РІШЕННЯ

"10" червня 2008 р.

Справа № 17/90-1712 (15/157-3253)

Господарський суд Тернопільської області

у складі

Розглянув у відкритому судовому засіданні господарську справу

за позовом Державного підприємства „Енергоринок”, м. Київ

до відповідача Відкритого акціонерного товариства „Тернопільобленерго”, м. Тернопіль

про стягнення 1 678 262,70 грн.

за участю представників сторін:

позивача: Саква Д.Ю., провідний юрисконсульт, довіреність № 01/42-41Д від 29.02.2008р.;

відповідача: Маркевич Х.М., в.о. начальника юридичного відділу, довіреність №161/24 від 16.01.2008р.

В розпочатому судовому засіданні учасникам судового процесу роз’яснено їх процесуальні права та обов’язки, передбачені ст.ст. 20, 22, 81 1 Господарського процесуального кодексу України.

За відсутністю відповідного клопотання сторін технічна фіксація судового процесу не здійснюється.

Державне підприємство "Енергоринок", м. Київ звернулося до господарського суду Тернопільської області у 2005 році з позовом до Відкритого акціонерного товариства "Тернопільобленерго", м. Тернопіль, про стягнення 302 715,43 грн. - 3% річних, 1 136 831,86 грн. інфляційних нарахувань та 238 715,41грн. - 7% штрафу, всього: 1 678 262,70 грн. за поставлену електричну енергію (з урахуванням поданих уточнень позовних вимог, викладених у заяві №04/42-3875 від 25.06.2007р.).

Рішенням господарського суду Тернопільської області (суддя Бучинська Г.Б.) від 08.08.2007р. у справі № 15/157-3253 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

За результатами перегляду рішення суду від 08.08.2007р. в апеляційному порядку, 19 листопада 2007р. Львівським апеляційним господарським судом прийнято постанову, якою рішення місцевого господарського суду залишено без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду від 08.08.2007 р. та постановою апеляційної інстанції від 19.11.07 р. скаржник (ДП „Енергоринок”) звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою № 04/42-8371 від 14.12.2007 року.

Постановою Вищого господарського суду України від 11.03.2008р. касаційну скаргу Державного підприємства "Енергоринок", м. Київ задоволено частково, рішення господарського суду Тернопільської області від 08.08.2007 р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.11.2007 р. у справі №15/157-3253 скасовано, а справу передано на новий розгляд до місцевого господарського суду. Суд звернув увагу та вказав на допущені судом порушення норм процесуального права.

Розпорядженням голови господарського суду Тернопільської області Левандовського Ю.Я. від 23.04.2008 р. матеріали судової справи № 15/157-3253 передано на розгляд судді Андрусик Н.О.

Ухвалою від 25.04.2008р. порушено провадження у справі та присвоєно номер 17/90-1712 (15/157-3253). В судовому засіданні 22.05.2008 р. в порядку ст. 77 ГПК України оголошувалася перерва до 11:30 год. 10.06.2008р. для надання сторонам можливості надати суду додаткові докази на підтвердження своїх доводів та заперечень.

Представник позивача у судових засіданнях підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Будь-яких клопотань не заявив.

В матеріалах справи міститься клопотання відповідача від 18.07.2007р. з посиланням на ст. 121 ГПК України та п. 10.1 ст. 10 Закону України “Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу”, про надання відстрочки виконання рішення по даній справі терміном на чотири роки та розстрочки сплати суми боргу на п'ять років шляхом сплати протягом цього періоду щомісячно рівними частинами, як це передбачено ст. 10 Закону України “Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу”, з підстав, викладених у клопотанні (а.с. 176 т.ІІІ).

Позивач, згідно поданих письмових заперечень на клопотання про відстрочку та розстрочку виконання рішення, просить суд відмовити у його задоволенні (а.с. 185 т. ІІІ).

Відповідач згідно поданого відзиву на позов №1620/24 від 22.05.2008р. та його повноважний представник в судових засіданнях проти позову заперечив та зазначив, що нараховані ДП «Енергоринок»штрафні санкції, інфляційні нарахування та 3% річних є зобов’язаннями відповідача, які виникли внаслідок неналежного виконання умов договору від 30.08.2002р. №153/1142/01. Разом з тим, основне зобов’язання по даному договору припинилося за домовленістю сторін в порядку ст. 604 ЦК України внаслідок заміни новими зобов’язаннями, що виникли з договору № 3997/02 від 17 квітня 2007 року про реструктуризацію заборгованості за куплену електричну енергію, про що свідчить пункт 2.1. договору № 3997/02.

