Господарський суд
Житомирської області
————————————————————————————————————————
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "03" липня 2008 р.

Справа № 14/4-Д

Господарський суд Житомирської області у складі:

Головуючого судді Костриці О.О.

за участю представників сторін

від позивача Бєляк І.О. дов. від 07.07.2007р. (був присутній в судовому засіданні 19.06.2008р.), Білоусенко Є,Ю. дов. № 09/05-266 від 28.05.2008р.

від першого відповідача Корнійчук А.О. - генеральний директор (наказ № 27-К від 04.04.1997р.) від другого відповідача Біленькій В.В. дов. від 27.08.2007р. № 4842 (був присутній в судовому засіданні 19.06.2008р.).

Розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом Акціонерного банку "Енергобанк" (м. Київ) в особі філії АБ "Енергобанк" в місті Житомирі (м.Житомир)

до Житомирського обласного виробничо-торгівельного об'єднання місцевої промисловості "Полісся" (м. Житомир) та

Відкритого акціонерного товариства Банк "Фінанси та Кредит" (в особі філії "Центральне регіональне управління " ВАТ" Банк "Фінанси та Кредит")

про визнання недійсним договору оренди та зобов'язання звільнити приміщення.

Відповідно до ст. 77 ГПК України в судовому засіданні 19.06.2008р. оголошувалась перерва до 03.07.2008р.

Позивачем пред'явлено позов про визнання недійсним договору оренди від 15.12.2003р., який укладений між Житомирським обласним виробничо-торгівельним об'єднанням місцевої промисловості "Полісся" та Відкритим акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" (в особі філії "Центральне регіональне управління" ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит"), припинення будь - яких дій, що порушують його право користування та зобов'язання Відкрите акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит" (в особі філії "Центральне регіональне управління" ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит") звільнити частину приміщення 1-го поверху, загальною площею 120,6 кв.м. за адресою: м.Житомир, вул. Михайлівська, 8/1.

В судовому засіданні 03.07.2008р. представник позивача подав суду додаткові письмові обгрунтування відносно своїх позовних вимог (а.с. 8,9 том 2).

В судовому засіданні 01.04.2008р. представник першого відповідача подав відзив на позовну заяву (а.с. 78,79 том 1), в якому позовні вимоги не визнає, зазначивши при цьому, що договір оренди від 01.09.2000р. на якому грунтуються позовні вимоги позивача, постановою апеляційного господарського суду Житомирської області від 11.03.2008р. (справа №5/694-НМ) визнаний неукладеним.

Як зазначив у своєму відзиві перший відповідач, згідно свідоцтва про право власності на будинок від 27.12.1999р. першому відповідачу належить на праві колективної власності 28/100 частини будинку по вул. Михайлівській, 8/1 в м. Житомирі. Отже, перший відповідач має право розпоряджатися даною частиною будинку на свій розсуд. Посилання позивача на рішення виконкому Житомирської міської ради № 806 від 28.12.2000р., на думку першого відповідача, є безпідставним, оскільки воно визнане недійсним згідно рішення господарського суду Житомирської області від 26.10.2007р. по справі № 2/1313-НМ. Дане рішення суду було залишене в силі апеляційною та касаційною інстанцією.

23.06.2008р. перший відповідач подав суду додаткові пояснення по справі (а.с. 1 том 2), в яких вказує, що акт приймання - передачі нежитлового приміщення по вул. Михайлівській, 8/1 до договору оренди від 15.12.2003р., укладеного між першим відповідачем та другим відповідачем, був фактично складений 15.03.2005р.

У відповідності до пункту 2.1 договору оренди від 15.12.2003р., орендна плата дійсно сплачувалась з моменту фактичного складання акту приймання-передачі, тобто з 15.03.2005р., що відповідає домовленості сторін по договору.

Представник другого відповідача в судовому засіданні 01.04.2008р. подав відзив на позовну заяву (а.с. 74 - 77 том 1), в якому позовні вимоги не визнає, з підстав викладених у відзиві, рішенні господарського суду Житомирської області від 21.12.2007р. по справі № 5/694-НМ та постанові Житомирського апеляційного господарського суду від 11.03.2008р. по справі № 5/694-НМ.

