КИЇВСЬКИЙ МІЖОБЛАСНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
____________________________________________
П О С Т А Н О В А

25.06.08 р.                                                                                          № 12/205-20/154-21/58

Київський міжобласний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді:                    Поліщука В.Ю. (доповідач по справі),

суддів:                                        Жук Г.А.,

Разіної Т.І.,

при секретарі судового засідання Рустам'яні Е.А.,

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства «Адвокатська контора Ульянова»,

на рішення Господарського суду Полтавської області від 27.08.2007 року,

по справі №12/205-20/154-21/58 (суддя Тимченко Б.П.),

за позовом Приватного підприємства «Адвокатська контора Ульянова»(м.Кременчук, Полтавська область),

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерком-95»(м.Кременчук, Полтавська область),

про стягнення 21 025 грн. 75 коп.,

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерком-95»(м.Кременчук, Полтавська область),

до Приватного підприємства «Адвокатська контора Ульянова»(м.Кременчук, Полтавська область),

Малого приватного підприємства «Графіка»(с.Майбородівка, Кременчуцький район, Полтавська область),

про визнання договору уступки прав вимоги від 17.06.2005 року недійсним,

в судове засідання з’явились представники сторін:

від ПП «Адвокатська контора Ульянова»: Маслова О.С. –представник (довіреність від 20.03.2007 року);

від ТзОВ «Інтерном-95»: не зявились;

від МПП «Графіка»: Маслова О.С. –представник (довіреність від 28.08.2006 року);

Грищенко Д.В. –вільний слухач;

ВСТАНОВИВ:

ПП «Адвокатська контора Ульянова»звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою до ТзОВ «Інтерком-95»про стягнення 21025 грн. 75 коп. –збитків від інфляції, право вимоги яких перейшло до позивача від МПП «Графіка»на підставі Договору уступки права вимоги від 17.06.2005 року. Позовні вимоги обґрунтовані не виконанням відповідачем грошових зобов’язань, що перейшли до ПП «Адвокатська контора ульянова»(том 1, арк. справи 2-3).

Разом з тим, 6.09.2005 року до Господарського суду Полтавської області від ТзОВ «Інтерком-95»надійшла зустрічна позовна заява до ПП «Адвокатська контора Ульянова»та МПП «Графіка»про визнання недійсним Договору уступки права вимоги від 17.06.2005 року, укладеного між ПП «Адвокатська контора Ульянова»та МПП «Графіка»(том 1, арк. справи 33). Зустрічний позов обґрунтований невідповідністю спірного Договору вимогам закону, а саме те, що предметом такого виду договору (уступка права вимоги) не може бути вимога по виконанню судового рішення, при цьому, сторона, яка передає право вимоги є стягувачем за цим судовим рішенням.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 13.12.2005 року по справі №12/205 в первісному позові ПП «Адвокатська контора Ульянова»відмовлено, зустрічний позов ТзОВ «Інтерком-95»було задоволено, присуджено до стягнення:

- з ПП «Адвокатська контора Ульянова»42 грн. 50 коп. –в якості відшкодування державного мита, 59 грн. 00 коп. –в якості відшкодування витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу;

- з МПП «Графіка»42 грн. 50 коп. –в якості відшкодування державного мита, 59 грн. 00 коп. –в якості відшкодування інформаційно-технічного забезпечення судового процесу.

Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 16.02.2006 року по справі №12/205 рішення місцевого господарського суду від 13.12.2005 року було залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 05.07.2006 року по справі №12/205 постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 16.02.2006 та рішення Господарського суду Полтавської області від 13.12.2005 року було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Полтавської області. Скасовуючи судові рішення попередніх інстанцій, господарський суд касаційної інстанції зазначив, що місцевий та апеляційний господарські суди неправомірно без достатніх підстав встановили, що внаслідок укладення договору уступки права вимоги відбулась заміна сторони в судовому процесі. При цьому, господарськими судами не було досліджено в повному обсязі предмет спірного договору уступки права вимоги в цілому. Так, господарськими судами не було дано правової оцінки тій обставині, що, згідно п.1 спірного Договору, новому кредитору також уступаються всі майнові права первісного кредитора, що маються у останнього з правочину, який став підставою для прийняття Господарським судом Полтавської області рішення у справі №10/111.

