ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2008 р.

№ 40/149

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова Є.В.,

суддів:

Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.,

розглянувши

касаційну скаргу

державного підприємства "Донецька залізниця"

(далі Залізниця)

на постанову

Донецького апеляційного господарського суду

від

05.05.08

у справі

№ 40/149

господарського суду

Донецької області

за позовом

Залізниці

до

закритого акціонерного товариства "Макіївський металургійний завод" (далі Товариство)

про

стягнення 81 100,42 грн. плати за користування вагонами

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:

Алмамедов О.Р. (за дов. № Н-01/695 від 03.03.08);

- відповідача:

Співак О.Є. (за дов. № 237/0108 від 27.03.08).

Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України, яка переглядає справу в касаційному порядку, не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 17.07.08 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 02.07.07 господарського суду Донецької області (суддя Підченко Ю.О.) у задоволенні позовних вимог Залізниці відмовлено.

Постановою від 21.08.07 Донецького апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Шевкової Т.А., суддів –Алєєвої І.В., Стойки О.В.) апеляційну скаргу Залізниці залишено без задоволення, а рішення від 02.07.07 господарського суду Донецької області –без змін.

Постановою від 15.11.07 Вищого господарського суду України касаційну скаргу Залізниці задоволено частково.

Рішення від 02.07.07 господарського суду Донецької області та постанову від 21.08.07 Донецького апеляційного господарського суду скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи рішенням від 21.02.08 господарського суду Донецької області (суддя Гаврищук Т.Г.) позовні вимоги Залізниці задоволено.

З Товариства на користь Залізниці стягнуто 81 100,42 грн. плати за користування вагонами, 811,00 грн. витрат по сплаті державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Вказане рішення місцевого суду, прийняте під час нового розгляду справи, мотивовано тим, що Товариством не доведено існування обставин, передбачених ст. 121 Статуту залізниць України, які є підставами для звільнення від плати за користування вагонами, а також обставин, що затримка вагонів під час перевезення сталася з причин, що залежать від залізниці.

Постановою від 05.05.08 Донецького апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Акулової Н.В., суддів –Гези Т.Б., Запорощенка М.Д.) апеляційну скаргу Товариства задоволено.

Рішення від 21.02.08 господарського суду Донецької області скасовано.

У задоволенні позовних вимог Залізниці до Товариства про стягнення плати за користування вагонами в сумі 81 100,42 грн., відмовлено.

З Залізниці на користь Товариства стягнуто 405,50 грн. витрат по сплаті державного мита за подання апеляційної скарги.

При винесенні постанови суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що Статутом залізниць України не передбачено, що у разі затримки вагонів інших держав, пов'язаної з митним оформленням, вантажовласники та порти відшкодовують залізницям плату за користування цими вагонами.

Не погодившись з постановою апеляційного суду Залізниця звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить постанову від 05.05.08 Донецького апеляційного господарського суду скасувати, а рішення віл 21.02.08 господарського суду Донецької області залишити без змін.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскарженого судового акту було порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст. 119 Статуту залізниць України, п.п. 1, 14 Правил користування вагонами і контейнерами, а також ст. 43 Господарського процесуального кодексу України.

У своєму відзиві на касаційну скаргу Товариство щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просить касаційну скаргу Залізниці залишити без задоволення, а оскаржену постанову – без змін.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзив на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, відповідно до вимог ст. 71 Статуту залізниць України та п.п. 2.1 Правил обслуговування залізничних під'їзних колій 28.02.06 між Залізницею та Товариством було укладено договір № 1/102/507/06 на експлуатацію залізничної під'їзної колії, п. 13 якого передбачено, що Товариство сплачує Залізниці плату за користування вагонами (контейнерами) відповідно до Правил користуванні вагонами та контейнерами.

На підставі наданих сторонами доказів у справі встановлено, що у період з 25.10.06 по 19.11.06 на ст.Ясинувата Донецької залізниці за перевізними документами №№ 158354, 158372, 158307, 53459-53463, 53291-53297, 53469, 53470. 15536-15544, 16440-16444, 16347, 16348, 16352, 16353 та 171113 на адресу Товариства надходили імпортні вантажі.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що вагони з вантажем №№ 22700009. 67382267, 66119520, 67850842, 66821000, 65717803, 64423759, 61877544, 21792973, 67172404, 65255341, 65642282, 66375148, 60673977, 67573659, 66112657, 65887739, 66592064, 94727047, 94815313, 94792736, 94741733, 94769403, 94748738, 94768785, 67158628, 65717720, 67661389, 66680703, 66731241, 60900131, 64459225, 65357816 та 65943060 були подані Залізницею на під'їзну колію Товариства, але не були прийняті останнім у зв'язку із необхідністю завершення митного оформлення, що засвідчено складеними Залізницею актами загальної форми ГУ-23 № 1111 від 29.10.06, № 1212 від 19.11.07, № 1106 від 25.10.06, № 1119 від 30.10.07,

№ 1098 від 25.10.06, № 1099 від 25.10.06, № 1158 від 08.11.06 та № 1165 від 09.11.06, від підписання яких Товариство відмовилось.