Таким чином, відповідач стверджує, що внаслідок того, що відбулася новація, також припинилися й додаткові зобов’язання, пов’язані з первісним зобов’язанням, що виникли на підставі договору від 30.08.2002 року, а саме: щодо сплати штрафу, річних та інфляційних втрат.

Окрім того, зазначив, що договором про реструктуризацію заборгованості від 17.04.2007р. не передбачено обов’язку відповідача сплатити заявлені до стягнення суми, що складаються з штрафних санкцій, інфляційних нарахувань та 3% річних за порушення ВАТ «Тернопільобленерго»умов договору від 30.08.2002р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи представника позивача, заперечення відповідача, оцінивши подані докази в їх сукупності, суд встановив.

30 серпня 2002 року між Державним підприємством “Енергоринок” в особі директора Кальченка В.М. з однієї сторони та Відкритим акціонерним товариством “Тернопільобленерго” в особі голови правління Юхимця І.Ю. з іншої сторони укладено договір за № 153/1142/01, згідно пункту 1.1. предметом якого є зобов’язання Державного підприємства “Енергоринок” (далі - ДПЕ) продавати, а ВАТ “Тернопільобленерго” (далі - ЕК) - купувати електроенергію та здійснювати її оплату відповідно до умов цього договору (а.с. 8-18 том І).

Згідно постанови Кабінету Міністрів України № 755 від 05.05.2000р. “Про утворення Державного підприємства “Енергоринок” на базі відокремленого підрозділу “Енергоринок” Державного підприємства “Національна енергетична компанія “Укренерго” утворено Державне підприємство “Енергоринок” (позивач у справі).

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору № 153/1142/01 від 30.08.2002р. (далі за текстом - основний договір) за період з жовтня по грудень 2002 року включно Державним підприємством “Енергоринок” передавалася Відритому акціонерному товариству “Тернопільобленерго” електрична енергія, однак останнім оплата здійснювалася лише частково.

Враховуючи, що правовідносини сторін за договором № 153/1142/01 від 30.08.2002р. виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, однак, продовжують існувати після набрання ним чинності, тому до даних правовідносин, що виникли між сторонами по даному спору, з урахуванням п 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, суд застосовує норми Цивільного кодексу України, 2003 р.

Згідно п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарський договір є підставою виникнення господарського зобов’язання.

Разом з тим, згідно ст. 509 Цивільного кодексу України та ст. 173 Господарського кодексу України, в силу зобов’язання, яке виникає між сторонами, одна сторона (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язана вчинити певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо), або утриматися від певної дії, а інший кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України).

За своєю правовою природою укладений між сторонами по справі договір є договором купівлі-продажу, згідно якого та в силу ст. 655 Цивільного кодексу України одна сторона (продавець) передає або зобов’язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов’язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно пунктів 5.1–5.13 основного договору, оплату за куплену електроенергію ЕК (відповідач) здійснює відповідно до Інструкції про порядок використання коштів оптового ринку електричної енергії України грошовими коштами, що перераховуються на поточні рахунки із спеціальним режимом використання ДПЕ (позивач) з поточних рахунків із спеціальним режимом використання ЕК, відкритих відповідно до чинних нормативно-правових актів України, які регулюють порядок розрахунків за електроенергію, а також з інших рахунків ЕК.

З матеріалів справи випливає, що розрахунки між сторонами проводяться постійно шляхом щоденного перерахування на рахунок позивача коштів, які надійшли відповідачу від споживачів електроенергії згідно ст. 151 Закону України “Про електроенергетику”, положень Порядку і термінів відкриття поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів за електричну енергію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1136 від 19.07.2000р. (із наступними змінами та доповненнями).

Судом встановлено, що спір виник з приводу здійснення відповідачем не в повній мірі розрахунків за куплену електричну енергію, що вбачається із представлених позивачем довідок про стан розрахунків станом на 01.04.2006 р. (а.с. 101 т. ІІІ), станом на 01.05.2007 р. (а.с. 154 т. ІІІ)

Між сторонами немає розбіжностей щодо кількості та вартості електроенергії, проданої позивачем відповідачу протягом жовтня –грудня 2002 року, як і немає розбіжностей по загальних щомісячних сумах оплати, проведених відповідачем протягом цього ж періоду.

Позивач визначив предмет даного спору як стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат та 7% штрафу, нарахованих на заборгованість, яка виникла за договором від 30.08.2002р. № 153/1142/01 у період жовтень-грудень 2002р. в загальній сумі 1 678 262,70 грн.

Нараховані позивачем штраф, відсотки та річні, слід вважати зобов’язаннями відповідача по договору від 30 серпня 2002 року, які виникли у зв’язку з неналежним виконанням зобов’язань по даній угоді.

