ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

28.08.08 Справа №22/18д/08

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

Головуючий суддя Антонік С.Г. судді Мірошниченко М.В. , Кричмаржевський В.А.

при секретарі Шерник О.В.

за участю представників:

позивача: Сидоркін В.І., довіреність № 30/18 від 26.01.2008р.;

позивача: Фалілєєва Ю.Д., довіреність № 01/131 від 15.08.2008р.;

відповідача: не з’явився;

прокурора: Толсторебров І.М., посвідчення № 301 від 01.03.2006р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна

України по Запорізькій області, м. Запоріжжя

на рішення господарського суду Запорізької області від 23.01.2008р.

у справі № 22/18д/08

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна

України по Запорізькій області, м. Запоріжжя

до відповідача Закритого акціонерного товариства «Запоріжжяводбуд»,

м. Запоріжжя

за участю Прокуратури Запорізької області, м. Запоріжжя

про визнання частково недійсним договору і повернення

майна до державної власності

ВСТАНОВИВ:

Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Запорізькій області, м. Запоріжжя було подано позов до Закритого акціонерного товариства «Запоріжжяводбуд», м. Запоріжжя про визнання недійсним договору купівлі-продажу державного майна № 93 від 14.05.1994р., укладеного між сторонами, в частині продажу гуртожитку, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Окружна, 4, а також про повернення по акту приймання-передачі до державної власності в особі Регіонального відділення ФДМУ по Запорізькій області вищевказаного гуртожитку.

Розглянувши справу по суті, господарський суд Запорізької області своїм рішенням від 23.01.2008 року у справі № 22/18д/08 (суддя Скиданова Ю.О.) в позові відмовив.

Рішення суду мотивоване тим, що жодної заборони щодо приватизації гуртожитків у складі цілісного майнового комплексу підприємства на час приватизації спірного майна чинне законодавство не передбачало. Гуртожитки в складі цілісного майнового комплексу могли бути приватизовані згідно з положеннями Закону України «Про приватизацію державного майна». Судом також зазначено про недоведеність позивачем укладення спірної угоди внаслідок помилки.

Не погоджуючись з прийнятим у справі судовим рішенням, у поданій апеляційній скарзі Регіональне відділення ФДМУ по Запорізькій області, позивач у справі, вказує на те, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи. Зазначає зокрема, що спірний договір в частині приватизації будівлі гуртожитку не відповідає вимогам закону та повинен бути визнаний недійсним в цій частині. Оскільки будівля гуртожитку, що розташована по вул. Окружній, 4 у м. Запоріжжі є об’єктом житлового фонду, то дія Закону України «Про приватизацію державного майна» на приватизацію вказаного об’єкту не поширюється. Наявні у позивача документи давали підстави вважати гуртожиток таким, що не увійшов до статутного фонду ЗАТ «Запоріжжяводбуд». Позивач просить рішення господарського суду Запорізької області від 23.01.2008р. у справі № 22/18д/08 скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

ЗАТ «Запоріжжяводбуд», відповідач у справі, у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти викладених в ній доводів. Зазначає зокрема, що Закон України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» не містить виключень про неможливість приватизації гуртожитків. Чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством приватизація кімнат у гуртожитках не передбачалась. У 1994р. приватизація гуртожитків не підпадала під дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», у зв’язку з чим гуртожитки в складі цілісного майнового комплексу могли приватизуватись, згідно з положеннями Закону України «Про приватизацію державного майна», а відповідно і бути предметом купівлі-продажу. Позивачем не зазначено, в чому саме полягала його помилка при укладенні спірного договору. Позивачем без поважних причин пропущений строк позовної давності за вимогами про визнання окремих положень договору недійсними.

Розпорядженням першого заступника голови Запорізького апеляційного господарського суду № 1635 від 27.08.2008р. справу призначено до розгляду у складі колегії – Антоніка С.Г. (головуючий), суддів Мірошниченка М.В., Кричмаржевського В.А.

В судових засіданнях представники позивача і відповідача підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї. Присутній представник прокуратури підтримав правову позицію позивача у справі.

За клопотанням учасників судового процесу розгляд справи вівся без застосування засобів технічного забезпечення фіксації судового процесу. За їх згодою в судовому засіданні 28.08.2008р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду апеляційної інстанції.