Разом з тим, судовими інстанціями встановлено, що після завершення митного оформлення вагони із вантажем Товариством були прийняті.

При цьому, місцевим та апеляційним судами встановлено, що облік часу користування вагонами та нарахування плати за користування ними проведено на станції Ясинувата Донецької залізниці за "Відомістю плати за користування вагонами (контейнерами)" форми ГУ-46, які підписані Товариством із зауваженнями.

Матеріали справи свідчать, що за користування вказаними вагонами Залізницею відповідно до вимог ст. 119 Статуту залізниць України та р.р. 2, 3 Правил користування вагонами та контейнерами (затверджених наказом Міністерства транспорту України № 113 від 25.02.99, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.03.99 за № 165/3458), була нарахована плата, у тому числі за період затримки вагонів, пов'язаної з митним оформленням, проте Товариство відмовилось від сплати сум, нарахованих Залізницею за користування вагонами за період їх затримки, пов'язаної з митним оформленням.

Водночас, вирішуючи спір суд першої та апеляційної інстанцій встановив, що обов'язки декларанта з оформлення імпортних вантажів, які прибули на станцію Ясинувата Донецької залізниці за спірними перевізними документами виконувало Товариство. Залізниця обов'язки декларанта по спірним відправленням не виконувала, окремої угоди з Товариством (брокерської угоди) не укладала.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що, як встановлено попередніми судовими інстанціями та вбачається з матеріалів справи, предметом спору є стягнення збору за користування вагонами за час перебування їх під митним оформленням.

При цьому, колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що відповідно до п. 119 Статуту залізниць України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.98 № 457 (далі –Статут), за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під'їзних колій, портами, організаціями, установами громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Зазначена плата вноситься також за час затримки вагонів на станціях призначення чи на підходах до них в очікуванні подання їх під вивантаження, перевантаження, з причин, що залежать від вантажоодержувача, власника залізничної під'їзної колії, порту, підприємства.

Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що Правилами користування вагонами і контейнерами /далі –Правила/, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 25.02.99 № 113 (зареєстровані Міністерством юстиції України 15.03.99 за

№ 165/3458), визначено порядок і умови користування вагонами, зокрема, п. 6 встановлено, що всі завантажені вагони, що знаходяться на станціях і на підходах до них в очікуванні подавання під вантажні операції з причин, які залежать від вантажовласника, є такими, що перебувають у користуванні вантажовласника. У разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми, який підписується представником станції і вантажовласника. В акті вказується час початку та закінчення затримки вагонів і їх номери.

Підстави звільнення вантажовласника від плати за користування вагонами передбачені в п. 121 Статуту та п. 16 Правил, є вичерпними. При цьому, затримку вагонів, пов'язану з митним оформленням, до цих підстав не віднесено.

Порядок взаємодії митних органів і залізниць України під час переміщення через митний кордон товарів (вантажів) залізничними вантажними поїздами, який затверджений наказом Державної митної служби України та Міністерства транспорту України від 28.05.04 № 399/442, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22.06.04 (далі –Порядок взаємодії), визначає, що товари (вантажі), що прибувають на станцію призначення й перебувають під митним контролем, розміщуються в місцях загального користування й перебувають під охороною залізниці, а для здійснення митних процедур можуть подаватися в інші зони митного контролю.

Посадові особи залізниць не мають права видавати товари (вантажі), що перебувають під митним контролем, виконувати будь-які операції з ними (навантаження, вивантаження, перевантаження, виправлення пошкоджень упакування, розпакування, перепакування або зміну ідентифікаційних знаків чи маркування, нанесених на упаковку) без дозволу митного органу.

Однак, в п. 3.6 цього Порядку взаємодії зазначено, що за проханням вантажоодержувача митне оформлення товарів (вантажів) у повному обсязі може здійснюватися безпосередньо в митниці відправлення; в окремих випадках (мається на увазі виробнича необхідність вантажоодержувача або залізниці) допускається подача таких вантажів на під'їзну колію за умови перебування їх під охороною за зверненням вантажоодержувача.

