ПОСТАНОВА

"21" липня 2008 р.

Справа № 10/80-2432

12 годин 00 хвилин

м. Тернопіль

Господарський суд Тернопільської області у складі

при секретарі судового засідання

Розглянув справу

За позовом: Прокурора м. Тернополя м. Тернопіль бульвар Т. Шевченка , 7 в інтересах держави в особі Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Тернопіль, вул. Грушевського, 8. (

До відповідача: Приватного підприємства “ Продекспорт “ м. Тернопіль вул. Живова , 15 а ( ідентифікаційний код 30047671 )

За участю представників:

Позивача: Гафтко Н.Л. –головного спеціаліста Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, доручення № 04-81/648 від 04.07.2007 року;

Відповідача: Пономаренко І.А. –представника , ордер № 37 від 04.07.2008 року ;

Прокурора : Молень І.Й.- помічника прокурора, посвідчення № 21.

В процесі розгляду справи представникам сторін роз’яснено належні їм права та обов’язки, передбачені статтями 49,51,59, 130 КАС України.

За відсутності відповідного клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснювалася.

Суть справи: Прокурор міста Тернополя звернувся до господарського суду Тернопільської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Тернопіль, вул. Грушевського, 8 до Приватного підприємства “ Продекспорт “ , м. Тернопіль про стягнення заборгованості в сумі 134855,26 грн., в тому числі 2403,6 грн. пені.

Обґрунтовуючи позов, Позивач посилається на те, що підприємство не виконало встановленого відповідно до статті 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, про що позивач дізнався із даних статистичного „Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік” (Форма № 10-ПІ), поданого підприємством.

Як стверджує позивач, норматив робочих місць на підприємстві складає 20 ( двадцять ) робочих місць для працевлаштування інвалідів, однак приватним підприємством “ Продекспорт “, м. Тернопіль у 2007 році було працевлаштовано лише 9 інвалідів.

Спираючись на положення ст. 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” та на Порядок сплати підприємствами (об’єднаннями, установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів”, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2001 року № 1767, Позивач просить стягнути штрафні санкції у розмірі середньорічної заробітної плати на підприємстві за кожне робоче місце не зайняте інвалідом.

Ухвалою від 04 червня 2008 р. порушено провадження в адміністративній справі та призначено судове засідання на 10 годині 04 липня 2008 р.

В порядку статті 128 КАСУ розгляд справи відкладався до 11 годин 20 хвилин 18 липня 2008 року та в судовому засіданні оголошувалась перерва до 12 годин 21 липня 2008 року.

У відзиві на позов ( вх. № 14980(н) від 04.07.2008 року) Приватне підприємство “ Продекспорт “ м. Тернопіль заперечує заявлені вимоги повністю і вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення і зазначає, що підприємство виконало вимоги, визначені Законом України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні“ щодо створення робочого місця, інформувало органи, до компетенції яких відноситься працевлаштування інвалідів про створення такого робочого місця і стверджує, що вини підприємства немає щодо не працевлаштування інвалідів у 2006 році. Просить в позові відмовити.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

18.07.2008 року Прокурор міста Тернополя звернувся до господарського суду з клопотанням № 5798 і просить закрити провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 157 КАС України , у зв’язку з відмовою від адміністративного позову .

Пунктом 2 статті 60 КАС України встановлено , що прокурор здійснює у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами , і може здійснювати представництво на будь-якій стадії адміністративного процесу .

Згідно п. 2 статті 61 КАС України відмова органів та осіб , визначених у статті 60 цього Кодексу , від адміністративного позову або зміна позовних вимог не позбавляє особу , на захист прав , свобод та інтересів якої подано адміністративний позов , права вимагати від суду розгляду справи , вирішення адміністративного позову в попередньому обсязі .

У судовому засіданні 21 липня 2008 року представник Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів м. Тернопіль підтримав позовні вимоги про стягнення з приватного підприємства “ Продекспорт “ заборгованості в сумі 134855,26 грн. , в тому числі 2403,6 грн. пені в повному обсязі .