28.08.2008р. від відповідача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване відрядженням представника за межі м. Запоріжжя. Вказане клопотання колегією суддів залишено без задоволення, оскільки неявка представника відповідача в судове засідання не перешкоджає вирішенню спору, а розгляд апеляційної скарги можливий за наявними у справі доказами.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як випливає з матеріалів справи, 14.05.1994р. між Регіональним відділенням ФДМУ по Запорізькій області (продавець) і Організацією орендарів будівельно-монтажного підприємства «Запоріжжяводбуд», правонаступником якого є відповідач (покупець), був укладений договір купівлі-продажу державного майна № 93, згідно з п.1.1 якого продавець продав, а покупець купив державне майно цілісного майнового комплексу орендного будівельно-монтажного підприємства «Запоріжжяводбуд», що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, пр. Леніна, 105 на земельній ділянці 83,49 га. До предмету договору купівлі-продажу увійшов об’єкт ПМК-21 - гуртожиток по вул. Окружній, 4 в м. Запоріжжі, площею 0,50 га.

Передача об’єктів приватизації здійснюється продавцем покупцю в 10-денний строк після повної сплати ціни продажу об’єкту приватизації. Передача об’єкту приватизації продавцем і прийняття об’єкта приватизації покупцем оформлюється актом передачі, який підписується сторонами (пункти 3.1, 3.2 договору).

Перелік проданого майна повинен відповідати акту інвентаризації (п.8.2 договору).

В пункті 7 інвентарного опису основних засобів орендного будівельно-монтажного підприємства «Запоріжжяводбуд» вказано приміщення гуртожитку інв. № 10103, 1958 року введення в експлуатацію, вартістю 260956,00 крб., примітка ПМК-21.

Договір має додаток № 1 – «Перелік майна, що викуповується по ОБМП «Запоріжжяводбуд».

На виконання договору сторонами складений і підписаний акт передачі державного майна від 28.07.1994р., згідно до якого продавець передає, а покупець приймає майно, придбане покупцем в процесі приватизації вартістю крб., згідно акту інвентаризації.

Згідно довідки Регіонального відділення ФДМУ по Запорізькій області від 21.02.1995р. № 05/206, ЗАТ «Запоріжжяводбуд» у відповідності з договором купівлі-продажу державного майна № 93 від 14.05.1994р. і актом оцінки вартості майна в сумі крб. за станом на 13.07.1994р. здійснило оплату повністю за приватизацію майна.

На підтвердження оплати за придбане майно суду також надані реєстри платіжних доручень, а також приватизаційні платіжні доручення.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що договір купівлі-продажу № 93 від 14.05.1994р. не відповідає вимогам закону та повинен бути визнаний недійсним в частині купівлі-продажу гуртожитку, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Окружна, 4. З посиланням на п.2 ст.3 Закону України «Про приватизацію державного майна» (в редакції 1994р.), ст.ст. 4, 127 Житлового кодексу УРСР, п.3 «Примірного положення про гуртожитки», затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986р. та ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», позивач зазначає, що оскільки будівля гуртожитку є об’єктом житлового фонду, то дія Закону України «Про приватизацію державного майна» на приватизацію вказаного об’єкту не поширюється. Позивач також зазначає, що договір купівлі-продажу № 93 від 14.05.1994р. в спірній частині укладений внаслідок помилки. У зв’язку з цим, в позові ставиться вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 93 від 14.05.1994р., укладеного між сторонами, в частині продажу гуртожитку, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Окружна, 4, а також повернення по акту приймання-передачі до державної власності в особі Регіонального відділення ФДМУ по Запорізькій області вищевказаного гуртожитку. Позовні вимоги ґрунтуються на приписах ст.ст. 48, 56, 59 ЦК УРСР.

Колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини сторін ґрунтуються на договорі купівлі-продажу державного майна № 93 від 14.05.1994р.

Відповідно до ст.224 ЦК УРСР, чинного на момент укладення між сторонами договору, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічне положення закріплено в ст.655 ЦК України, згідно до якої за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Спір виник з питання правомірності приватизації гуртожитку розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Окружна, 4.