20.06.2008р. другий відповідач подав суду додаткові пояснення (а.с. 148 - 149), в яких зазначив, що передача приміщення першим відповідачем відбулась з моменту укладення договору оренди і 15.12.2003р. приміщення вже перебувало у користуванні другого відповідача. Але враховуючи той факт, що необхідною умовою для складання акту приймання-передачі була домовленість сторін договору щодо проведення ремонтних робіт другим відповідачем з метою виконання вимог Національного банку України по облаштуванню даного приміщення, згідно п. 10.4 (б) Положення "Про порядок створення і державної реєстрації банків, відкриття їх філій, представництв, відділень" від 31.08.2001р. № 375, даний акт дійсно був складений після завершення відповідних робіт та технічного облаштування. Дотримання даних вимог є суттєвою необхідністю для розташування банківської установи.

Другий відповідач зазначає, що договір оренди від 15.12.2003р. вважається укладеним з моменту його підписання сторонами (п. 10.1 договору оренди від 15.12.2003р.), а не з моменту складання акту прийому-передачі до зазначеного договору. Отже, вищезазначений договір оренди та акт приймання-передачі до нього є дійсним, оскільки сам договір укладений до моменту набрання чинності Цивільним кодексом України (набрав чинності з 01.01.2004р.), а тому не потребує нотаріального посвідчення.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представники відповідачів в судовому засіданні 19.06.2008р. позовні вимоги не визнали.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд, - викладених у відзиві та

ВСТАНОВИВ:

Позивач обгрунтовує свої позовні вимоги тим, що 01.09.2000р. між Акціонерним банком "Енергобанк" (м. Київ) в особі філії АБ "Енергобанк" в місті Житомирі (позивач у справі) та Житомирським обласним виробничо-торгівельним об'єднанням місцевої промисловості "Полісся" (перший відповідач у справі) був укладений договір оренди частини будинку по вул. Михайлівській, 8/1.

Відповідно до умов вищезазначеного договору, перший відповідач передав позивачу в оренду частину приміщення 1-го поверху будівлі за адресою: м. Житомир, вул. Михайлівській, 8/1 строком на 15 років.

Позивач зазначає, що чинність договору оренди від 01.09.2000р., укладеного між першим відповідачем та позивачем підтверджується рішенням господарського суду Житомирської області від 17.01.2006р. по справі № 8/55 "д".

Позивач вказує, що незважаючи на підписання договору оренди від 01.09.2000р. та акту здачі-приймання приміщення, перший відповідач перешкоджає з моменту укладення договору оренди користуватись орендованим приміщенням та здає його в оренду другому відповідачу.

Так, в лютому-березні 2005р. з датою 15.12.2003р. був укладений договір оренди нежитлового приміщення розташованого на першому поверсі в будинку за адресою: м.Житомир, вул. Михайлівська, 8/1, загальною площею 109,2 кв.м. між першим відповідачем та другим відповідачем строком на 7 років.

Як зазначає позивач, згідно зі ст. 793 Цивільного кодексу України, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на один рік і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з п.п. 1,4 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Позивач вважає, що договір оренди укладений в лютому-березні 2005 року з датою 15.12.2003р. нотаріально не посвідчений та укладений на об'єкт, який вже є об'єктом оренди згідно договору оренди від 01.09.2000р.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Цивільного кодексу УРСР, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

На думку позивача, виконання спірної угоди, розпочалось з квітня 2005р., що дає підстави вважати спірний договір оренди в період з 15.12.2003р. по квітень 2005р. укладеним про людське око, без наміру створити певні юридичні наслідки.

Позивач вважає, що невиконання норм діючого законодавства щодо нотаріального посвідчення договору є досить суттєвим порушенням.

Господарський суд не може погодитись з висновком позивача з наступних підстав.

15.12.2003р. та 07.07.2007р. між першим відповідачем та Відкритим акціонерним товариством Банком "Фінанси та Кредит" (в особі філії "Центральне регіональне управління " ВАТ" Банк "Фінанси та Кредит") (другий відповідач у справі) був укладений договір оренди та додаткова угода до нього (а.с. 21 том 1; а.с. 2-4 том 2).

