ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

22.01.08                                                                                           Справа № 9/323-4452

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді                                         Бонк Т. Б.

суддів                                                   Бойко С. М.

Марко Р. І.

при секретарі Мельник М. В.

за участю представників сторін:

від позивача (скаржника) –Мельник О. А. –старший державний податковий інспектор

від відповідача 1 –не з’явився

від відповідача 2 –не з’явився

розглянув апеляційну скаргу Бучацької МДПІ б/н від 02.03.2007 р.

на постанову Господарського суду Тернопільської області від 15.02.2007 р.

у справі № 9/3232-4452

за позовом Бучацької МДПІ, м. Бучач

до відповідача 1 ПП «Джей Порт», м. Кіровоград

до відповідача 2 ВАТ «Українська тютюнова компанія», м. Монастириськ

про визнання недійсним господарського зобов’язання

ВСТАНОВИВ:

постановою господарського суду Тернопільської області від 15.02.2007 р. у справі № 9/323-4452 відмовлено у задоволенні позову Бучацької МДПІ про визнання недійсним господарського зобов’язання з реалізації обладнання для ароматизації тютюну за договором № 22/12-4 від 22.12.2004 р., укладеного між ПП «Джей Порт»та ЗАТ «Українська тютюнова компанія».

Постанова місцевого господарського суду мотивована тим, що відповідач 1 на момент укладення договору і виконання господарських зобов’язань перебував у ЄДРПО України та мав свідоцтво платника ПДВ.

Бучацька МДПІ в апеляційній скарзі просить скасувати дану постанову, задоволити позовні вимоги та застосувати до сторін наслідки, передбачені ч. 1 ст. 208 ГК України. Апелянт вважає, що воно прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, посилаючись на те, що судом не враховано, що ПП «Джей-Порт»зареєстроване на підставну особу за певну винагороду, яка не мала намірів займатися підприємницькою діяльністю.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач 2 заперечує доводи, викладені в ній, просить постанову господарського суду Тернопільської області залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, мотивуючи свої вимоги тим, що оскільки позивачем не вказано, яку саме норму закону з питань оподаткування порушено відповідачами під час укладення спірної угоди, то господарське зобов’язання не може бути визнано недійсним на підставі ст. 207 ГК України. Крім цього, відповідач 2 зазначає, що спірну угоду укладено у грудні 2004 року, тобто до прийняття господарським судом Кіровоградської області рішення про припинення відповідача 1, а отже, відповідач 1 на момент укладення даної угоди мав необхідний обсяг цивільної діє- та правоздатності, а неподання податкової звітності та відсутність за юридичною адресою не впливає на правосуд’єктність ПП «Джей-Порт».

Відповідачі не забезпечили явки уповноважених представників у судові засідання, хоча належним чином були повідомлені про час і місце проведення судового засідання і розгляду апеляційної скарги, що підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Розглянувши наявні матеріали справи, доводи та заперечення, наведені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї, заслухавши пояснення представників сторін за їх участю судових засіданнях, колегія суддів господарського суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що постанову місцевого господарського суду слід скасувати в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним господарського зобов’язання, а апеляційну скаргу задоволити частково з наступних підстав.

Матеріалами даної справи встановлено, що між ПП «Джей Порт»(продавець) та ВАТ «Українська тютюнова компанія»(покупець) укладено договір № 22/12-04 від 22.12.2004 р., предметом якого є передача у власність покупця комплекту обладнання для ароматизації тютюну на загальну суму 2 815 727, 40 грн., в тому числі ПДВ у розмірі 469 287, 90 грн.

Відповідно до п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв’язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п.п. 7.2.6 цього пункту).

Згідно п. 18 Порядку «Про затвердження форми податкової накладної та порядку її заповнення», затвердженого Наказом ДПА України від 30.05.1997 р. № 165, всі складені примірники податкової накладної підписуються особою, уповноваженою платником податку здійснювати поставку товарів (послуг), та скріплюються печаткою такого платника податку –продавця.

В даному випадку, ПП «Джей-Порт», здійснюючи протягом 2004 –2005 рр. господарські операції з ВАТ «Українська тютюнова компанія», в тому числі виконуючи зобов’язання по спірному договору, не подано до податкового органу жодної декларації та інших відомостей про проведення господарських операцій та отримання доходів і нарахування податків.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. А згідно ч. 1 ст. 215 цього ж кодексу, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч.ч. 1 -3, 5, 6 ст. 203 цього кодексу.

Згідно ст. 207 ГК України, господарське зобов’язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб’єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Однією з підстав виникнення господарського зобов’язання, передбачених ст. 174 ГК України, є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 67 Конституції України, кожен зобов’язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до п. 7 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», юридична особа щорічно, починаючи з дати її державної реєстрації, протягом 1 місяця зобов’язана подавати державному реєстратору реєстраційну картку встановленого зразка про підтвердження відомостей про юридичну особу, в тому числі про місцезнаходження.

