КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2008                                                                                           № 20/125

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Григоровича О.М.

суддів:

за участю секретаря

судового засідання

представників сторін

- позивача: Биструшкіна А.Р. (дов. від 11.02.08 № 143-п),

- відповідача: Мацюра Н.В. (дов. від 15.01.08),

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроінформ"

на рішення Господарського суду м. Києва від 20.05.2008

у справі № 20/125

за позовом                               Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроінформ"

до                                                   Товариства з обмеженою відповідальністю “Віват Комп’ютер Сервіс”

про                                                  визнання п.п. 5.1.1 п. 5.1 договору № 29 від 02.04.04 недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Євроінформ” (далі-позивач)звернулося до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Віват Комп’ютер Сервіс” (далі-відповідач) про визнання пп.5.1.1 п. 5.1 договору № 29 від 02.04.04 недійсним.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 20.05.08 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Позивач, не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати у зв’язку з неповним з’ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального права, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідачем не був наданий.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні докази, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

02.04.04 між сторонами у справі було укладено договір № 29 (далі – договір), у відповідності до п.1.1 якого позивач (замовник) доручив, а відповідач (особа, яка створює Контент) зобов’язався створити Контент у відповідності до вимог замовника з використанням творів замовника і без такого використання та передати замовнику Контент, а також майнові права інтелектуальної власності на Контент у строки та на умовах, передбачених даним договором.

Згідно з п. 2.1 договору під терміном “Контент” сторони розуміють сукупність систематизованих даних інформаційно-сервісного змісту, які представляють собою комплекс послуг у голосовій, текстовій або графічній формі, перелік та описання якого встановлюється сторонами у відповідності до п. 1.1 договору, які надаються з використанням функціональних та технологічних ресурсів Мереж з метою задоволення попиту абонентів. Перелік та описання Контенту погоджуються сторонами у Специфікації Контенту, яка є додатком до даного договору, у відповідності з формою специфікації Контенту, затвердженою сторонами в Додатку № 2 до договору.

Відповідно до п. 1.6 договору замовник зобов’язується прийняти Контент та майнові права інтелектуальної власності на Контент, а також виплачувати винагороду відповідачеві в строки та на умовах, передбачених даним договором.

Пунктом 3.1.4 договору встановлено, що замовник зобов’язаний забезпечувати розповсюдження (продаж) Контенту своїми технічними засобами та технічними засобами Операторів.

Згідно з п. 3.2.2 договору особа, яка створила Контент, зокрема, зобов’язана передати замовникові на весь строк дії даного договору виключну та/або невиключну ліцензію на використання Контенту, створеного без використання творів замовника, відповідно до переліку та опису Контенту, вказаному у ліцензії, із наступним об’ємом повноважень:

- право на розповсюдження шляхом продажу, іншого відчуження необмеженої кількості екземплярів Контента абонентам;

- право на розповсюдження інформації про Контент, в тому числі шляхом

розміщення реклам;

- право на публічний показ Контенту;

- право дозволяти іншим особам використовувати Контент шляхом вчинення вказаних у пунктах а), б), в) пункту 3.2.2. даного договору дій.

Щомісячна винагорода особи, яка створила Конвент, вираховується, виходячи із кількості запитів абонентів до замовника на купівлю Контента та типу Контенту (п. 5.1 договору).

Розмір винагороди особи, яка створила Контент, від продажу або іншого відчуження замовником 1 екземпляра Контенту залежить від типу Контенту та складає :

- проста java-гра – 1,06 грн. за 1 одиницю, в т. ч. ПДВ 20%;

- java-гра середнього класу – 1,60 грн. за 1 одиницю, в т. ч. ПДВ 20%;

- java-гра преміум класу – 2,13 грн. за 1 одиницю, в т. ч. ПДВ 20%;

- MMS, скринсейвер, заставка – 0,70 грн. за 1 одиницю, в т. ч. ПДВ 20%;

- відео-контент – 2,13 грн. за 1 одиницю, в т. ч. ПДВ 20%;

- поліфонічна мелодія – 0,90 грн. за 1 одиницю, в т. ч. ПДВ 20%;

- монофонічна мелодія – 0,50 грн. за 1 одиницю, в т. ч. ПДВ 20%;

- поліфонічна мелодія (продаж через голосові номери) – 0,70 грн. за 1 одиницю, в т. ч. ПДВ 20%;

- монофонічна мелодія (продаж через голосові номери) – 0,70 грн. за 1 одиницю, в т. ч. ПДВ 20% (пп. 5.1.1. договору).