Під час повторного розгляду справи, рішенням Господарського суду Полтавської області від 13.10.2006 року по справі №12/205-20/154 первісний позов ПП «Адвокатська контора Ульянова»було задоволено, в зустрічному позові ТзОВ «Інтерком-95»відмовлено. Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд вказав, що згідно спірного Договору уступки права вимоги, до позивача перейшло право вимоги не за судовим рішенням у справі №10/111, а за правочином, який став підставою для прийняття цього судового рішення.

Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 12.12.2006 року по справі №12/205-20/154 апеляційну скаргу було задоволено частково. Рішення Господарського суду Полтавської області від 13.12.2005 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ТзОВ «Інтерком-95» було залишено без змін, в іншій частині – прийнято нове рішення, яким в первісному позові ПП «Адвокатська контора Ульянова»було відмовлено. Відмовляючи в задоволенні первісних позовних вимог, господарський суд апеляційної інстанції вказав на те, що чинним законодавством не передбачено нарахування індексу інфляції на загальну суму, стягнуту за рішенням суду. Крім того, за переконанням апеляційного господарського суду, рішення суду не є зобов’язанням в розумінні ст.509 ЦК України, за неналежне виконання якого сторона має право на нарахування інфляційних витрат.

Постановою Вищого господарського суду України від 11.04.2007 року по справі №12/205-20/154 постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 12.12.2006 року та рішення Господарського суду Полтавської області від 13.10.2006 року було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Полтавської області. Скасовуючи попередні судові рішення господарських судів, господарський суд касаційної інстанції зазначив те, що задовольняючи первісний позов, місцевий господарський суд не врахував положення спірного Договору уступки права вимоги, не встановив характер спірних відносин і дійсні права та обов’язки сторін. крім того, господарський суд першої інстанції не врахував положення ст.ст.512,514,1077 ЦК України і, як наслідок, залишились невизначеними обсяг прав та обов’язків сторін за спірним Договором, правова природа Договору. Крім того, Вищий господарський суд України звернув увагу господарських судів попередніх інстанцій на невиконання його вказівок, які зазначені в постанові касаційної інстанції від 5.07.2006 року, що є порушенням ст.11112 ГПК України.

Під час повторного розгляду справи, рішенням Господарського суду Полтавської області від 27.08.2007 року по справі №12/205-20/154-21/58 в задоволенні первісного позову ПП «Адвокатська контора Ульянова»відмовлено.

Водночас, вказаним рішенням задоволено зустрічний позов ТзОВ «Інтерком-95»та присуджено до стягнення:

- з ПП «Адвокатська контора Ульянова»42 грн. 50 коп. –в якості відшкодування державного мита, 59 грн. 00 коп. –в якості відшкодування інформаційно-технічного забезпечення судового процесу;

- з МПП «Графіка»42 грн. 50 коп. –в якості відшкодування витрат по сплаті державного мита, 59 грн. 00 коп. –в якості відшкодування витрат на інформаційно-технічного забезпечення судового процесу.

Відмовляючи в задоволенні первісних позовних вимог, місцевий господарський суд зазначив, що рішення суду не є угодою, а тому уступка права вимоги всіх майнових прав внаслідок затримки виконання цього судового рішення суперечить чинному законодавству. Крім того, недопустимою, за переконанням місцевого господарського суду, є заміна кредитора у зобов’язаннях, нерозривно пов’язаних з особою кредитора. Водночас, визнаючи недійним Договір, місцевий господарський суд встановив його правову природу, як Договір-факторингу, а тому у первісного позивача було відсутнє право на платне отримання всіх майнових прав вимоги до первісного відповідача.

Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, ПП «Адвокатська контора Ульянова»звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (вх.№2-04/2/859/2549 від 04.10.2007 року), в якій скаржник просить рішення Господарського суду Полтавської області від 27.08.2007 року у справі №12/205-20/154-21/58 скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ПП «Адвокатська контора Ульянова»задовольнити. Свої вимоги скаржник обґрунтовує неправильним застосуванням місцевим господарським судом норм матеріального права, зокрема ст.ст.350,512,1077 ЦК України. За переконанням скаржника, місцевий господарський суд невірно встановив, що спірний Договір є Договором факторингу, оскільки складовою ознакою такого виду договорів є не лише відступлення майнових прав за грошові кошти, а і здійснення розрахунків (прийом платежів).

Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 12.12.2006 року по справі №12/205-20/154-21/58 апеляційну скаргу було задоволено частково, рішення Господарського суду Полтавської області від 27.08.2007 року було скасовано в частині задоволення зустрічного позову з прийняттям нового рішення; зустрічний позов повернуто без розгляду; в решті рішення місцевого господарського суду залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 02.04.2008 року по справі №12/205-20/154-21/58 касаційну скаргу ПП «Адвокатська контора Ульянова» задоволено, постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 11.12.2007 року скасовано, справу направлено до апеляційного господарського суду для здійснення апеляційного провадження в іншому складі колегії суддів. Постанова господарського суду касаційної інстанції мотивована порушенням апеляційним господарським судом норм процесуального права, що є в будь-якому випадку підставою для скасування постанови апеляційного господарського суду.

Ухвалою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 12.05.2008 року у справі №12/205-20/154-21/58 апеляційну скаргу скаржника прийнято до провадження та призначено розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні за участю представників сторін.

В судових засіданнях апеляційного господарського суду, представник скаржника вимоги апеляційної скарги підтримав, просив апеляційний господарський суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове судове рішення, в якому первісні позовні вимоги задовольнити, а в задоволенні зустрічних - відмовити.

В судові засідання апеляційного господарського суду представники МПП «Графіка»та ТзОВ «Інтерком-95»не з’явились. Про причини не направлення сторонами в судові засідання уповноважених представників апеляційний господарський суд не повідомлено, хоча про день, час та місце розгляду апеляційної скарги сторони були повідомлені належним чином.

Ухвалою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 11.06.2008 року розгляд апеляційної скарги було відкладено, у зв’язку з нез’явленням в судове засідання апеляційного господарського суду уповноважених представників учасників судового провадження.

В судовому засіданні, що відбулось 25.06.2008 року колегією суддів апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги за згодою представника ПП «Адвокатська контора Ульянова»була оголошена вступна та резолютивна частини постанови.

Розглянувши документи і матеріали, подані учасниками процесу та зібрані судом, оцінивши докази, які мають значення для справи, колегія суддів Київського міжобласного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як було вірно встановлено місцевим господарським судом, 18.06.2002 року рішенням Господарського суду Полтавської області у справі №10/111 (том 1, арк. справи 6-7) з ЗАТ «Інтерком», правонаступником якого згідно Статуту, затвердженого загальними зборами товариства, протокол № 1 від 6.09.2004 року, зареєстрованого 7.12.2004 року (том 1, арк. справи 12-14), є ТзОВ «Інтерком-95», за неналежне виконання умов Договорів купівлі-продажу на користь Малого приватного підприємства «Графіка»було присуджено до стягнення 77359 грн. 33 коп. боргу, 773 грн. 59 коп. –в якості відшкодування витрат на сплату державного мита, 118 грн. 00 коп. –в якості відшкодування витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та 2000 грн. 00 коп. - витрат за послуги адвоката. На виконання вказаного судового рішення місцевим господарським судом був виданий Наказ №10/111 від 24.09.2002 року.

27.04.2005 року, державним виконавцем Автозаводського відділу Державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції, на підставі ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», була винесена Постанова про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання Наказу №10/111 від 24.09.2002 року, у зв'язку з фактичним та повним виконанням боржником (ЗАТ «Інтерном») рішення суду (том 1, арк. справи 11).