Пункт 3.12 цього Порядку взаємодії допускає подачу транспортних засобів з товарами (вантажами) на під'їзні колії без проставляння на перевізних документах підпису й відбитків особистої номерної печатки посадової особи митниці призначення за умови перебування цих товарів (вантажів) під охороною за зверненням вантажоодержувача.

У разі неможливості здійснити декларування товару (вантажу) в обраному митному режимі вантажоодержувач може розмістити товар (вантаж) згідно з вимогами Положення про склади тимчасового зберігання й Порядку роботи митного складу.

Водночас, колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що ст. 87 Митного кодексу України встановлено, що декларантами можуть бути підприємства або громадяни, яким належать товари і транспортні засоби, що переміщуються через митний кордон України, або уповноважені ними митні брокери (посередники). Обов'язки та відповідальність декларанта передбачені у ст. 88 цього Кодексу.

Після доставки залізницею вантажу у митницю призначення митне оформлення (декларування) вантажу здійснює вантажоодержувач або за договором з ним митний брокер, від яких залежить вчасне оформлення митних декларацій та виконання митних процедур, оскільки ст. 113 Митного кодексу України покладає на працівників залізничного транспорту обов'язок сприяти посадовим особам митних органів у виконанні ними своїх службових обов'язків, а не декларувати вантажі, які перебувають під митним контролем.

Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що видача вантажу вантажоодержувачу та подача таких вагонів (контейнерів) з вантажами на під'їзну колію за умови перебування їх під охороною з дозволу митного органу за зверненням вантажоодержувача не є тотожними поняттями.

Якщо вантажоодержувач не використовує можливість забрати на під'їзну колію з дозволу митниці та під охорону вагони з вантажами, які перебувають під митним контролем, а використовує для таких цілей залізничні вагони, то такий одержувач повинен сплачувати залізниці плату за користування вагонами на підставі п. 119 Статуту залізниць України та збір за зберігання вантажів на підставі п. 46 Статуту, п. 9 Правил зберігання вантажів і п. 2 р. 2 Тарифного керівництва № 1.

Враховуючи наведені правові положення, а також те, що як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, Товариство не довело існування обставин, передбачених ст. 121 Статуту, п. 16 Правил, які є підставою для звільнення від плати за користування вагонами, не надало доказів, що засвідчують затримку вагонів під час перевезення (з причин, що залежать від Залізниці), а також використання в спірних правовідносинах п.п.3.6, 3.12 Порядку взаємодії, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи, викладені Залізницею в касаційній скарзі, є обґрунтованими, оскільки вони підтверджуються зібраними по справі доказами і відповідають вимогам закону.

Щодо посилань суду апеляційної інстанції на те, що чинним транспортним законодавством не передбачено відшкодування плати за користування вагонами іноземних держав на підставі п. 119 Статуту, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає наступне.

Обставина, вказана апеляційним судом, не могла бути підставою для відмови у задоволенні позову в цілому, оскільки, як свідчать матеріали справи, в даному випадку плата за користування вагонами українських залізниць складає 80 199,72 грн., а плата за користування вагонами російських (іноземних) залізниць –лише 900,70 грн.

Крім того, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що ч. 4 ст. 119 Статуту передбачено, що вантажовласники, порти відшкодовують залізницям плату за користування вагонами інших держав від часу прийому цих вагонів від залізниці до повернення їх після виконання вантажних операцій у порядку, визначеному Укрзалізницею відповідно до міжнародних договорів України з цих питань.

Юридичний аналіз чинного законодавства свідчить, що відшкодування плати за користування вагонами здійснюється шляхом внесення цієї плати і за своєю економічною природою таке відшкодування є тотожнім платі за користування вагонами.

Відповідно до Правил користування вагонами і контейнерами, які визначають порядок і умови користування вагонами і контейнерами (як парку залізниць України, так і парку іноземних залізниць) за користування вагонами і контейнерами вантажовласники, ванадоодержувачі, власники під'їзних колій та порти вносять залізниці плату.

При цьому, колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що ч. 3 п. 119 Статуту не розмежовує та не встановлює пільг чи виключень щодо плати за користування для іновагонів.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги

ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у п. 1 Постанови від 29.12.76 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судом апеляційної інстанції було помилково застосовано норми матеріального права, в той час, як судом першої інстанції було повно та всебічно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу державного підприємства "Донецька залізниця"

№ 102/749 від 22.05.08 задовольнити.

Постанову від 05.05.08 Донецького апеляційного господарського суду у справі № 40/149 господарського суду Донецької області скасувати, а рішення від 21.02.08 господарського суду Донецької області у даній справі залишити в силі.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

І.Ходаківська