Відповідно до пунктів 1.1 та 1.5 договору оренди від 15.12.2003р., перший відповідач передав другому відповідачу у строкове платне користування нежитлове приміщення, загальною площею 109,2 кв.м, розташоване на першому поверсі в будинку за адресою: м. Житомир, вул. Михайлівська, 8/1 строком на 7 років, що підтверджується актом приймання - передачі від 15.03.2005р. (а.с. 5 том 2).

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є недійсність правочину, здійсненого в 2003 році, за яким правовідносини між відповідачами виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом стосовно законодавства, яке діяло на момент здійснення спірного правочину, а не законодавства, яке діє на момент розгляду справи.

Укладення угоди є одномоментним правочином, а не продовжуваною в часі дією, тому в даному випадку до відносин, що виникли між першим та другим відповідачами, внаслідок укладання договору оренди від 15.12.2003р., застосовуються норми ЦК УРСР (1963р.).

Згідно ст. 41 ЦК УРСР, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво - або багатосторонніми (договори).

Так, стаття 153 ЦК УРСР зазначає, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

У відповідності до ст. 256 ЦК УРСР за договором майнового найму наймодавець зобов'язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату.

Згідно ч. 2 ст. 257 ЦК УРСР, договір найму майна державних, кооперативних та інших громадських організацій повинен бути укладений у письмовій формі, за винятком випадків, передбачених окремими правилами.

Зі змісту глави 25 "майновий найм" ЦК УРСР можна зробити висновок, що однією з істотних умов договору найму (оренди) є об'єкт (предмет) найму (склад майна).

Слід відмітити, що предметом договору найму (оренди) є тільки неспоживчі речі, визначені індивідуальними ознаками.

ЦК України (2004р.) також закріпив норми, що стосуються укладання договору найму (оренди) та його істотних умов (ст. ст. 638, 759 760 ЦК України та ін.), до яких віднесено й об'єкт оренди, що має мати характеристики для його ідентифікації.

Як вбачається з договору оренди від 15.12.2003р. предметом договору є нежитлове приміщення, загальною площею 109,2 кв.м, розташоване на першому поверсі в будинку за адресою: м. Житомир, вул. Михайлівська, 8/1.

Згідно п. 5.2 договору оренди від 15.12.2003р. орендар зобов'язався:

п. 5.2.1. - в термін до 30.03.2004р. визначитися з придатністю приміщення під розміщення банківської установи;

п. 5.2.2. - в термін до 01.07.2004р. розробити технічну документацію та погодити з відповідними службами;

п. 5.2.3. - в термін до 01.03.2005р. виконати будівельні роботи по розміщенню банківської установи;

- розробити проектну документацію та виконати роботи по встановленню охоронних та протипожежних систем;

- в термін до 15.03.2005р. підписати Акт приймання-передачі приміщення;

п. 5.2.4. - сплачувати орендну плату за користування Майном в порядку, строки та на умовах визначених цим Договором

Згідно з п. 10.1 договору оренди від 15.12.2003р., сторони погодили, що договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР, нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Згідно ст. 48 ЦК УРСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Отже, Цивільним кодексом УРСР не передбачалась обов'язковість нотаріального посвідчення договору оренди.

Таким чином, вищезазначений договір оренди не потребує нотаріального посвідчення.

Як зазначає в своїх вимогах позивач, відповідно до ч. 1 ст. 58 Цивільного кодексу УРСР, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

При цьому, мнимою можна визнати угоду тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки. На виконання мнимої угоди не передаються майно або майнові права.

Мнима угода характеризується тим, що сторони вчиняють її лише для вигляду, заздалегідь знаючи, що вона не буде виконана.

Відповідно до п.14 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними" за №02-5/111 від 12.03.1999р., мнима угода (стаття 58 Цивільного кодексу УРСР) є недійсною незалежно від мети її укладення, оскільки сторони такої угоди не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідною угодою. Такою може бути визнана будь-яка угода.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, та про що зазначалось вище, сторонами вчинялись відповідні дії щодо передачі - приймання у користування майна з наміром створити цивільно-правові наслідки.

Крім того, позивач в обгрунтування своїх позовних вимог зазначає наступне.

Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради № 806 від 28.12.2000р. було відмінено пункт 37 додатку до рішення Житомирського міськвиконкому від 23.12.1999р. № 738. Свідоцтво про право власності на частину будинку у розмірі 28/100, який знаходиться у м. Житомирі по вул. Михайлівській, 8/1 було видане першому відповідачу 27.12.1999р.