17.06.2005 року між ПП «Адвокатська контора Ульянова»(як новим кредитором) та МПП «Графіка»(як первісним кредитором) був укладений Договір уступки прав вимоги (том 1, арк. справи 15), за умовами якого первісний кредитор уступає новому кредитору всі майнові права вимоги первісного кредитора, що є у останнього внаслідок затримки виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 24.09.2002 року по справі №10/111 про стягнення на користь первісного кредитора з ЗАТ «Інтерном»(ТзОВ «Інтерном –95») грошових коштів. Ці майнові права вимоги полягають у праві на стягнення збитків, в тому числі і від інфляції, з винної особи, неотриманого прибутку, штрафних санкцій, пені, тощо. Новому кредитору також уступаються всі майнові права первісного кредитора, що маються у останнього з правочину, який став підставою для прийняття господарським судом першої інстанції зазначеного вище рішення.

Як встановила колегія суддів апеляційного господарського суду, 8.08.2005 року ПП «Адвокатська контора Ульянова»звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою до ТзОВ «Інтерком-95»про стягнення 16495 грн. 66 грн. збитків від інфляції (з врахуванням уточнених вимог) на підставі ст.ст.16, 22, 625 ЦК України, ст. 224 ГК України.

Судова колегія апеляційного господарського суду, дослідивши докази, що є у справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню на підлягає, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, проте з інших підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.

Переглядаючи судове рішення господарського суду першої інстанції, апеляційний господарський суд, керується приписами ст.101 ГПК України, відповідно до якої, апеляційний господарський суд не зв’язаний з доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що предметом первісних позовних вимог є стягнення інфляційних витрат на підставі права вимоги, яке було набуто позивачем у відповідності до Договору уступки прав вимоги від 17.06.2005 року.

Предметом зустрічного позову є вимога про визнання недійсним Договору уступки прав вимоги від 17.06.2005 року, укладеного між ПП «Адвокатська контора Ульянова»та МПП «Графіка»з тих підстав, що вказаний Договір не відповідає вимогам закону.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне насамперед розглянути зустрічні позовні вимоги, дослідивши дійсність укладеного Договору з яким пов’язані підстави звернення первісного позивача із позовними вимогами.

Відповідно до ст.11112 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи. Крім того, постанова касаційної інстанції не може містити вказівок про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосовано і яке рішення має бути ухвалено при новому розгляді справи.

Як вбачається з тексту постанов Вищого господарського суду України від 5.07.2006 року та від 11.04.2007 року, скасовуючи судові рішення господарських судів попередніх інстанцій, господарський суд касаційної інстанції вказав на те, що, судові рішення господарських судів у цій справі є необґрунтованими з підстав недослідженості в повному обсязі предмету спірного Договору уступки права вимоги в цілому та ненаданні правової оцінки тій обставині, що згідно п.1 спірного Договору, новому кредитору також уступаються всі майнові права первісного кредитора, що маються у останнього з правочину, який став підставою для прийняття Господарським судом Полтавської області рішення у справі №10/111. Крім того, Вищий господарський суд України зазначив, що при розгляді зустрічних позовних вимог слід встановити характер спірних відносин і дійсні права та обов’язки сторін у спірному Договорі. Поряд з цим, за переконанням господарського суду касаційної інстанції, господарським судам слід врахувати положення ст.ст.512, 514, 1077 ЦК України і визначити обсяг прав та обов’язків сторін за спірним Договором.

Враховуючи вказівки Вищого господарського суду України, апеляційний господарський суд, здійснюючи перегляд судового рішення при новому розгляді справи, вважає за необхідне встановити та дослідити предмет спірного Договору та обсяг переданих прав та обов’язків.

Розглянувши спірний Договір уступки прав вимоги від 17.06.2005 року, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до висновку про обґрунтованість вимог позивача за зустрічним позовом щодо визнання його недійним виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов –відповідно до звичаїв ділового обороту, при чому одностороння відмова від виконання не допускається.