Виходячи зі змісту ст.ст. 4 - 6 Житлового кодексу України гуртожитки відносяться до об'єктів державного житлового фонду і відповідно до ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизації не підлягають.

Згідно пунктів 41, 42 «Методики оцінки вартості об'єктів приватизації», затвердженої постановою КМУ від 08.09.1993р. № 717, вартість майна цілісного майнового комплексу, зокрема, зменшується на вартість майна державного житлового фонду, що приватизується відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а також вартість, об'єктів що не підлягають приватизації.

Згідно зі ст.127 Житлового Кодексу України та п.3 «Примірного положення про гуртожитки», затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986р. № 208, під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнанні для цієї мети жилі будинки.

Жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території УРСР, утворюють житловий фонд (ст.4 Житлового Кодексу України).

Виходячи з вимог житлового законодавства реалізацію державної політики у сфері використання та збереження державного житлового фонду забезпечують місцеві ради.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств», в редакції, яка діяла на час приватизації, приватизації підлягали цілісні майнові комплекси державних підприємств або їх структурні підрозділи.

За змістом ст.4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» цілісним майновим комплексом є господарський об'єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) з наданою йому земельною ділянкою, на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2000р. у справі № 1-16/2000 встановлено, що правовий механізм приватизації, власності, порядок і умови набуття та припинення права власності, а також права володіння, користування та розпорядження майном визначаються законами.

У відповідності з ч.2 ст.3 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств», в редакції, яка діяла на момент приватизації, дія цього Закону не поширюється на приватизацію об'єктів державного земельного та житлового фондів, а також об'єктів соціально-культурного призначення, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються.

Аналіз вищевикладених норм законодавства дозволяє зробити висновок про те, що гуртожиток, як об’єкт державного житлового фонду, не підлягав приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств».

Таким чином, продаж спірного гуртожитку за договором купівлі-продажу № 93 від 14.05.1994р., укладеного між сторонами, є незаконним.

Відповідно до ст.48 ЦК УРСР, чинної на момент укладення договору № 93 від 14.05.1994р., недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

В постанові Пленуму ВСУ №3 від 28.04.1978р. “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” зазначено, що стаття 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними. У разі визнання угоди недійсною за ст.48 ЦК УРСР суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає.

Згідно з Роз’ясненням ВАСУ №02-5/111 від 12.03.1999р. “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними”, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

У відповідності зі ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України закріплені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Фактичні обставини справи свідчать про те, що спірний договір № 93 від 14.05.1994р. в частині купівлі-продажу гуртожитку, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Окружна, 4, є таким, що не відповідає вимогам закону, а саме, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств».

Таким чином, договір купівлі-продажу державного майна 93 від 14.05.1994р. в частині продажу вищевказаного гуртожитку слід визнати недійсним.

Статтею 217 ЦК України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Недійсність договору № 93 від 14.05.1994р. в частині купівлі-продажу спірного гуртожитку не має наслідком недійсності інших його частин і договору в цілому, оскільки можна припустити, що договір був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

При цьому, судом не приймаються до уваги посилання позивача в якості підстави для визнання частково недійсним спірного договору укладення такого договору внаслідок помилки (ст.56 ЦК УРСР). Так, у відповідності з п.13 Роз’яснення ВАСУ №02-5/111 від 12.03.1999р. «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними», під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною за угодою предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що угода не була б укладена. Помилка повинна мати суттєве значення, зачіпати природу угоди або такі якості її предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. Помилка в мотивах угоди, а також неправильна уява про норму права не підпадають під ознаки статті 56 ЦК УРСР.

Позивачем не зазначено, в чому конкретно полягала його помилка при укладенні спірного договору та які саме умови договору ним неправильно сприймались, що могло вплинути на його волевиявлення. Таким чином, позивачем не було доведено укладення спірного договору внаслідок помилки.

Доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності за вимогою про визнання частково недійсним спірного договору, колегією суддів до уваги не приймаються внаслідок наступного.

У відповідності зі ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Аналогічне положення було закріплено в ст.71 ЦК УРСР.

Статтею 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідне за змістом положення містилось у ст.76 ЦК УРСР.