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що роялті не є об’єктом оподаткування податком на додану вартість. Натомість, в оспорюваному підпункті 5.1.1. пункту 5.1. договору розмір винагороди за використання Контенту встановлений з урахуванням ПДВ, що суперечить чинному законодавству.

Колегія суддів, погоджуючись з місцевим господарським судом, не приймає до уваги посилання відповідача на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.03.08 у справі № 8/19-08 за позовом ТОВ “Віват Комп’ютер Сервіс” до ТОВ “Євроінформ” про стягнення 18567,47грн. боргу за договором від 02.04.04 № 29, та твердження про те, що зазначеним рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що грошова винагорода, яку відповідач вважає роялті, визнана платежем за користування об’єктами власності. Згідно з умовами договору відповідач сплачує позивачеві винагороду від продажу чи іншого відчуження одного екземпляру, як об’єкта авторських та суміжних прав позивача, вказана винагорода не є роялті.

Проте, як вбачається з тексту копії рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.03.08 у справі № 8/19-08, доданої відповідачем до відзиву на позовну заяву, факти, на які останній посилається, як на преюдиціальні, судом не встановлювалися, та не здійснювалось дослідження правової природи платежу за спірним договором.

Відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 15 Закону України “Про авторське право і суміжні права” за винятком випадків, передбачених статтями 21 – 25 цього Закону, автор (чи інша особа, яка має авторське право) має право вимагати виплати винагороди за будь-яке використання твору. Винагорода може здійснюватися у формі одноразового (паушального) платежу, або відрахувань за кожний проданий примірник чи кожне використання твору (роялті), або комбінованих платежів.

Відповідно до п. 1.30 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” під терміном “Роялті” розуміються платежі будь-якого виду, одержані як винагорода за користування або за надання права на користування будь-яким авторським правом на літературні твори, твори мистецтва або науки, включаючи комп’ютерні програми, інші записи на носіях інформації, відео- або аудіокасети, кінематографічні фільми або плівки для радіо чи телевізійного мовлення; за придбання будь-якого патенту, зареєстрованого знака на товари і послуги чи торгової марки, дизайну, секретного креслення, моделі, формули, процесу, права на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау). Не вважаються роялті платежі за отримання об’єктів власності, визначених у частині першій цього пункту, у володіння або розпорядження чи власність особи або якщо умови користування такими об’єктами власності надають право користувачу продати або відчужити іншим способом такий об’єкт власності або оприлюднити (розголосити) секретні креслення, моделі, формули, процеси, права на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау), за винятком випадків, коли таке оприлюднення (розголошування) є обов’язковим згідно із законодавством України.

Оскільки умовами договору визначено, що позивач сплачує відповідачеві винагороду від продажу чи іншого відчуження одного екземпляру Контенту, як об’єкта авторських та суміжних прав відповідача, вказана винагорода не є роялті.

З урахуванням викладеного колегія суддів, погоджуючись з висновком місцевого суду, вважає, що пп. 5.1.1 п. 5.1 договору сторони правомірно передбачили нарахування ПДВ на суму винагороди.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказів, які підтверджують, що спірний пп. 5.1.1 п. 5.1 договору є таким, що суперечить Цивільному кодексу України, Закону України “Про податок на додану вартість”, Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, позивачем не було надано ні суду 1-ої інстанції, ні апеляційному господарському суду.

З огляду на зазначене колегія суддів так само як і суд 1-ої інстанції дійшла висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відмову у їх задоволенні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що місцевим судом повно з’ясовано обставини, які мають значення для справи, висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а рішення винесено з дотриманням норм матеріального права, що дає підстави для залишення його без змін.

Керуючись ст.ст. 99, 101,103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду м. Києва від 20.05.08 у справі № 20/125 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Євроінформ” – без задоволення.

Головуючий суддя

Судді

09.07.08 (відправлено)