Згідно з ст. 202 ГК України, ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Ст.598 ЦК України передбачено, що зобов’язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, визначених законом або договором.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушення зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи наведені норми, за переконанням колегії суддів апеляційного господарського суду, первісний кредитор, який був стягувачем за судовим рішенням у справі №10/111, а саме МПП «Графіка», має право на стягнення з боржника, яким є ТзОВ «Інтерном-95», інфляційних витрат за весь період невиконання основного зобов’язання боржника за договором, у тому числі за період з моменту прийняття судового рішення, до повного його виконання. Тобто, судовою колегією було встановлено те, що МПП «Графіка»за Договором уступки права вимоги передало позивачу за первісним позовом права, які виникли не із судового рішення, про що помилково було зазначено у оскаржуваному судовому рішенні, а із господарських договорів (оскільки збитки від інфляції в цьому випадку нараховані на суму невчасно сплачених боржником грошових коштів по Договорам купівлі продажу).

Крім того, внаслідок того, що Договір уступки прав вимоги було укладено після повного виконання судового рішення у справі №10/111, тому, за переконанням колегії суддів, висновок місцевого господарського суду про те, що за наслідком укладання спірного Договору уступки відбулась процесуальна заміна сторін у рішенні суду не відповідає фактичним обставинам у справі, та суперечить висновкам, викладеним у Постанові Вищого господарського суду України від 5.07.2006 року, оскільки за цим спірним Договором уступки прав вимоги не відбулась заміна сторін у зобов’язанні, яке випливає із договорів купівлі-продажу, які були предметом судового розгляду у справі 10/111.

На виконання постанови Вищого господарського суду України від 11.04.2007 року, колегією суддів апеляційного господарського суду прийнято до уваги ст.1077 ЦК України, відповідно до якої за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Статтею 1078 ЦК України визначено предмет договору факторингу, яким може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Водночас, досліджуючи предмет факторингових договорів, колегія судів апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.350 ГК України, придбання банком права вимоги у грошовій формі з поставки товарів або надання послуг з прийняттям ризику виконання такої вимоги та прийом платежів (факторинг) є банківською операцією, що здійснюється на комісійних засадах на договірній основі. За договором факторингу банк бере на себе зобов'язання передати за плату кошти в розпорядження клієнта, а клієнт бере на себе зобов'язання відступити банкові грошову вимогу до третьої особи, що випливає з відносин клієнта з цією третьою особою. Факторингові операції банків можуть супроводжуватися наданням клієнтам додаткових консультаційних та інформаційних послуг. Загальні умови та порядок здійснення факторингових операцій визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про банки і банківську діяльність, іншими законами, а також нормативно-правовими актами Національного банку України.

Аналогічні приписи містяться в ст.7 Закону України «Про банки і банківські операції», які відносять факторинг до банківських операцій згідно з якою це - придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів.

Враховуючи наведене, колегія судів апеляційного господарського суду вважає, що висновок місцевого господарського суду по те, що спірний Договір за своєю правовою природою є договором факторингу, є невірним та зробленим без системного аналізу правових норм, які дають визначення поняттю «факторинг», оскільки такий вид договорів (договорів факторингу) передбачає не лише передання за плату право грошової вимоги, а і здійснення самих операцій щодо перерахування грошових коштів за таким договором. Проте, спірний Договір уступки прав вимоги не передбачає проведення новим кредитором розрахунків за цим договором, як банківською установою.

Встановлюючи обсяг прав та обов’язків сторін за спірним Договором, на виконання постанов Вищого господарського суду України від 5.07.2006 року та від 11.04.2007 року, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила наступне.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України.

Так зокрема, ч.1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Водночас, ч.3 ст.215 ЦК України визначає, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до п.1) ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ст.514 ЦК України, уступка вимоги є однією з підстав заміни сторони у цивільно-правовому зобов'язанні. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційного господарського суду, уступка права вимоги за своєю правовою природою не є самостійним правочином, оскільки вона залежить від основного юридичного факту, який її породжує. Право вимоги має узгоджуватись за загальними принципами та умовами виконання як цивільно-правових, так і господарських зобов'язань. За таких обставин повинні бути чітко визначенні істотні умови та зміст зобов'язання для боржника.

