донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

12.08.2008 р.                                                              справа №21/67пд

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:

Старовойтової Г.Я.

суддів

Волкова Р.В. , Запорощенка М.Д.

за участю представників сторін:

від позивача:

Огнений А.Б. – за дов. № 09/39 від 08.01.2008р., Карастоянов П.В. – за дов. № 09/653 від 15.02.08р.

від відповідача:

Резе О.О. – за дов. № 03-1597 від 24.07.08р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Відкритого акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат ім.Ілліча" м.Маріуполь

на рішення господарського суду

Донецької області

від

26.05.2008 року

по справі

№21/67пд (Матюхін В.І.)

за позовом

Відкритого акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат ім.Ілліча" м.Маріуполь

до відповідача

Управління праці та соціального захисту населення смт.Тельманове

про

визнання недійсним договору

Рішенням господарського суду Донецької області від 26.05.2008р. у справі № 21/67пд (суддя Матюхін В.І.) у позові Відкритому акціонерному товариству “Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча” про визнання недійсним укладеного 20.04.2006р. з Управлінням праці та соціального захисту населення Тельманівської райдержадміністрації договору № 3119 про відшкодування витрат, пов’язаних з наданням послуг пільговій категорії громадян, відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що укладення між сторонами договору № 3119 від 20.04.06р. про відшкодування витрат, пов’язаних з наданням послуг пільговій категорії громадян, не суперечить нормам чинного законодавства України.

Позивач з прийнятим рішенням господарського суду від 08.05.2008р. не погодився та подав апеляційну скаргу в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції не застосував при розгляді справи вимоги Постанови Кабінету Міністрів України № 256, ст. ст.1, 19 Конституції України, ст.ст.7, 31 Закону України "Про автомобільний транспорт" та неправильно застосував норми матеріального права. Посилається на те, що при розгляді справи судом першої інстанції застосовано Порядок обліку зобов'язань розпорядників бюджетних коштів в органах Державного казначейства України, який затверджено Наказом Державного казначейства України від 09.08.2004 року № 136, проте, згідно з п.6.4 його вимоги зобов'язані виконувати керівники бюджетних установ. Однак він не є бюджетною установою, тому вимоги зазначеного нормативного акту на нього не поширюються та не застосовуються до правових стосунків сторін.

Зазначає, що згідно з п.2.2 укладених договорів про організацію перевезень компенсація збитків здійснюється в порядку, передбаченому чинним законодавством України. Чинним законодавством з цього приводу є Постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» № 256 від 04.03.2002р. Позивач наполягає на тому, що у зв2язку із суперечністтю вимог наказу Державного казначейства України вимогам Постанови Кабінету Міністрів України, застосуванню підлягає саме Постанова Кабінету Міністрів України як така, що має більшу юридичну силу.

Представник відповідача просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення посилаючись на те, що управління, як головний розпорядник коштів місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення відповідно до постанови КМУ від 4.03.2002р. №256 “Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету” на підставі п.6.1 “Порядку обліку зобов’язань розпорядників бюджетних коштів в органах Державного казначейства України” (далі Порядок), затвердженого наказом Державного казначейства України від 9.08.2004р. № 136, мало укласти оспорюваний позивачем договір і повинно було здійснювати видатки за загальним фондом кошторисів у межах бюджетних асигнувань, установлених Законом України “Про державний бюджет”. Вважає, що господарським судом першої інстанції справа була розглянута об'єктивно, всесторонньо із застосуванням всіх нормативно - правових актів, тому підстав для скасування рішення господарського суду не має.

Вивчивши матеріали справи, доводи заявника скарги, вислухавши представника відповідача, перевіривши повноту встановлених судом обставин справи та їх юридичну оцінку, судова колегія встановила.

Між управлінням праці та соціального захисту населення Тельманівської районної державної адміністрації (“Замовник”) та ВАТ “Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча” (“Перевізник”) 20.04.06р. був укладений договір № 3119 про відшкодування витрат, пов’язаних з наданням послуг пільговій категорії громадян. Як передбачено п.5.1. договору договір набуває чинності з 01.01.06р. та діє в частині надання послуг до 31.12.06р., а в частині проведення розрахунків - до моменту повного виконання. Додатковою угодою №1 від 29.05.07р. строк дії договору пролонговано до 31.12.07р. (а.с.9-10)

Предметом договору №3119 від 20.04.06р. є компенсація за рахунок субвенції з державного бюджету збитків пасажирського перевізника від пільгових перевезень окремих категорій громадян Тельманівського району, які до чинного законодавства мають право на такі пільги (п.1.1 р.1 договору).

Відповідно до п.2.1.2. р.2 договору №3119 від 20.04.06р. “Перевізник” зобов’язаний щомісяця до 20 числа наступного з звітнім, надавати “Замовнику” розрахунки компенсації за збитки від перевезення окремих категорій громадян.

Пунктом 2.2.1. р.2 договору № 3119 від 20.04.06р. передбачено, що “Замовник” зобов’язаний здійснювати фінансування наданих послуг за рахунок субвенцій з Державного бюджету України та в межах відповідних бюджетних асигнувань на 2006р.

