СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

Справа

за
позовом  Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до
відповідача  Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

за
участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача  Зорянської сільської ради Саратського району

про визнання дійсним договору та
визнання права власності

Судя Фаєр Ю.Г.

Представники:

від позивача: ОСОБА_3,
діючий на підставі довіреності від 14.05.2008р. №2181;

від відповідача: ОСОБА_2
- особисто;

від третьої особи: не
з'явився.

СУТЬ
СПОРУ: Позивач,
фізична особа-підприємець ОСОБА_1, звернувся до господарського суду Одеської
області з позовною заявою та завою щодо уточнення позовних вимог до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні відповідача Зорянської сільської ради Саратського
району про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від
30.07.2007р. №16-7, укладеного між позивачем та відповідачем та визнання за
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1права власності на земельну ділянку площею
0,5га, розташовану на території Зорянської сільської ради за адресою: Одеська
область, Саратський район, с.Заря, вул.Леніна, 290.

Представник
позивача позовну заяву підтримує, наполягає на своїх вимогах.

Відповідач  проти позову не заперечує з підстав,
викладених у відзиві на позов.

Зорянська
сільська рада Саратського району проти позову не заперечує з підстав,
викладених у заяві вх№9786 від 16.05.2008р.

Розглянувши
у відкритому судовому засіданні матеріали справи, заслухавши пояснення
представників сторін, суд встановив:

30.07.2007р.
між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (продавець) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (покупець) укладений договір купівлі-продажу
земельної ділянки, згідно умов якого продавець продав, а покупець купив
земельну ділянку площею 0,50га, розташовану на території Зорянської сільської
ради, Одеська область, Саратський район, с.Зоря, вул.Леніна, 290, цільове
призначення якої -підприємницька діяльність

Зазначена
земельна ділянка належала фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 на підставі
державного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_1, виданого
Зорянською сільською радою 31.01.1998р.

19.03.2008р.
сторонами договору підписаний акт приймання передачі до договору
купівлі-продажу земельної ділянки від 30.07.2007р.

Договірна
вартість майна встановлена сторонами у розмірі 20000грн.(п.2.1 договору), яка
згідно п.2.2 договору передається в касу продавця готівкою.

На
виконання п.п.2.1-2.2 вказаного договору покупцем внесено до каси продавця
грошові кошти у розмірі 20000грн., про що свідчить квитанція до прибуткового
касового ордера №34 від 30.07.2007р.

Відповідно
до п.1.4 названого договору продавець зобов'язався засвідчити договір
купівлі-продажу земельної ділянки нотаріально.

Посилаючись
на те, що відповідач в порушення п.1.4. договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 30.07.2007р., після підписання зазначеного договору ухиляється від
його нотаріального посвідчення, а таке ухилення перешкоджає позивачу
зареєструвати право власності на нерухоме майно у відповідності з нормами
діючого законодавства, позивач звернувся до суду з позовною заявою та завою
щодо уточнення позовних вимог до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, за участю
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні
відповідача Зорянської сільської ради Саратського району, про визнання дійсним
договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.07.2007р., укладеного між
позивачем та відповідачем та визнання за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
права власності на земельну ділянку площею 0,50га, розташовану на території
Зорянської сільської ради за адресою: Одеська область, Саратський район,
с.Зоря, вул.Леніна, 290.

Суд,
розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін,
проаналізувавши норми чинного законодавства, дійшов наступних висновків.

Статтею
203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити
актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа,
що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності,
волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній
волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути
спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин,
який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у
випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Статтею
657 Цивільного кодексу України встановлено, що договір купівлі-продажу
земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку або іншого
нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному
посвідченню та державній реєстрації.

Згідно
ст.220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги
закону   про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемний. Якщо сторони домовились щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або
часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його
нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі
наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Пункт
7 Роз'яснення Вищого господарського суду України №02-5/111 від 12.03.1999р.
«Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод
недійсними»(із змінами та доповненнями) передбачає, що якщо однією із сторін
угода виконана повністю або частково, а друга сторона ухиляється від
нотаріального посвідчення угоди, господарський суд вправі за позовом сторони,
яка виконала угоду, визнати таку угоду дійсною. Судове рішення у цьому випадку
замінює нотаріальне посвідчення.