Згідно пункту 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

19 серпня 2006 року між ВАТ “Тернопільобленерго” (далі –Первісний боржник), ВАТ “Полтаваобленерго” (далі –Новий боржник) та ДП “Енергоринок” (далі –Кредитор) укладено договори про переведення боргу №№ 3585/04, 3587/04 (а.с. 62-64, 66-68 т. ІV).

В порядку та на умовах, визначених договором про переведення боргу № 3585/04 від 19.08.2006р., первісний боржник зі згоди кредитора переводить свій грошовий борг (зобов’язання по оплаті вартості електроенергії) у порядку та на умовах, визначених даним договором в розмірі 3 247 500,00 грн. за договором № 153/1142/01 від 30.08.2002р.: у 2002 р. в розмірі 3 247 500,00 грн., в т.ч. ПДВ 541 250,00 грн., а саме жовтень 2002 р. –905016,29 грн., в т. ч. ПДВ –150836,05 грн.; листопад 2002 р. –1603034,10 грн., в т. ч. ПДВ –267172,35 грн.; грудень 2002 р. –739 449,61 грн., в т. ч. ПДВ –123 241,60 грн., укладеним між первісним боржником та кредитором і зобов’язується сплатити новому боржникові за прийняття боргу визначену договором №3585/04 від 19.08.2006р. плату, а новий боржник заміняє первісного боржника у зобов’язанні, що виникає із зазначеного вище договору (далі –основний договір), і приймає на себе обов’язки первісного боржника за основним договором оплатити кредитору заборгованість за куповану електроенергію, яка підтверджується протоколом погодження суми заборгованості за електроенергію по договору про переведення боргу від 19.08.2006р. № 3585/04 (додаток № 1 до цього договору).

Крім того, в порядку та на умовах, визначених договором № 3587/04 від 19.08.2006р., первісний боржник зі згоди кредитора переводить свій грошовий борг (зобов’язання по оплаті вартості електроенергії) в розмірі 266 071,47 грн. (в т. ч. ПДВ –44 345,25 грн.) за договором №153/1142/01 від 30.08.2002р., а саме грудень 2002 р. в розмірі 162 720,15 грн. в т. ч. ПДВ –27 120,03 грн., серпень 2003 р. - 40 529,73 грн., в т. ч. ПДВ –6 754,96 грн., серпень 2004 р. –62 821,59 грн., в т. ч. ПДВ –10 470,27 грн., укладеним між первісним боржником та кредитором і зобов’язується сплатити новому боржникові за прийняття боргу визначену договором № 3587/04 від 19.08.2006р. плату, а новий боржник заміняє первісного боржника у зобов’язанні, що виникає із зазначеного вище договору (далі –основний договір), і приймає на себе обов’язки первісного боржника за основним договором оплатити кредитору заборгованість за куповану електроенергію, яка підтверджується протоколом погодження суми заборгованості за електроенергію по договору про переведення боргу від 19.08.2006р. №3587/04 (додаток № 1 до цього договору).

Таким чином, згідно укладених 19.08.2006р. між відповідачем (первісний боржник), ВАТ "Полтаваобленерго" (новий боржник) та позивачем (кредитор) договорів про переведення боргу № 3585/04 та № 3587/04 відповідач за згодою позивача перевів свій грошовий борг (зобов'язання по оплаті вартості електроенергії) за договором №153/1142/01 від 30.08.2002р., зокрема, за жовтень 2002 р. у розмірі 905 016,29 грн., в т. ч. ПДВ –150836,05 грн.; за листопад 2002 р. у розмірі 1 603 034,10 грн., в т. ч. ПДВ –267172,35 грн.; за грудень 2002 р. у розмірі 739 449,61 грн., в т. ч. ПДВ –123 241,60 грн. , за грудень 2002 р. у розмірі 162 720,15 грн. в т.ч. ПДВ 27 120,03 грн. на ВАТ "Полтаваобленерго", а останній прийняв на себе обов'язки відповідача за основним договором оплатити позивачу заборгованість за електроенергію (а.с. 62-64, 66-68 т. ІV).

Як вбачається з змісту заяви позивача №04/42-3875 від 25.06.2007р. (а.с. 156 т. ІІІ), якою востаннє уточнено позовні вимоги, останній просив суд стягнути з відповідача 3% річних, інфляційні втрати та 7% штрафу за прострочення таких платежів: жовтень 2002р. –905 016,29 грн., листопад 2002 р. –1 603 034,10 грн., грудень 2002р. –902 169,76 грн.

За змістом ст.520 ЦК України, заміна боржника у зобов'язанні (переведення боргу) передбачає перехід від первісного боржника до нового боржника зобов'язання (обов'язків, що складають його зміст) і відповідальність за його виконання.