Як зазначено позивачем, про порушення свого права він дізнався лише 28.11.2007р., що є днем прийняття постанови Запорізького апеляційного господарського суду у справі № 22/289/07 (за позовом ЗАТ «Запоріжжяводбуд» до РВ ФДМУ по Запорізькій області про визнання права власності на гуртожиток по вул. Окружній, 4 у м. Запоріжжі), якою залишено без змін рішення господарського суду Запорізької області від 15.08.2007р. у справі № 22/289/07, яким, в свою чергу, за ЗАТ «Запоріжжяводбуд» було визнано право власності на нерухоме майно – гуртожиток по вул. Окружній, 4 в м. Запоріжжя. При цьому, позивач зауважив про те, що він виходив з того, що вказаний гуртожиток не був проданий в процесі приватизації.

Суд знаходить твердження позивача обґрунтованими, у зв’язку з чим слід вважати, що позов поданий в межах строку позовної давності (дата подання позову – 13.12.2007р.).

Щодо позовної вимоги про повернення по акту приймання-передачі до державної власності в особі Регіонального відділення ФДМУ по Запорізькій області гуртожитку, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Окружна, 4, то колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності зі ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Аналогічні наслідки недійсності договору були закріплені в ч.2 ст.48 ЦК УРСР, чинної на момент укладення спірного договору.

Згідно відповіді ОП «Запорізьке МБТІ» від 06.08.2008р. за вих. № 7694, право власності на об’єкти нерухомості за адресою: м. Запоріжжя, вул. Окружна, 4 зареєстровано:

- 05.02.2008р. – за ЗАТ «Запоріжжяводбуд» на підставі рішення господарського суду Запорізької області від 15.08.2007р. у справі №22/289/07;

- 13.02.2008р. – за ТОВ «Снабсервіс плюс» на підставі договору купівлі-продажу від 08.02.2008р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Журавльовим Д.В., реєстровий №407;

- 22.02.2008р. – за ТОВ «Реконструкція-Інвест С» на підставі договору купівлі-продажу від 19.02.2008р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гедіковою Г.І., реєстровий №370;

- 28.02.2008р. – за ТОВ «Вія» на підставі договору купівлі-продажу від 22.02.2008р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гедіковою Г.І., реєстровий №415.

До відповіді ОП «Запорізького МБТІ» додані відповідні документи, на підставі яких здійснювалась реєстрація права власності за вищевказаними особами.

З викладених вище обставин справи вбачається, що на даний час право власності на гуртожиток, розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Окружна, 4, зареєстровано за ТОВ «Вія».

Відповідач не є власником спірного гуртожитку. Таким чином, позовна вимога до ЗАТ «Запоріжжяводбуд» про повернення вказаного гуртожитку до державної власності є необґрунтованою і не підлягає задоволенню.

З урахуванням наведених вище обставин справи, позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання частково недійсним договору купівлі-продажу державного майна № 93 від 14.05.1994р., укладеного між сторонами. В частині позовних вимог про повернення гуртожитку до державної власності в позові слід відмовити.

З огляду на викладене, у зв’язку з неповним з’ясуванням місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до порушення норм матеріального права, колегія суддів знаходить підстави для зміни оскаржуваного рішення.

У відповідності зі ст.49 ГПК України, судові витрати по розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції покладаються на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст. ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Запорізький апеляційний господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області, м. Запоріжжя задовольнити частково.

Рішення господарського суду Запорізької області від 23.01.2008р. у справі № 22/18д/08 змінити.

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу державного майна № 93 від 14.05.1994р., укладений між сторонами, в частині продажу гуртожитку, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Окружна, 4.

У задоволенні позовної вимоги про повернення по акту приймання-передачі до державної власності в особі Регіонального відділення ФДМУ по Запорізькій області гуртожитку, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Окружна, 4 – відмовити.

Стягнути з Закритого акціонерного товариства «Запоріжжяводбуд», м. Запоріжжя в доход Державного бюджету України суму 63,75 грн. державного мита. Видати наказ.

Стягнути з Закритого акціонерного товариства «Запоріжжяводбуд», м. Запоріжжя в доход Державного бюджету України суму 59,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Видати наказ.

Видачу відповідних наказів доручити господарському суду Запорізької області.

Головуючий суддя Антонік С.Г.

судді Мірошниченко М.В.

Кричмаржевський В.А.