ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2008 р.

№ 13/162

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Кривди Д.С.,

суддів:

Жаботиної Г.В.,

Уліцького А.М.

розглянувши касаційне подання

Військового прокурора Івано-Франківського гарнізону

на постанову

від 13.02.08 Львівського апеляційного господарського суду

та на рішення

від 15.11.07

у справі

№13/162

господарського суду

Івано-Франківської області

за позовом

Військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України

до

1. Івано-Франківської обласної організації Товариства сприяння обороні України

2. Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради

про

визнання недійсним свідоцтва про право власності

за участю представників сторін

від позивача:

Опанасенко А.В., дов.

від відповідача 1:

Никитюк П.В. –дир., Василик В.В., Євстігнєєв А.С., дов.

від відповідача 2:

у засідання не прибули

від ГПУ:

Рубан Д.В., посв.

ВСТАНОВИВ:

Військовий прокурор Івано-Франківського гарнізону звернувся до господарського суду Івано-Франківської області з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Івано-Франківської обласної організації Товариства сприяння обороні України та Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, заявивши вимоги про скасування свідоцтва про право колективної власності на адміністративні та учбові будівлі, розташовані в м. Івано-Франківську по вул. Мазепи, 144, виданого 21.04.99 ТСО України міським управлінням житлового і комунального господарства виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.

Позов мотивовано незаконністю видання оспорюваного свідоцтва, оскільки зазначене у ньому майно відповідно до постанови Верховної Ради України від 04.02.94 "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" є загальнодержавною власністю.

Товариство сприяння обороні України проти позову заперечило, посилаючись на те, що є власником зазначеного в оспорюваному свідоцтві майна, оскільки вказана прокурором постанова стосується лише розташованих на території України майнових об'єктів, підпорядкованих центральним виборним органам ДТСААФ СРСР, та не розповсюджується на Івано-Франківську обласну організацію ДТСААФ УРСР, правонаступником якої є відповідач. Також відповідач зазначив про пропуск прокурором строку позовної давності.

Рішенням від 15.11.07 господарський суд Івано-Франківської області (суддя Шкіндер П.А.) в позові відмовив, погодившись з доводами відповідача.

Постановою від 13.02.08 Львівський апеляційний господарський суд (колегія суддів у складі: Бонк Т.Б. –головуючий, Бойко С.М., Марко Р.І.) рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Ухвалою від 29.05.08 Вищий господарський суд України порушив касаційне провадження за касаційним поданням Військового прокурора Івано-Франківського гарнізону, в якому заявлено вимоги про скасування рішення і постанови у справі та задоволення позову новим рішенням.

Касаційне подання мотивовано тим, що право власності відповідача на спірне майно підлягає припиненню як таке, що набуте неправомірно, оскільки ДТСААФ УРСР було структурним підрозділом загальносоюзної організації ДТСААФ СРСР та її майно віднесено до загальнодержавної власності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що касаційне подання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, Товариство сприяння обороні України (ТСО України) є всеукраїнським громадським добровільним оборонно-патріотичним спортивно-технічним об'єднанням громадян, яке згідно з п. 1.4 Статуту є правонаступником ДТСААФ Української РСР. Івано-Франківський обласний комітет ТСО України є стуктурною частиною ТСО України та згідно зі своїм Статутом (п. 1.4.2) є правонаступником Івано-Франківської обласної організації ДТСААФ Української РСР.

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів №513/2 від 11.10.63 обласному комітету ДТСААФ відведено земельну ділянку площею 1 га, розташовану за адресою: вул. Дзержинського, 144, під будівництво будинку технічного навчання.

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів №596/1 від 09.12.69 затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію будинку ТДСААФ.

Згідно з довідкою Центрального комітету ТСО України та даних інвентарної картки обліку основних засобів будівництво адміністративних та учбових будівель проводилось за власні кошти Івано-Франківського обласного комітету ТСО України, а відповідно до оціночного акту Івано-Франківського БТІ від 06.03.69 за формою №3 власником будинку по вул. Дзержинського, 144 є Івано-Франківський обласний комітет ДТСААФ.

На підставі рішення Івано-Франківського виконавчого комітету №596/1 від 09.12.69 Івано-Франківському обласному комітету ТСО України видано свідоцтво про право колективної власності від 21.04.99 на 65/100 адміністративних та учбових будівель в м. Івано-Франківську по вул. Гельмана Мазепи (колишня вул. Дзержинського), 144.

Звертаючись до господарського суду з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 21.04.99, Військовий прокурор Івано-Франківського гарнізону заявив вимоги про скасування вказаного свідоцтва як такого, що видано незаконно, оскільки визначене в ньому майно віднесено до загальнодержавної власності.

Як вбачається з рішення і постанови у справі, суди при вирішенні спору виходили з відхилення доводів прокурора про належність вказаного майна до загальнодержавної власності з огляду на висновок про наявність права власності на це майно у відповідача.

При цьому суди не врахували, що відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; а суд може захистити таке право та інтерес способами, що встановлені договором або законом. Зокрема, вказаною нормою передбачено визнання недійсним лише правочину. Скасування ж правочину або певного акту в якості способу захисту цивільних прав цією нормою взагалі не передбачено.

В силу ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 1.4 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.02 №7/5, державна реєстрація прав власності на нерухоме майно –це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв'язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об'єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів коштом особи, що звернулася до БТІ.

Видача свідоцтва про право власності передбачена у п. 6 цього Тимчасового положення, що регулює оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, яке здійснюється місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, державними органами приватизації, Державним управлінням справами на житлові та нежитлові об'єкти. При цьому БТІ можуть лише за дорученням вказаних органів проводити підготовку документів для видачі свідоцтв.

З аналізу вказаних норм вбачається, що видачу свідоцтва про право власності не можна ототожнювати з державною реєстрацією такого права; і свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється.

При зверненні з позовом у даній справі про визнання недійсним свідоцтва про право власності, яке лише видається при оформленні права та не є правочином, заявивши вимогу про скасування цього свідоцтва, прокурор не зазначив норму закону, що передбачає захист цивільних прав та інтересів вказаним способом.

Тобто прокурор заявив вимоги про захист прав позивача у непередбачений законом спосіб. З огляду на таке слід погодитись з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення заявлено прокурором позову.

При цьому слід зауважити, що висновки судів стосовно правомірності набуття відповідачем права власності на відповідне майно не підлягають прийняттю до уваги, оскільки обставини щодо наявності або відсутності права власності на це майно у держави або у відповідача відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України можуть бути предметом позовних вимог, зокрема в окремому спорі, а в даній справі вимоги щодо цих обставин не заявлялись.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку про залишення касаційного подання без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції –без змін з підстав, викладених у даній постанові касаційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 13.02.08 у справі №13/162 залишити без змін, а касаційне подання без задоволення.

Головуючий                                                                                Д.Кривда

Судді                                                                                                    Г.Жаботина

А.Уліцький