ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2008 р.

№ 21/315

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя:

Першиков Є.В.

судді

Данилова Т.Б., Ходаківська І.П.

розглянувши матеріали касаційної скарги

державного підприємства "Донецька залізниця"

на постанову

Донецького апеляційного господарського суду від 06.05.2008р.

у справі

господарського суду

№ 21/315

Донецької області

за позовом

державного підприємства "Донецька залізниця"

до

товариства з обмеженою відповідальністю "Димитроввантажтранс"

про

за участю представників сторін:

позивача –

відповідача –

стягнення 2 674,80грн.

Поліщук О. І. дов. № Н-01/1374 від 21.04.2008

Юрченко І.П. дов. № 137 від 19.03.2008

Ніколенко В.В. дов. № 23 від 09.01.2008

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2006 року державне підприємство "Донецька залізниця" звернулось до господарського суду Донецької області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Димитроввантажтранс" про стягнення 2674,80 грн. збору за отримання від станції дозволу (візи) на завантаження вантажу.

Позовні вимоги були обґрунтовані посиланням на Правила оформлення перевізних документів, Збірник тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України - Тарифне керівництво № 1 та підписання відповідачем накопичувальних карток із запереченнями.

Рішенням господарського суду Донецької області від 25.02.2008 ( суддя Матюхін В.І.), залишеним без змін Постановою Донецького апеляційного господарського суду ( головуючий суддя Шевкова Т.А., судді Діброва Г.І., Стойка О.В.) в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Судові рішення ґрунтуються на відмові відповідача підписати додаткову угоду до договору на організацію перевезень вантажів в частині додаткової послуги по візуванню залізничних накладних та визначити суму зборів за цю послугу, а також неправильним оформленням залізницею накопичувальних карток, що позбавляє їх доказової сили по справі.

Державне підприємство "Донецька залізниця", не погоджуючись з такими судовими рішеннями, звернулось до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права і просить судові рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заявник вважає, що судами неправильно застосовано Правила оформлення перевізних документів, пункт 2.6 Правил розрахунків за перевезення вантажів та вимоги ст.43 Господарського процесуального кодексу України в частині повного всебічного та об’єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Накопичувальні картки вважає оформленими правильно у відповідності із додатком № 3 до Правил оформлення перевізних документів.

Заслухавши присутніх представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішення та постанові і доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, між державним підприємством "Донецька залізниця" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Димитроввантажтранс" 24.02.2006 укладено Договір № 76 ( далі –Договір) про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги.

Відповідно до п.2.2 Договору залізниця зобов’язалась приймати до перевезення вантажі , для чого подавати під навантаження вагони згідно із затвердженими планами і заявками вантажовласника та надавати додаткові послуги, пов’язані з перевезенням вантажів, перелік яких зазначається в додатку до цього договору.

Згідно п. 3.1 Договору плата за перевезення визначається у відповідності до розділу 4 Тарифного керівництва № 1 з урахуванням коефіцієнтів, оголошених Укрзалізницею.

Плата за додаткові послуги за регульованими тарифами визначається у відповідності до розділу 2 Тарифного керівництва № 1 з урахуванням коефіцієнтів.

Плата за додаткові послуги, які виконуються залізницею за вільними тарифами, перелік яких надається в розділі 1 п.26 табл.3 Тарифного керівництва № 1 за домовленістю сторін, визначається згідно з затвердженими калькуляціями і зазначається в доповненні до цього договору.

В період дії Договору Донецька залізниця звернулась до відповідача із пропозицією підписати додаткову угоду № 4 до Договору № 76 від 24.02.2006., в якій серед експедиторських операцій, які надаються згідно параграфу 9 розділу 2 „Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України. Тарифне керівництво №1”, запропонувала і таку послугу як отримання від станції дозволу (візи) на ввезення і завантаження вантажу та пропонувала встановити суму зборів на даний вид послуг - 0,60грн.

Відповідач додаткову угоду № 4 підписав з протоколом розбіжностей. Протокол узгодження розбіжностей до додаткової угоди №4 сторони не підписали.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що умовами Договору про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги не передбачено надання залізницею послуги –дозволу на ввезення і завантаження вантажу, а відтак, і нема обов’язку відповідача оплачувати ці послуги.

Окремого договору на послуги по наданню дозволу на ввезення і завантаження вантажу сторони не укладали.

Однак, такі висновки судів не ґрунтуються на чинному транспортному законодавстві.

Стаття 11 Цивільного кодексу України встановлює, що підставою виникнення цивільних прав та обов’язків є, зокрема, договори та інші правочини, однак, цивільні права та обов’язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Стаття 3 Закону України "Про залізничний транспорт" встановлює, що законодавство про залізничний транспорт загального користування складається з Закону України "Про транспорт", цього закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України та інших актів законодавства.

Стаття 908 Цивільного кодексу України, яка кореспондується із статтею 307 Господарського кодексу України, встановлює, що загальні умови перевезення визначаються цим кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Таким чином, права і обов'язки сторін виникають не лише з умов укладеного сторонами договору, а і на підставі норм, встановлених актами законодавства, в тому числі нормативно-правових актів, які регулюють взаємовідносини в певних випадках.

У пунктах 57 та 58 Статуту залізниць України встановлено, що тарифи на перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу залізничним транспортом (за винятком приміських пасажирських перевезень) встановлюються у порядку, що визначає Кабінет Міністрів України.

Розмір плати за додаткові послуги, для яких відсутні тарифні ставки, визначається за домовленістю сторін і зазначається в доповненні до договору про організацію перевезень вантажів.