Позивач зазначає, що в період з 27.12.1999р. по 28.12.2000р. приміщення у м.Житомирі по вул. Михайлівській, 8/1, у розмірі 28/100, фактично належало на праві колективної власності ТОВ "Полісся", тому договір оренди з датою 15.12.2003р., не був належним чином погоджений з Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області.

Як стверджує позивач, ТОВ "Полісся" по справі №2/1313-НМ оформило право колективної власності на 28/100 приміщення по вул. Михайлівській, 8/1 в м. Житомирі без належних правових підстав, поза межами приватизаційних процедур, в зв'язку з чим майно вибуло із державної власності, що є неприпустимим, суперечить інтересам держави та чинному законодавству.

Також позивач наголошує на те, що рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №806 від 28.12.2000р. не було виконано. Житомирським обласним державним комунальним підприємством по технічній інвентаризації на виконання рішення вищезазначене свідоцтво було "Погашено". Свідоцтво ж про право державної власності на 28/100 приміщення по вул. Михайлівській, 8/1 видано не було.

Як зазначає позивач, згідно ст. 4 Закону України "Про власність" лише власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Згідно з ст. 48 ЦК УРСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

На думку позивача, сторони уклали договір оренди з датою 15.12.2003р., неврахувавши при цьому, що перший відповідач не має обумовленого законом права власності на майно.

Господарський суд вважає, що дані твердження позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради за № 738 "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна", вирішено оформити право власності на 28/100 ідеальних частин адмінбудинку по вул. Михайлівська, 8/1 в м.Житомирі за першим відповідачем (а.с. 26 том 1).

Згідно свідоцтва про право власності на будинок від 27.12.1999р. (а.с. 95 том 1) першому відповідачу належить на праві колективної власності 28/100 частини будинку по вул. Михайлівській, 8/1 в м. Житомирі.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 4 Закону України "Про власність", (чинним на момент виникнення між сторонами правовідносин) власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої не забороненої законом діяльності, зокрема передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування, а також у довірчу власність іншим особам.

Отже, перший відповідач, при укладенні договору оренди від 15.12.2003р., мав всі правові підстави щодо розпорядження частини будинку по вул. Михайлівській, 8/1 в м. Житомирі.

Посилання позивача на рішення виконкому Житомирської міської ради № 806 від 28.12.2000р., яким відмінено п. 37 додатку 1 рішення міськвиконкому від 23.12.1999р. № 738 (а.с. 25 том 1) є безпідставні, оскільки дане рішення визнано недійсним рішенням господарського суду Житомирської області від 26.10.2007р. по справі № 2/1313-НМ. Постановою Житомирського апеляційного господарського суду від 27.03.2008р. дане рішення господарського суду Житомирської області залишено без змін. Постановою Вищого господарського суду України від 11.06.2008р. постанова Житомирського апеляційного господарського суду від 27.03.2008р. також залишена без змін (а.с. 11-18 том 2).

Таким чином, рішення виконкому Житомирської міської ради № 738 від 23.12.1999р. "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна", було реалізовано і на його виконання 27.12.1999 позивачу видано свідоцтво про право власності на будинок: 28/100 його частини, який розташований в м. Житомирі по вул. Михайлівська, 8/1 та 01.02.2000 здійснений реєстраційний напис на правовстановлювальному документі. Дані документи не визнані у встановленому порядку не дійсними.

Крім того, посилання позивача на те, що договір оренди від 15.12.2003р. був укладений з порушенням вимог Закону України "Про оренду державного та комунального майна", оскільки не був належним чином погоджений з Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області, також відхиляються судом як необгрунтовані з наступних причини.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", цей Закон регулює:

- організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів;

- майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Згідно ч.1 ст. 31 Закону України "Про власність"(чинним на момент виникнення між сторонами правовідносин) до державної власності в Україні належить загальнодержавна власність і власність адміністративно - територіальних одиниць.