Згідно зі ст.509 ЦК України, зобов’язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов’язку.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов –відповідно до звичаїв ділового обороту, при чому одностороння відмова від виконання не допускається.

Стаття 193 ГК України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином у відповідності до закону, правових актів, договору, а також у разі відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з умов п.1 Договору уступки прав вимоги від 17.06.2005 року, первісний кредитор уступає новому кредитору всі майнові права вимоги первісного кредитора, що є у останнього внаслідок затримки виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 24.09.2002 року по справі №10/111 про стягнення на користь первісного кредитора з ЗАТ «Інтерном»(ТзОВ «Інтерном –95») грошових коштів. Ці майнові права вимоги полягають у праві на стягнення збитків, в тому числі і від інфляції, з винної особи, неотриманого прибутку, штрафних санкцій, пені тощо. Новому кредитору також уступаються всі майнові права первісного кредитора, що маються у останнього з правочину, який став підставою для винесення господарським судом першої інстанції вищезазначеного рішення.

Тобто, з наведеного пункту Договору не можливо встановити обсяг грошових вимог, які були передані новому кредитору, що суперечить правовій природі Договору уступки права вимоги, за яким передається право вимоги у зобов’язанні.

Відповідно до ст.207 ЦК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Таким чином, оскільки колегією суддів апеляційного господарського суду було встановлено, що спірний Договір уступки права вимоги було укладено з порушенням вимог закону щодо визначення обсягу вимог, право на яке передається первісним кредитором новому кредиторові, тому, за таких підстав, вимога щодо визнання недійсним Договору уступки прав вимоги від 17.06.2005 року є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Статтею 216 ЦК України та ст.208 ГК України встановлені правові наслідки визнання правочину недійсним, що застосовуються при визнанні недійсним даного правочину.

Відповідно до ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ст.236 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.208 ГК України, у разі визнання недійсним зобов'язання з інших підстав, ніж як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням. Виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення (ч.3 ст.207 ГК України).

За загальним правилом, встановленим ст.216 ЦК України та 207 ГК України, недійсний правочин не створює для сторін правових наслідків, а тому по переконанню колегії суддів апеляційного господарського суду, сторони недійсного договору не зобов’язані виконувати передбачені таким договором умови. Таким чином, беручи до уваги мотиви та підстави первісних позовних вимог, які ґрунтуються на спірному Договорі уступки прав вимоги, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що в задоволенні первісних позовних вимог про стягнення заборгованості, яка виникла на підставі недійсного Договору має бути відмовлено.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В цьому випадку це стосувалось позивача в частині доведення належними засобами доказування наявності підстав для стягнення заявлених сум, чого належним чином зроблено не було.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 ГПК України).

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справив в їх сукупності, керуючись законом.

Статтею 104 ГПК України встановлено, що підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права та прийняття у зв’язку з цим невірного судового рішення.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що місцевий господарський суд дійшов до вірного висновку щодо вирішення спору по суті (про що свідчить резолютивна частина спірного рішення), водночас, приймаючи вірне по суті судове рішення, місцевим господарським судом були невірно застосовані норми процесуального та матеріального права при встановленні підстав для задоволення зустрічних позовних вимог та задоволенні первісних позовних вимог.

За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Полтавської області від 27.08.2007 року має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.43, 33, 34, 43, 99, 101, п.1) ст.103, ст.105 ГПК України, Київський міжобласний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Адвокатська контора Ульянова»на рішення Господарського суду Полтавської області від 27.08.2007 року у справі №12/205-20/154-21/58 залишити без задоволення.

2.          Рішення Господарського суду Полтавської області від 27.08.2007 року у справі №12/205-20/154-21/58 –залишити без змін.

3.          Копію цієї постанови суду надіслати сторонам у справі.

4.          Матеріали справи №12/205-20/154-21/58 повернути до Господарського суду Полтавської області.

Повний текст постанови було виготовлено та підписано 2.07.2008 року

Головуючий суддя                                                                      Поліщук В. Ю.

судді:                                                                                                    Жук Г.А.

Разіна Т.І.

Дата відправки 07.07.08