У відповідності з Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.1996 № 1548 "Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін (тарифів)" з наступними змінами і доповненнями наказом Міністерства транспорту України від 15.11.1999 № 551 затверджено Збірник тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України (Тарифне керівництво №1), зареєстрований в Міністерстві юстиції України 01.12.1999 за № 828/4121. Тарифи на перевезення, розмір зборів, що наведені в Тарифному керівництві № 1, застосовуються на всіх лініях залізниць широкої та вузької колій загальної мережі залізниць України, що включені в постійну експлуатацію, для всіх відправників і одержувачів вантажів.

Крім встановлених регульованих тарифів розділ 1 Тарифного керівництва № 1 передбачає перелік видів перевезень, робіт і послуг, щодо яких не здійснюється державне регулювання тарифів і які виконуються залізничним транспортом за вільними тарифами на підставі окремих договорів (таблиця № 3), і розмір яких повинен бути погоджений сторонами у порядку, що не суперечить антимонопольному законодавству: шляхом підписання протоколу, погодження за допомогою засобів зв'язку тощо.

Розділ 2 Тарифного керівництва №1 встановлює регульовані тарифи –збори за додаткові операції, пов'язані з перевезенням вантажів, до яких віднесено і збори за виконання експедиторських операцій, в тому числі отримання від станції дозволу (візи) на ввезення і завантаження вантажу (таблиця № 4).

Пункт 1.6 Правил оформлення перевізних документів ( в редакції Наказу Міністерства транспорту і зв’язку України від 12.09.2005 № 540) встановлює порядок перевірки залізницею перевізних документів і їх візування начальником станції або уповноваженою ним працівником станції. Перевіркою встановлюються : наявність плану (дозволу) на перевезення, відсутність заборон і обмежень у даному напрямку перевезення, платоспроможність вантажовідправника, правильність заповнення бланків перевізних документів відповідно до цих правил, наявність необхідних додаткових супровідних документів та дозволів на відправлення вантажу ( митних, карантинних, санітарних та інших контролюючих органів).

Візування передує укладанню договору перевезення .

Пункт 3.1 Правил оформлення перевізних документів встановлює, що візування накладної заповнюється у разі надання дозволу на навантаження на місцях загального і не загального користування, таким чином, візування є обов'язковою додатковою операцією, пов'язаною з перевезенням, для якої не обов’язково укладати окремий договір, оскільки розмір збору за візування накладної встановлено регульованим тарифом.

Щодо правильності заповнення Донецькою залізницею накопичувальних карток за період вересень – грудень 2006 року, то судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем нараховано збір за отримання від станції дозволу (візи) на ввіз та завантаження вантажу у сумі 2674,80грн.

Відповідач відмовився підписувати вказані в позовній заяві накопичувальні картки, посилаючись на порушення залізницею ст.ст. 17, 18, 22 Статуту залізниць України, п.п.1.6, 3.1 Правил оформлення перевізних документів, п.9 розділу 2 Тарифного керівництва № 1.

Пункт 2.6 Правил розрахунків за перевезення вантажів встановлює, що усі належні залізниці платежі за додаткові послуги, штрафи (які не були включені в перевізні документи і у відомості плати за користування вагонами та контейнерами) включаються в накопичувальні картки, які складаються станціями в трьох примірниках із зазначенням у них відомостей про надані послуги і їх вартість. Ці відомості підтверджуються підписами працівника станції і платника.

Оскільки відповідач відмовився підписувати накопичувальні картки, проти нарахування та стягнення сум за візування залізничних накладних заперечував, Державне підприємство „Донецька залізниця” підставно звернулось до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача нарахованого збору у сумі 2674,80грн.

У додатку 3 до пункту 2.6 Правил розрахунків за перевезення вантажів, наведений зразок заповнення Накопичувальної картки зборів за роботи та штрафи, пов’язані з перевезенням вантажів (вантажобагажу).

Як встановлено судами попередніх інстанцій, надані позивачем в обґрунтування своїх вимог накопичувальні картки не відповідають вимогам, які встановлені до їх заповнення вищевказаними Правилами. Так, в накопичувальних картках не заповнені графи “Найменування документа”, “номер документа ”, замість цього залізницею в даних графах накопичувальних карток вказано лише кількість документів. Залізницею в накопичувальних картках не конкретизовано, за якими саме накладними і на яку суму надавалися послуги у вигляді дозволу (візи) на ввезення і завантаження вантажу.

Накопичувальні картки не підписані представниками відповідача, за даним фактом представниками залізниці складені акти загальної форми, які засвідчують факт відмови відповідача від підписання накопичувальних карток.

Позивачем не наданий порядок візування накладних, якій відповідно до пункту 3.1 Правил оформлення перевізних документів підлягає встановленню начальником станції.

У відповідності із вимогами ст.33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позивачем належними доказами не підтверджений факт надання послуг по отриманню дозволу (візи) на ввезення та завантаження вантажу у сумі 2674,80грн. (в т.ч. ПДВ 445,80грн.), тому в задоволенні позовних вимог Державного підприємства “Донецька залізниця ” відмовлено.

Статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги державного підприємства "Донецька залізниця", оскільки судом апеляційної інстанції повно досліджені всі обставини даної справи, та прийняте обґрунтовані та правомірні судові рішення.

Враховуючи наведене, та керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу державного підприємства "Донецька залізниця" залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 06.05.2008р. у справі № 21/315 залишити без змін.

Головуючий           Є. Першиков

Судді           Т. Данилова

І. Ходаківська