ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11.08.08 р.                     Справа № 1/83пд

за позовом: Приватного підприємства “Око” с. Червоний Оскіл, Ізюмського р-ну, Харківської області

до відповідачів: 1. Державного підприємства “Донецька залізниця”

м. Донецьк

2. Державного підприємства “Експертно–аналітичний центр сприяння технічному переозброєнню галузі «Центр» Мінпаливенерго”

м. Донецьк

про визнання недійсною угоди

Суддя                                         З.П. Азарова

Представники

Від позивача: Степанов В.В. - директор

Від відповідачів: 1. Петренко О.Г. - представник

2. Завгородній К.О. - представник

В засіданні брали участь

Приватне підприємство “Око” с. Червоний Оскіл, Ізюмського р-ну, Харківської області звернулось з позовом про визнання недійсною угоди з видачі векселя № 2032, укладеної Державним підприємством “Експертно–аналітичний центр с прияння технічному переозброєнню галузі

“Центр» Мінпаливенерго” з Державним підприємством “Донецька залізниця”.

Позовні вимоги обґрунтовані невідповідністю угоди вимогам статті 4 Закону України “Про обіг векселів в Україні”, Постанові Кабінету Міністрів України № 262 від 06.03.2002р., статті 48 Цивільного кодексу України УРСР, статті 215 Цивільного кодексу України.

Відповідач – Державне підприємство “Донецька залізниця” надав відзив, в якому позов не визнає, посилаючись на ту обставину, що позивач не довів порушення його прав та інтересів, оскільки він не є стороною в оспорюваній угоді.

Відповідач – Державне підприємство “Експертно–аналітичний центр

сприяння технічному переозброєнню галузі “Центр» Мінпаливенерго” заявив клопотання про припинення провадження у справі у зв’язку з тим, що господарським судом Донецької області розглянута справа між тими ж сторонами з тим же предмету і з тих же підстав. Крім того заявив про застосування строків позовної давності, оскільки встановлений в три роки строк для звернення з позовом сплинув.

Позивач надав додаткові докази та заявив клопотання про визнання загальновідомими обставини та такими, що не потребують доказування на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 262 від 06.03.2002р. В задоволенні клопотання відмовлено, оскільки згідно статті 84 Господарського процесуального кодексу України законодавство, яким господарський суд керується, приймаючи рішення, вказується у мотивувальній частині рішення. До його прийняття у суду відсутні підстави надавати будь-які пояснення та тлумачення законодавчих актів.

Враховуючи клопотання та пояснення сторін, в судових засіданнях оголошувались перерви. Сторони надали додаткові пояснення та докази. Позивач надав клопотання та заяви, в яких визначив позицію щодо позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, додатково надані докази, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд встановив, що 09.09.2003р. Державне підприємство “Експертно–аналітичний центр сприяння технічному переозброєнню галузі “Центр» Мінпаливенерго”емітував простий вексель № 2032 на суму 10 000 грн. 00 коп. Державному підприємству “Донецька залізниця” зі строком платежу 31.12.2005р.

Державне підприємство “Донецька залізниця” вказаний вексель індосувала Товариству з обмеженою відповідальністю “Торгівельний Дім “Південно-Східний”, про що свідчить індосаментний напис. Вказане товариство його індосувало за бланковим індосаментом.

23.06.2005р. згідно договору купівлі-продажу № Т 45/2306/002 вказаний вексель був придбаний приватним підприємством “Око” (позивач) і за актом прийому-передачі цінних паперів від 23.06.2005р. цей вексель отримав позивач. Вказані докази були досліджені господарським судом Донецької області у справі № 1/19 за позовом Приватного підприємства “Око”.

Приватне підприємство не отримало платіж за векселем і вважає, що угода з видачі векселя є недійсною, оскільки вексель був емітований без грошових зобов’язань. Крім того вексель емітований зі строком погашення понад 30 днів, що є порушенням Постанови Кабінету Міністрів України № 262 від 06.03.2002р., якою затверджений Порядок випуску, авалювання, акцептування, індосування та погашення векселів, що випускаються державними підприємствами та акціонерними товариствами, у статутному фонді яких частка держави перевищує 50 відсотків. Згідно вказаного Порядку встановлений термін погашення векселів, який не повинен перевищувати 30 днів. У спірному векселі строк погашення векселя визначений 31.12.2005р. Тому, на думку позивача, цей факт є перевищенням повноважень осіб, які підписали угоду з видачі векселя і вона є недійсною.

Проте з вказаними твердженнями погодитися неможливо з наступних підстав.