Необхідними умовами для визнання угоди недійсною, враховуючи вищенаведені норми, є її укладення з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків за даною угодою. При цьому, наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона) усвідомлювали чи повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладається, суперечність її інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Пленум Верховного суду України у постанові «Про судову практику в справах про визнання угоди недійсною»роз’яснив, що до таких угод належать угоди, спрямовані, зокрема, на приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування доходів, використання всупереч закону колективної, державної або чиєїсь приватної власності з корисливою метою. При цьому, умисел юридичної особи –сторони у договорі, визначається умислом особи, яка підписала (уклала) угоду від імені такої юридичної особи і яка не мала таких повноважень на момент її підписання.

Із пояснень представника податкової інспекції вбачається, що засновник ПП «Джей-Порт»Савченко К. А. зареєстрував дане підприємство у 1998 році на прохання малознайомої особи, якому передав всі документи і не мав наміру займатися господарською діяльністю. Крім цього, в органах державної реєстрації керівником підприємства зареєстрований Третяк С. М., а Лащенков С. І., який підписував первинні документи, як керівник підприємства, таким не зареєстрований.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про наявність умислу у ПП «Джей-Порт»при укладенні спірного договору з огляду на те, що підприємство відомостей про зміну місцезнаходження та фактичну адресу підприємства до органу державної реєстрації не подавало, а особа, яка підписувала спірний договір та розрахункові документи щодо виконання господарських зобов’язань (Лащенков С. І.) до реєстраційної бази, як керівник підприємства, не внесена.

Отже, вищезазначені дії відповідача 1 спрямовані на приховування від оподаткування прибутків та доходів, а укладений договір з відповідачем 2 суперечить інтересам держави і суспільства та порушує основні норми і принципи суспільного ладу, оскільки його виконання спрямоване на приховування доходів від оподаткування.

Апеляційний господарський суд не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що договір не може бути визнаний недійсним, оскільки позивачем не доведено, що суб’єкти господарювання, укладаючи спірний договір, не мали на меті набуття права власності. Колегія суддів вважає, що угоди, спрямовані на приховування доходів від оподаткування, порушують основні принципи та засади суспільного ладу, а доказами спрямованості умислу суб’єкта спірних угод на приховування від оподаткування є відсутність підприємства за юридичною та фактичною адресами, а також неподання податкової звітності до органів державної податкової служби (п. 7.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 1056 від 25.02.2002 р. «Про заходи щодо забезпечення однакового і правильного застосування законодавства про податки»).

Відповідно до ч. 1 ст. 208 ГК України, якщо господарське зобов’язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Згідно Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про визнання угоди недійсною», у тих випадках, коли сторона діяла умисно в угоді, що укладалася з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, або уклала угоду шляхом обману, насильства, погрози, зловмисної угоди з представником другої сторони або з використанням збігу тяжких для останньої обставин, суд на виняток із зазначених загальних правил все виконане такою стороною і належне з неї другій стороні у відшкодування одержаного звертає в доход держави. При неможливості передати майно в доход держави в натурі –постановляє рішення про стягнення його вартості.

Проте, оскільки санкції, передбачені ч. 1 ст. 208 ГК України, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в дохід держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то вони не є цивільно-правовими, а адміністративно-господарськими, які передбачені ч. 1 ст. 238 ГК України, і на них поширюються строки застосування, встановлені ст. 250 цього ж кодексу, тобто протягом 6 місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через 1 рік з дня порушення цим суб’єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Таким чином, враховуючи наведене, а також положення чинного законодавства України, апеляційна інстанція вважає, що постанова місцевого господарського суду прийнята з неповним врахуванням всіх обставин справи, а тому підлягає частковому скасуванню.

Керуючись ст.ст. 184, 195, 199, 200-205, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень КАС України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу Бучацької МДПІ задоволити частково.

2.          Постанову господарського суду Тернопільської області від 15.02.2007 р. у справі № 9/323-4452 в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним господарського зобов’язання скасувати. В цій частині прийняти нове рішення.

Позов Бучацької МДПІ до ПП «Джей-Порт»та ВАТ «Українська тютюнова компанія»задоволити частково.

Визнати недійсним договір № 22/12-04 від 22.12.2004 р., укладений між ПП «Джей-Порт» та ВАТ «Українська тютюнова компанія».

3.          В решті постанову залишити без змін.

4.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

5.          Матеріали справи скерувати в місцевий господарський суд.

Головуючий-суддя                     Бонк Т. Б.

Суддя                     Бойко С. М.

Суддя                     Марко Р. І.