Оскільки , прокурор м. Тернополя заявив клопотання про відмову від позову та закриття провадження у справі № 10/80-2432 в порядку п.2 ч. 1 ст. 157 КАС України , а Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів м. Тернопіль підтримало заявлені вимоги в повному обсязі , суд в силу приписів п.2 ст. 61 КАС України розглядає позов по суті .

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та заперечення представника відповідача, оцінивши представлені докази в їх сукупності, господарський суд встановив на наступне:

У відповідності до ч. 1 статті 1 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших посадових і службових осіб, інших суб’єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пункт 4 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що до компетенції адміністративних судів відносяться спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

Згідно вимог ст. 121 Конституції України, Закону України “Про прокуратуру”, ст. 29 Господарського процесуального кодексу України на органи прокуратури покладається представництво інтересів громадян та держави в судах у випадках, визначених Законом. Прокурор має право звернутися до господарського суду з позовом в інтересах держави або громадянина. В силу ст. ст.20, 36-1 Закону України “Про прокуратуру” при здійсненні прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів прокурор має право звертатись до суду з заявою про захист прав і законних інтересів громадян, держави, а також, підприємств та інших юридичних осіб при наявності порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

У відповідності до статті 8 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" державне управління в галузі забезпечення соціальної захищеності інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, Міністерством охорони здоров'я України та органами місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 1 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів (далі - Фонд), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2002 року № 1434, Фонд є урядовим органом державного управління, який діє у складі Мінпраці та підпорядковується йому.

Згідно пункту 9 цього ж Положення для реалізації покладених на Фонд завдань за погодженням з Мінпраці утворюються територіальні відділення Фонду в межах граничної чисельності його працівників.

Тернопільське обласне відділення Фонду України соціального захисту інвалідів, відповідно до зазначеного Положення, є юридичною особою і на нього покладено контроль за додержанням підприємствами встановлених нормативів робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів та здійснення контролю за своєчасним і повним надходженням до бюджету Фонду коштів від підприємств, які не забезпечують установлених нормативів робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Закон України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями та інтересами, а також, встановлює порядок визначення нормативу робочих місць призначених для працевлаштування інвалідів.

Згідно даних Звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів (Форма № 10-ПІ ) за 2007 рік, поданого відповідачем, середньооблікова чисельність його штатних працівників облікового складу за рік складає 509 чоловік, тобто відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, норматив робочих місць для працевлаштуванні інвалідів для приватного підприємства “ Продекспорт “, м. Тернопіль становить –20 ( двадцять ) робочих місць.

Позивач стверджує , що даний норматив працевлаштування ПП “ Продекспорт “ не дотримано –у 2007 році на підприємстві не було працевлаштовано 11 інвалідів.

Як стверджує позивач, і вбачається із Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів , середньорічний розмір заробітної плати на підприємстві складає 12041,06 грн., а за 11 робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів і не зайнятих інвалідами, відповідач до 15.04.2008 р. повинен був самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції у розмірі 132451,66 грн.

Окрім того, за несвоєчасну сплату адміністративно-господарської санкції, позивач нарахував приватному підприємству “ Продекспорт “, м. Тернопіль 2403,6 грн. пені на підставі ч. 3 ст. 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів України”, згідно з якою визначається, що порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені та обчислюється виходячи із 120 відсотків річних облікової ставки НБУ, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" ( 875-12 ) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, встановлено норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно частини 5 статті 19 зазначеного Закону ( 875-12 ) виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Пунктом 1.8 Інструкції зі статистики кількості працівників, затвердженої наказом Держкомстату від 28.09.2005 року № 286 ( 494-2005-р ), визначено, що показник середньооблікової кількості штатних працівників використовується для визначення кількості зайнятих працівників за сферами економічної діяльності та ведення спостереження за змінами мобільності робочої сили. Суть його визначення полягає у тому, що зайнятий працівник враховується тільки один раз (за місцем основної роботи), незалежно від терміну трудового договору та тривалості робочого часу.

Таким чином, для виконання нормативу враховуються тільки працевлаштовані інваліди, для яких це місце роботи є основним, тобто із веденням трудової книжки.