У відповідності до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Статтями 546, 549 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язань може забезпечуватися згідно з законом або договором неустойкою (штрафом, пенею), порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. При цьому неустойкою (штрафом, пенею) визнається, визначена договором або актом цивільного законодавства, грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання.

У разі, якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, зокрема, у розмірі: за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості (ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України).

Суд, на підставі всебічного, повного та об’єктивного дослідження всіх обставин справи та оцінки наявних у справі доказів, дійшов висновку про відсутність у позивача підстав для нарахування відповідачу 3% річних, інфляційних втрат та 7% штрафу з огляду на відсутність у відповідача основної заборгованості за куплену у період жовтень-грудень 2002 р. електроенергію, оскільки цей борг переведено на підставі укладених трьохсторонніх договорів переведення боргу №3585/04 та №3587/04 від 19.08.2006р., предметом яких є переведення боргу відповідача за основним договором №153/1142/01 від 30.08.2002р. за згодою позивача на ВАТ "Полтаваобленерго", що також підтверджується довідкою відповідача № 1618/24 від 22.05.2008 р., актом звірки взаєморозрахунків ДП „Енергоринок” з ВАТ „Тернопільобленерго” за продану з ОРЕ електроенергію та по визнаним штрафних санкціях та судових витратах за період з червня 1999р. по 31 березня 2007р. станом на 17 квітня 2007р., що є додатком до договору № 3997/02 від 17.04.2007р. та не заперечено позивачем у судових засіданнях. Тому нарахування позивачем річних, інфляційних та штрафу за період жовтень-грудень 2002р., є безпідставним через відсутність у відповідача боргу за цей період.

Таким чином, з урахуванням вищенаведених обставин, беручи до уваги згоду кредитора (позивача у справі) на перевід боргу, внаслідок укладення договорів 19.08.2006 р. №3585/04 та №3587/04 в силу приписів ст. 520 ЦК України, положення якої поширюються на всі види заміни боржника у зобов’язанні (переведення боргу) незалежно від їх підстав, відбулася заміна боржника у зобов’язанні, що виникло з основного договору від 30.08.2002 року, а саме: з ВАТ „Тернопільоблененрго” на ВАТ „Полтаваобленерго”, відтак, у позивача виникло право вимоги до Нового боржника (ВАТ „Полтаваобленерго”), в тому числі і щодо відповідальності за його виконання.

Посилання відповідача у відзиві на позов на умови укладеного між сторонами Договору про реструктуризацію заборгованості від 17 квітня 2007 року за № 3997/02, згідно якого сторони дійшли згоди реструктурувати борг, в тому числі за договором від 30.08.2002р. №153/1142/01 в сумі 1 694 016,95 грн. та акт звірки розрахунків ДП „Енергоринок” з ВАТ „Тернопільобленерго” за продану з ОРЕ електроенергію та по визнаним штрафних санкціях та судових витратах за період з червня 1999р. по 31 березня 2007р. станом на 17 квітня 2007р., що є додатком до договору № 3997/02 від 17.04.2007р., суд вважає помилковим, оскільки зміст договору реструктуризації та акт звірки, свідчать про те, що зобов'язання відповідача за договором від 30.08.2002р. №153/1142/01 припинилися в частині боргу відповідача, який утворився за цим договором у період жовтень-грудень 2006р., а саме жовтні 2006 р. –1 046 850,19 грн., листопаді 2006 р.– 585 115,69 грн. та грудні 2006р. –62 051,07 грн., тобто за період, що не є предметом розгляду у даній справі (а.с.190-197 т.ІІІ).

Суд погоджується з доводами відповідача з приводу того, що угода від 17.04.2007р. про реструктуризацію боргу не встановлює обов’язку відповідача сплатити заявлені до стягнення суми річних, інфляції та штрафу.

Згідно ст. ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

За даних обставин, суд вважає позовні вимоги Державного підприємства “Енергоринок” необґрунтованими, неправомірними та такими, що не підлягають до задоволення.

У зв’язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, відпали підстави для вирішення клопотання відповідача про надання відстрочки та розстрочки виконання рішення суду.

Судові витрати згідно ст. 49 ГПК України покладаються на позивача у справі.

У судовому засіданні 10.06.2008 р. за згодою представників сторін оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду відповідно до ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 509, 520, 526, 546, 549, 625, 627, 655 Цивільного кодексу України, ст.ст.173, 193, 231-233 Господарського кодексу України, ст. ст. ст. ст. 1, 2, 12, 22, 32, 33, 43, 44 - 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог – відмовити.

На рішення суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор - апеляційне подання, протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення „_13_” червня__ 2008 р., через місцевий господарський суд.

Суддя