Як
вбачається з матеріалів справи, умови договору щодо передачі/приймання
земельної ділянки, оплати її вартості сторонами фактично виконано. Договір
купівлі-продажу земельної ділянки від 30.07.2007р. спрямований на реальне
настання правових наслідків для сторін, положення договору актам цивільного
законодавства не суперечать.

Відповідно
до ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах,
що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не
встановлена судом.

Згідно
ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно
до ст.16 цього ж кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із
способів захисту є визнання права.

У
відповідності до ст.334 Цивільного кодексу України, право власності на майно за
договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду
про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Частинами
1, 2 ст.124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні
здійснюється виключно судами, делегування функцій судів, а також привласнення
цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускається, та
юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно
ч.1, 2, 5 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина
захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій
чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування,
посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом
засобами  захищати свої права і свободи
від порушень і протиправних посягань.

Так,
згідно ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України за загальним правилом право на
звернення до суду має особа, яка має матеріально-правову заінтересованість у
справі. У цьому якраз полягає суть принципу диспозитивності
господарського процесу. Основним проявом дії принципу диспозитивності у
процесуальному законодавстві, одним із аспектів якого є положення про те, що
кожна особа повинна дбати про своє право, і ніхто не зобов'язаний дбати про
права інших, якщо останнє не є обов'язком в силу закону чи договору.

З
огляду на наявність у матеріалах справи доказів, що підтверджують право
позивача на земельну ділянку та фактичні докази виконання умов договору надані
позивачем та враховуючи ті обставини, що визнання за фізичною
особою-підприємцем права власності на придбане за цивільно-правовою угодою
майно в судовому порядку не суперечить вимогам чинного цивільного
законодавства, суд доходить висновку щодо обґрунтованості позовних вимог
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та наявності підстав для їх задоволення у
повному обсязі .

Згідно
Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень” від 01.07.2004р. №1952-ІV, що регулює відносини, пов'язані з
державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх
обмежень та правочинів щодо нерухомості, до правовстановлюючих документів,
якими є судові рішення, відносяться рішення, якими за результатами розгляду
справи у позовному провадженні або в порядку окремого провадження у
відповідності з положеннями глави 33 Цивільно-процесуального кодексу України у
резолютивній частині визнано право власності на об'єкт нерухомості за
конкретним суб'єктом.

Згідно
ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті
державного мита в сумі 200грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу в сумі 118 грн. покладаються на відповідача.

При
цьому, витрати по сплаті державного мита розраховані судом з урахуванням
постанови Верховного Суду України від 25.12.07р. №8/219-07, в якій викладено
правову позицію, за якою державне мито з позовних заяв про визнання права
власності визначається з урахуванням вартості спірного майна та з огляду на
приписи пунктів 29 і 30 Інструкції про порядок обчислення та справляння
державного мита, затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції
України від 22.04.1993р. №15.

Керуючись
ст.ст.44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1.  Позов задовольнити.

2.
Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 30.07.2007р.
№16-7, укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2(АДРЕСА_2; код НОМЕР_2)
та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1(АДРЕСА_1; код НОМЕР_3).

3.
Визнати право власності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1(АДРЕСА_1; код
НОМЕР_3) на земельну ділянку площею 0,5га, розташовану на території Зорянської
сільської ради за адресою: Одеська область, Саратський район, с.Зоря,
вул.Леніна, 290.

4.
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2(АДРЕСА_2; код НОМЕР_2) на користь
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1(АДРЕСА_1; код НОМЕР_3) витрати по сплаті
держмита у сумі 200(двісті)грн. та витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справ у судах на суму 118(сто вісімнадцять)грн.

Рішення
господарського суду Одеської області, підписане 04.06.2008р., набирає чинності
у порядку ст.85 Господарського процесуального кодексу України.

Наказ видати згідно ст.116 Господарського
процесуального кодексу України.

Суддя