Згідно частини 1 статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" ( 875-12 ) підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньорічної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 25 осіб, розмір адміністративно - господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюються на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Отже, наведені вище норми Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні ”( 875-12 ) дають підстави говорити про наступні обов'язки підприємств:

- дотримання ними нормативів по створенню визначеної цим законом кількості робочих місць для інвалідів;

- сплати ними адміністративно –господарських санкцій в разі недотримання зазначених нормативів.

Частиною 4 статті 20 зазначеного Закону ( 875-12 ) визначено, що адміністративно - господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.

Положенням про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1995 р. N 314 ( 314-95-п ), визначено, що робоче місце інваліда –це окреме робоче місце або ділянка виробничої площі на підприємстві (об'єднанні), в установі та організації незалежно від форм власності та господарювання, де створено необхідні умови для праці інваліда (п. 1).

Робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів, і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда (п. 3). Згідно п. 5 Положення ( 314-95-п ), підприємства розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Як вбачається з матеріалів справи 17 січня 2007 року в приватному підприємстві “ Продекспорт “ було видано Наказ “ Про створення додаткового робочого місця “ згідно якого на підприємстві створювалося 21 ( двадцять одне ) робоче місце для інваліда , для чого було утворено відповідну комісію ( копія наказу знаходиться в матеріалах справи ) ; 17 січня 2007 року комісією підприємства складено Акт про створення додаткового робочого місця , з якого вбачається , що на підприємстві створено 21 додаткове робоче місце для соціально незахищених категорій громадян , по спеціальностях .

Відповідач у справі підтвердив ( і зазначене не спростовано позивачем у справі ) , що 21.01.2007 року на адресу Тернопільського відділення Фонду соціального захисту інвалідів м. Тернопіль приватне підприємство “ Продекспорт “ направило листа , в якому повідомлялося відділення про створення робочого місця для працевлаштування інвалідів та просило направляти на адресу підприємства інвалідів для працевлаштування .Відповідач у справі відповіді на своє клопотання не отримав.

Частиною першою статті 18 Закону України “ Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні “ передбачено , що працевлаштування інвалідів здійснюється органами Міністерства праці України , Міністерства соціального захисту населення України , місцевими радами , громадськими організаціями інвалідів .

На підприємство Закон покладає обов’язок створити ( пристосувати ) , атестувати належним чином робочі місця для працевлаштування інвалідів та повідомити про це органи , перелічені в ч. 1 ст. 18 Закону України “ Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні “ , а ті в , свою чергу , зобов’язані направити підприємству на працевлаштування інвалідів .

Відповідно до вищезазначеного , обов’язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування . Такий обов’язок покладено на органи , перелічені в ч. 1 ст. 18 Закону України “ Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні “ .

Такої ж правової позиції дотримується і Вищий Адміністративний Суд України , зокрема , у своїй ухвалі від 12 лютого 2008 року у справі № 2/218-2737 ( копія ухвали знаходиться в матеріалах справи ) .

Дослідивши надані сторонами документи суд відзначає , що Позивач всупереч вимог ст.ст. 70,138 КАС України не довів належними та допустимими доказами факт невиконання відповідачем обов’язку по забезпеченню робочих місць для працевлаштування інвалідів, не представив доказів вчинення приватним підприємством “ Продекспорт “ м. Тернопіль порушень визначених законом, як і доказів здійснення Фондом перевірки щодо створення підприємством робочих місць для працевлаштування інвалідів та відсутності таких місць на підприємстві, а також направлення для працевлаштування на підприємство інвалідів .

З огляду на зазначене , господарський суд визнає позовні вимоги позивача щодо притягнення відповідача до відповідальності за ст. 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” необґрунтованими, неправомірними, такими, що не підлягають до задоволення.

Судові витрати в силу положень ч. 4 ст. 94 КАСУ стягненню з відповідача не підлягають, оскільки позивач користується пільгами при сплаті судового збору.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.1,17,49,51,59,70,130,138 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст. 8,18,19,20 Закону України “ Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, господарський суд ,-

ПОСТАНОВИВ :

1.В позові відмовити.

2.Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження.

На постанову суду сторони мають право подати заяву про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня складення постанови в повному обсязі до адміністративного суду апеляційної інстанції.

3.Постанова складена в повному обсязі 28 липня 2008 року.

Суддя