації, в якому повідомив про те,
що товариство з обмеженою відповідальністю «Маранта, ЛТД»не прийняло майно
вказане в договорі купівлі-продажу, не підписало акт приймання-передачі
вказаного нежитлового приміщення,  не
сплатило за нього ціну і з огляду на це продавець не надав заяви, передбаченої
договором, про виконання всіх зобов'язань. 21.11.2007 року через нотаріуса
Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 позивач повідомив ТОВ
«Маранта, Лтд»про те, що ним не виконано всіх умов договору від 20.09.2007
року, а тому позивач відмовляється від цього договору та розриває його в
односторонньому порядку.

Приймаючи
рішення про задоволення позову господарський суд, з яким погодилась апеляційна
інстанція, виходив з того, що оскільки                    ТОВ "Маранта LТД"
не виконало всіх умов договору купівлі-продажу від 20.09.2007, з якими
пов'язувалися істотні умови договору щодо переходу права власності на придбане
приміщення АЗС то до ТОВ "Маранта LТД" не перейшло право власності на
вказане нежиле приміщення, а отже                    ТОВ "Маранта LТД"
не мало правових підстав продавати цей об'єкт                  ТОВ "Славнафта", а
останнє не мало право реєструвати право власності на спірний об'єкт в БТІ.

Тобто,
майно, яке було предметом договору від 20.09.2007 року вибуло від позивача поза
його волею, тому заявлений позов про визнання права власності на це майно за
позивачем є обгрунтованим.

Проте,
з вказаними висновками погодитись не можна, враховуючи наступне.

Відповідно
до вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання
його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою,
а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Розглядаючи
даний спір господарський суд, з яким погодилась апеляційна інстанція, не
звернув уваги та не дав належної правової оцінки тій обставині, що спірний
об'єкт зареєстровано на праві власності за                        ТОВ
"Славнафта" згідно договору купівлі-продажу від 20 грудня 2007 року,
укладеного між ТОВ "Маранта LТД" та ТОВ "Славнафта", де позивач
не був стороною у договорі.

При
цьому, суд не врахував, що визнання права -спосіб захисту, який застосовується
у випадку спору між суб'єктами цивільного права щодо наявності чи відсутності
правовідношення між сторонами правовідносин і відповідно наявності чи
відсутності цивільного права чи цивільного обов'язку.

За
вказаних обставин, правильність обрання позивачем способу захисту цивільних
прав та інтересів як визнання права,
викликає сумнів.

Не
можна погодитись і з висновками господарських судів попередніх інстанцій і в
тому, що ТОВ "Маранта LТД" не виконало всіх умов договору
купівлі-продажу від 20.09.2007 року, з якими пов'язувалися істотні умови
договору щодо переходу права власності на придбане майно АЗС, оскільки
зазначені висновки спростовуються матеріалами справи, яким суди не дали
належної правової оцінки.

Поряд
з цим, не можна визнати правильними
висновки господарських судів і в тому, що ТОВ "Маранта LТД"
права власності на приміщення АЗС не набула, оскільки відповідно до ч.1 ст. 334
ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту
передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Суди не
врахували, що згідно ч.4 ст.334 ЦК України, якщо  договір про відчуження майна підлягає
державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої
реєстрації.

Суд
не може погодитись також з висновками господарських судів попередніх інстанцій
і в частині визнання розірваним договору від 20.09.2007 року з 20.11.2007 року
за наявності заяви позивача про відмову від договору купівлі-продажу, поданої
нотаріусу, оскільки вказані висновки прийняті всупереч п. 6.3 договору та вимог
ч.2 ст. 651 ЦК України, якими передбачено розірвання договору за рішенням суду.

Враховуючи
викладене, суд вважає, що рішення місцевого господарського суду та постанова
апеляційної інстанції, як прийняті з порушенням норм матеріального і
процесуального права, зокрема, ст. 43 Господарського процесуального кодексу
України, не може залишатись без змін і підлягає скасуванню.

При
новому розгляді справи господарському суду необхідно врахувати наведене, більш
повно та всебічно з'ясувати обставини справи, суть позовних вимог і заперечень,
їх обгрунтованість, зібраним доказам дати правову оцінку і відповідно до вимог
закону вирішити спір.

Керуючись
ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110,
11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Рішення
господарського суду Черкаської області від 5 лютого 2008 року та постанову
Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 22 квітня 2008
року скасувати, частково задовольнивши касаційну скаргу.

Справу
передати на новий розгляд до господарського суду Черкаської області в іншому
складі суду.

Головуючий,
суддя                                                                        В.Дерепа

Судді
Б.Грек

Л.Стратієнко

дп