Відповідно до статті 41 Цивільного кодексу УРСР, який діяв на момент емітування векселя, цивільно-правовими угодами визнаються дії громадян та організацій, які направлені на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та зобов’язань. Вексельні угоди (з видачі, акцепту, індосування, авалювання та оплати векселя) регулюються нормами вексельного законодавства. Дії щодо передачі векселя від однієї особи іншій можуть вважатися угодою. Разом з тим до вексельних угод застосовуються загальні норми Цивільного кодексу з урахуванням їх особливостей. Спірний вексель був виданий 09.09.2003р., тобто до прийняття Цивільного кодексу України, тому слід застосовувати норми Цивільного кодексу УРСР. Стаття 48 вказаного кодексу, на яку посилається і позивач, передбачає недійсність угоди, яка не відповідає вимогам Закону.

Підставою для визнання недійсною угоди з видачі векселя позивач вважає відсутність грошових зобов’язань між емітентом та ремітентом, посилаючись на статтю 4 Закону України “Про обіг векселів в Україні”.

Дійсно стаття 4 вказаного закону передбачає, що видавати переказні і прості векселі можна лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги. На момент видачі переказного векселя особа, зазначена у векселі як трасат, або векселедавець простого векселя повинні мати перед трасантом та/або особою, якій чи за наказом якої повинен бути здійснений платіж, зобов'язання, сума якого має бути не меншою, ніж сума платежу за векселем. Умова щодо проведення розрахунків із застосуванням векселів обов'язково відображається у відповідному договорі, який укладається в письмовій формі. У разі видачі (передачі) векселя відповідно до договору припиняються грошові зобов'язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов'язання щодо платежу за векселем.

За приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач послався як на підставу безтоварності векселів, на листи Ворошиловського РОДГУУМВД України в Донецькій області та Державного підприємства “Донецька залізниця”, договори, укладені між сторонами у справі.

Однак з огляду на вказані докази неможливо ототожнювати підставу для видачі векселя тільки з наданими доказами, оскільки договори постачання, які укладені в 2003 році між Донецькою залізницею та Державним підприємством “Експертно–аналітичний центр сприяння технічному переозброєнню галузі “Центр» Мінпаливенерго”, мають умови щодо розрахунків у безготівковій формі векселем ДП “Центр” згідно додатку. Вказаний додаток відсутній, тому неможливо встановити які номери векселів сторони мали на увазі і чи був спірний вексель у складі переліку векселів. Договір, який укладений між сторонами у 2004 році, не може оцінюватися судом, оскільки вексель був емітований до укладення вказаного договору.

Стаття 38 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що якщо подані сторонами докази є недостатніми, господарський суд зобов’язаний витребувати їх від підприємств, тому судом від відповідачів були витребувані додаткові докази для підтвердження видачі векселів. Такі докази не були подані, оскільки згідно акту від 21.12.2007р. документи 2003 року, що втратили практичне значення і не підлягають зберіганню відібрані і знищені. Таким чином безтоварність векселя не доведено.

Згідно ст. 4 Закону України „Про обіг векселів в Україні”, видавати переказні і прості векселі можна лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги. На момент видачі переказного векселя особа, зазначена у векселі, зокрема як векселедавець повинна мати перед особою, якій чи за наказом якої повинен бути здійснений платіж, зобов’язання, сума якого має бути не меншою, ніж сума платежу за векселем. При цьому, у разі видачі (передачі) векселя відповідно до договору припиняються грошові зобов’язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов’язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов’язання щодо платежу за векселем.

Між тим, факт, що вексель видано з порушенням вимог вищевказаної норми, без наявності грошового боргу за фактично виконані роботи відповідного розміру, позивачем не доведений.

Відповідно до статті 21 Закону України “Про цінні папери та фондову біржу” вексель визначено цінним папером, який засвідчує безумовне грошове зобов'язання векселедавця сплатити після настання строку визначену суму грошей власнику векселя (векселедержателю). Спірний вексель відповідає вимогам цінного паперу, не був визначений недійсним в установленому порядку і векселедержатель (позивач) пред’явив вимоги по його оплаті. Оплата не була здійснена. Відповідно до статті 43 Уніфікованого Закону про переказні і прості векселі власник може здійснювати свій регрес проти індосантів, векселедавця й інших зобов’язаних осіб. Тому позивач пред’явив позов до векселедавця та індосанта, у зв’язку з чим господарським судом Донецької області порушена справа № 1/19. В ході розгляді спору позивач виключив векселедателя Державне підприємство “Експертно–аналітичний центр сприяння технічному переозброєнню галузі “Центр» Мінпаливенерго” з відповідачів. У задоволенні позову про стягнення заборгованості з індосанта рішенням від 14.07.2006р., залишеним без змін, у задоволенні позову відмовлено, оскільки індосант передав вексель із застереженням, яке звільняє його від відповідальності за оплату векселя.