06.01.06р. між Тельманівською районною державною адміністрацією та ВАТ “Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча” були укладені договори №№39, 40, 41 і 42 на перевезення пасажирів автомобільним транспортом строком з 06.01.06р. по 06.01.2011р. Предметом зазначених договорів є надання держадміністрацією “Перевізникові” права на перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, відповідно Тельманове - Старогнатівка за договором №39, Тельманове - Богданівка за договором №40, Тельманове - Кузнєцова –Михайлівка за договором №41 та Тельманове –Андріївка за договором №42 (а.с.12-19).

Згідно п.2.2 р.2 договорів №№39-42 компенсація збитків від перевезень пільгової категорій населення здійснюється в порядку, встановленому законодавством України.

Оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм чинного законодавства, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду у справі №21/67пд від 26.05.2008р. відповідає вимогам норм чинного законодавства та не підлягає скасуванню з наступних підстав.

Згідно ч.1 і ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.3 Закону України “Про автомобільний транспорт” в редакції Закону України від 23 лютого 2006 року № 3492-IV, цей Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.

Згідно ч.1 ст.31 Закону України “Про автомобільний транспорт” відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування міських, приміських та міжміських, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування, які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника, зобов'язання органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо облаштування маршруту, підтримки проїзної частини автомобільної дороги та під'їзних шляхів у належному стані (тільки для міських автобусних маршрутів), розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати”.

Відповідно до ч.4 ст.37 Закону України “Про автомобільний транспорт” види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Укладеними між позивачем і Тельманівською районною державною адміністрацією договорами №№39-42 на перевезення пасажирів автомобільним транспортом визначено, що компенсація збитків від перевезень пільгової категорій населення здійснюється в порядку, встановленому законодавством України.

“Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету”, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002р., визначає механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення в тому числі щодо компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян (п.1).

Фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі (п.2 “Порядку”, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002р.).

Головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (далі - головні розпорядники коштів) (п.3 “Порядку”, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002р.).

Відповідно до п.4 “Порядку” затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002р., перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державним казначейством згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов'язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій, допомоги та компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Відповідно п.п.1.4. “Порядку обліку зобов’язань розпорядників бюджетних коштів в органах Державного казначейства України”, затвердженого наказом Державного казначейства України №136 від 09.08.04р., зазначений Порядок поширюється на розпорядників і одержувачів бюджетних коштів державного та місцевих бюджетів, які перебувають на казначейському обслуговуванні.

Згідно п.п.6.1. “Порядку”, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 09.08.2004р. № 136, розпорядники бюджетних коштів протягом року повинні укладати договори (брати зобов’язання) та здійснювати видатки за загальним фондом кошторисів у межах бюджетних асигнувань, установлених законом України про Державний бюджет України та рішенням відповідної ради про місцевий бюджет на відповідний рік, а за спеціальним фондом - у межах бюджетних асигнувань, установлених законом України про Державний бюджет України або рішенням відповідної ради про місцевий бюджет на відповідний рік, але з урахуванням фактичних надходжень.

Розпорядники бюджетних коштів за умови взяття зобов'язання протягом 3 робочих днів з дати його виникнення подають до відповідного органу Державного казначейства України Реєстр зобов'язань розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів (далі - Реєстр) (додаток 1) на паперових (у двох примірниках) та електронних носіях і оригінали документів або їх копії, засвідчені в установленому порядку, що підтверджують факт узяття зобов'язання (п.п.2.2 “Порядку”, затвердженого наказом Державного казначейства України від 09.08.2004 №136).

Документи, що підтверджують факт взяття зобов'язання та/або фінансового зобов'язання, повертаються розпоряднику з відміткою “зареєстровано та взято на облік” (п.п.2.8 “Порядку”, затвердженого наказом Державного казначейства України від 09.08.2004 №136).

Оспорюваний позивачем договір від 20.04.06р. №3119 укладений між сторонами у добровільному порядку і на виконання наказу Державного казначейства України від 9.08.2004р. № 136 “Про затвердження Порядку обліку зобов’язань розпорядників бюджетних коштів в органах Державного казначейства України”, який ніким не визнаний таким, що не відповідає законодавству України. Цей договір підтверджує факт узяття управлінням праці та соціального захисту населення, як розпорядником бюджетних коштів, зобов’язань.

Відповідно ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що укладення між сторонами договору № 3119 від 20.04.06р. про відшкодування витрат, пов’язаних з наданням послуг пільговій категорії громадян, не суперечить нормам чинного законодавства України, зокрема ст.31 Закону України “Про автомобільний транспорт”, пп.1, 32 “Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту” та пп.4, п.п.12 “Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету”, та правомірно відмовив позивачу у позові.

Беручи до уваги зазначене, судова колегія вважає рішення господарського суду таким, що відповідає вимогам чинного законодавства та обставинам справи, мотиви з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для його скасування, оскільки спростовуються вищевказаним.

Керуючись статтями 91, 92, 93, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча”, м. Маріуполь на рішення господарського суду Донецької області від 26.05.2008р. у справі № 21/67пд залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 26.05.2008р. у справі № 21/67пд залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом місяця.

Повний текст постанови підписаний 13.08.2008р.

Головуючий          Г.Я. Старовойтова

Судді:          Р.В. Волков

М.Д. Запорощенко

Надруковано: 5 прим.

1. позивачу

2. відповідачу

3 у справу

4 ДАГС