Відповідно до ч.1 ст. 34 Закону України "Про власність" (чинного на момент виникнення між сторонами правовідносин) об'єктами права загальнодержавної власності є земля, майно, що забезпечує діяльність Верховної Ради України та утворюваних нею державних органів; майно Збройних Сил, органів державної безпеки, внутрішніх військ і Державної прикордонної служби України; оборонні об'єкти; єдина енергетична система; системи транспорту загального користування, зв'язку та інформації, що мають загальнодержавне (республіканське) значення; кошти республіканського бюджету; республіканський національний банк, інші державні республіканські банки та їх установи і створювані ними кредитні ресурси; республіканські резервні, страхові та інші фонди; майно вищих і середніх спеціальних навчальних закладів; майно державних підприємств; об'єкти соціально-культурної сфери або інше майно, що становить матеріальну основу суверенітету України і забезпечує її економічний та соціальний розвиток.

Оскільки, згідно свідоцтва про право власності від 27.12.1999р. (а.с. 95 том 1) першому відповідачу на праві колективної власності належить 28/100 частини будинку по вул. Михайлівській, 8/1 в м. Житомирі, то на думку суду до даних правовідносин вимоги Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не застосовуються.

Крім того, позивач в своєму позові не обгрунтував застосування норм Закону України "Про оренду державного та комунального майна" до спірних правовідносин.

Отже, господарський суд приходить до висновку щодо необов'язковості погодження з Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області договору оренди від 15.12.2003р.

Крім того, позивач у своїх додаткових обгрунтуваннях позовних вимог (а.с. 8,9 том 2) зазначив, що згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін.

Позивач вважає, що договір оренди з датою 15.12.2003 року між першим відповідачем та другим відповідачем було укладено внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Істотне значення має помилка щодо прав та обов'язків позивача, як орендаря за договором оренди (того ж приміщення, що і за договором від 15.12.2003 року) між першим відповідачем та позивачем від 01.09.2000 року.

На думку позивача, має місце помилка, так як на об'єкт оренди укладено договір з датою 15.12.2003 року, який вже є об'єктом оренди згідно договору від 01.09.2000 року.

Як зазначає позивач, договір оренди від 01.09.2000 року є дійсним, тому що його недійсність прямо не встановлена законом та він не визнаний судом недійсним.

Укладення договору оренди на майно, яке вже є предметом оренди є помилкою яка має істотне значення.

На думку позивача, такі факти є досить суперечними та помилковими і тягнуть за собою порушення прав позивача (орендаря) за договором від 01.09.2000 року.

Суд не може погодитись з позивачем з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦК УРСР, угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Згідно з абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978р. №3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Відповідно до пункту 13 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999р. № 02-5/111 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними", вимоги про визнання недійсними угод, укладених внаслідок помилки, розглядаються господарськими судами за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки (стаття 56 ЦК УРСР).

Стороною може бути лише та особа, виникнення чиїх прав або припинення чиїх обов'язків залежить від задоволення позову про визнання правочину недійсним. Такими особами можуть вважатися перш за все сторони правочину.

Крім того, як зазначалось вище постановою Житомирського апеляційного господарського суду від 11.03.2008р. та постановою Вищого господарського суду України від 05.06.2008р. по справі № 5/694-НМ встановлено, що договір оренди від 01.09.2000р., на який посилається позивач у своїх обгрунтуваннях, визнаний неукладеним.

Таким чином, позивач не може ставити питання щодо визнання спірного договору недійсним, оскільки він не є стороною у спірному договорі та не надав суду доказів порушення його прав користування приміщенням, яке є предметом договору оренди від 15.12.2003р.

Посилання позивача на акт обстеження підвального приміщення від 26.08.2005р., як підставу визнання спірного договору недійсним є необгрунтованим, оскільки даний акт не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач не надав суду належних доказів, в підтвердження своїх вимог.

Враховуючи викладене, господарський суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про визнання недійсним договору оренди від 15.12.2003р., який укладений між Житомирським обласним виробничо-торгівельним об'єднанням місцевої промисловості "Полісся" та Відкритим акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" (в особі філії "Центральне регіональне управління" ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит"), припинення будь - яких дій, що порушують його право користування та зобов'язання Відкрите акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит" (в особі філії "Центральне регіональне управління" ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит") звільнити частину приміщення 1-го поверху, загальною площею 120,6 кв.м. за адресою: м.Житомир, вул. Михайлівська, 8/1, не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 49,82,84,85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду Житомирської області набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Суддя

Костриця О.О.

Дата підписання: 09.07.2008р.