Векселедержатель (позивач) вимоги для одержання оплати векселя до векселедателя не пред’явив. Він вважає, що його інтереси порушені.

Разом з тим, стаття 55 Конституції України гарантує судовий захист прав і свобод людини і громадянина. Цивільне законодавство, а саме стаття 15 Цивільного кодексу України, стаття 1 Господарського процесуального кодексу України, встановлює можливість звернення до суду особи, котра вважає свої права порушеними, невизначеними чи оспореними. Підставами для захисту цивільного права є його порушення, тобто результат протиправних дій порушника, внаслідок чого зазнало знищення або ліквідації, що позбавляє можливості здійснити, реалізувати це право повністю або частково.

Позивач заявив позов про визнання недійсною угоди, стороною якою він не був, тому він повинен доказати, що оспорюванню угодою порушені його права або інтереси. Як свідчать матеріали справи позивач є власником векселя, з видачі якого оспорюється угода. Вексель, емітований другим відповідачем на користь першого відповідача, знаходиться у позивача, право на оплату векселя, який не реалізував згідно статті 43 Уніфікованого закону про переказні і прості векселі.

Не доведені протиправні дії відповідачів, які б порушували інтереси приватного підприємства або використання його права на реалізацію векселя для оплати. Також позивач не довів в чому саме полягало порушення його прав визнанням недійсною угоди з видачі векселя, в якому визначена дата оплати, і як вона впливає на укладену угоду з видачі векселя.

Позивач посилається на статтю 207 Господарського кодексу України, яка регулює недійсність господарського зобов’язання, проте частина 1 вказаної статті формулює загальну норму визнання недійсним зобов’язання, яке не відповідає закону або вчинено з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції. Право вимоги визнання недійсним зобов’язання надано сторонам такого зобов’язання або органу державної влади. Позивач є власником векселя, а не стороною угоди і визнання будь-якої угоди недійсною не ставить під сумнів дійсність векселя.

Не приймаються до уваги також посилання позивача на статтю 233 Цивільного кодексу УРСР, оскільки вказана стаття не регулює норми якості проданої речі. За договором купівлі-продажу векселя позивач придбав вексель, який не встановлений недійсним. Отримання платежу за вказаним векселем є право власника векселя і воно є непорушним. Будь-які негативні наслідки порушення такого права (збитки, шкода або інше) не довідені позивачем і вони не настали, оскільки строк звернення з вимогами оплати векселя не сплинув.

Суд проаналізував Постанову Кабінету Міністрів України № 262 від 06.03.2002р., на яку позивач посилається як на підставу визнання угоди недійсною за наявності підписання з перевищенням повноважень осіб, підписавших вексель.

З вказаної Постанови вбачається, що затверджений Порядок випуску, авалювання, акцептування, індосування та погашення векселів, що випускаються державними підприємствами та акціонерними товариствами, у статутному фонді яких частка держави перевищує 50 відсотків. Цей Порядок встановлює правила здійснення операцій з векселями державними підприємствами. Випуск, авалювання, акцептування, індосування та погашення векселів підприємств здійснюється відповідно до Законів України “Про обіг векселів в Україні”, “Про цінні попери і фондову біржу”, Женевською вексельною конвенцією 1930р. з урахуванням таких особливостей. Дійсно, термін погашення векселя не повинен перевищувати 30 днів. Але, на думку суду, цей строк не впливає на угоду, укладену з видачі векселів і вона не впливає на повноваження осіб, підписавших вексель. Вказаною Постановою зазначено, що порушення встановленого Порядку впливає на контракт, укладений із керівником такого підприємства.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги пред’явлені необґрунтовано та не підлягають задоволенню.

Щодо строку позовної давності, то в силу статті 253 перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов’язаний його початок. Позивач придбав вексель за договором, укладеним 23.06.2005р. Він мав встановити дійсність векселя або підстави для його видачі. Тому слід починати обчислювати строк з моменту укладення договору. Позивач звернувся з позовом 10.06.2008р., тому на цей день строк позовної давності не сплинув.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 38, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд-

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову Приватного підприємства “Око” про визнання недійсною угоди з видачі векселя № 2032, укладеної Державним підприємством “Експертно–аналітичний центр сприяння технічному переозброєнню галузі “Центр» Мінпаливенерго” з Державним підприємством “Донецька залізниця”.

Рішення оголошено в засіданні та набуває законної сили після закінчення десятиденного строку.

Рішення може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя