ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2008 р.

№
16/59(6/73ап)

Вищий
господарський суд України у складі:  суддя Селіваненко В.П.- головуючий,
судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув
касаційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1, м. Чернігів (далі -СПД  ОСОБА_1)

на
рішення господарського
суду Чернігівської області від 08.04.2008

зі
справи  № 16/59 (6/73ап)

за
позовом першого
заступника прокурора міста Чернігова, м. Чернігів, в інтересах держави в особі
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Чернігові, м.
Чернігів (далі -відділення виконавчої дирекції Фонду)

до
СПД ОСОБА_1

про стягнення 26 520, 43 грн.,

третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача -Національна акціонерна страхова
компанія “Оранта”, м. Київ (далі -НАСК “Оранта”).

Судове
засідання проведено за участю представників:

Попенка
О.С. -Генеральної прокуратури України,

позивача -не з'яв.,

відповідача -не з'яв.,

третьої
особи -не з'яв.

За
результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов
було подано про стягнення в порядку регресу витрат, пов'язаних з відшкодуванням
шкоди, завданої внаслідок нещасного випадку на виробництві, в сумі 26 250, 43
грн.

Рішенням
господарського суду Чернігівської області від 08.04.2008 (суддя Фесюра М.В.)
позов задоволено повністю; з СПД ОСОБА_1 стягнуто на користь відділення
виконавчої дирекції Фонду суму  26 250,
43 грн., а також у доход державного бюджету -суму судових витрат зі справи. У
прийнятті зазначеного рішення суд з посиланням на статті 6, 15, 18, 21, 46
Закону України “Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності” (далі -Закон) та статті 1172, 1187, 1191 Цивільного кодексу
України (далі -ЦК України) виходив з обґрунтованості позовних вимог.

У
касаційній скарзі до Вищого господарського суду України СПД ОСОБА_1 просить
скасувати оскаржуване рішення місцевого господарського суду і прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, а судові витрати
покласти на позивача. Скаргу мотивовано порушенням (неправильним застосуванням)
судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, в тому числі
Закону, ЦК України і Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК
України).

Відзив
на касаційну скаргу не надходив.

Учасників
судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним
чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши
на підставі встановлених місцевим господарським судом фактичних обставин справи
правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Вищий
господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для
задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судом
першої інстанції у справі встановлено, що:

-
25.05.2005 на автодорозі Київ-Харків (Пирятинський район Полтавської області)
гр. ОСОБА_2, керуючи автомобілем  “МАН-18
403”, скоїв наїзд на автомобіль “Мерседес-Бенц” під керуванням гр. ОСОБА_3,
внаслідок чого заподіяно тяжкі тілесні ушкодження пасажирові першого з названих
автомобілів гр. ОСОБА_4, що призвело до встановлення йому 100% стійкої втрати
професійної працездатності;

-
згідно з постановою Пирятинського районного суду Полтавської області від 10.10.2005
винним у даній дорожньо-транспортній пригоді визнаний ОСОБА_2;

-
ОСОБА_4 з 01.03.2004 працював менеджером в акціонерному товаристві закритого
типу “Ритм” (далі -АТЗТ “Ритм”), а з 01.04.2005 його було переведено на посаду
начальника відділу матеріально-технічного постачання; 21.09.2005 його звільнено
на підставі пункту 2 статті 40 Кодексу законів про працю України в зв'язку з
встановленням інвалідності І групи;

-
нещасний випадок з ОСОБА_4 стався під час виконання ним службових обов'язків, а
саме:

24.05.2005
АТЗТ “Ритм” і СПД ОСОБА_1 уклали договір -заявку на перевезення вантажу (м'ясо)
з м. Чернігова до м. Золочів (Харківська область);

згідно
з наказом АТЗТ “Ритм” від 24.05.2005 № 44-В ОСОБА_4 був відправлений у
відрядження замовленим транспортом СПД ОСОБА_1 у м. Харків для доставки товару
строком на 2 доби (24 і 25 травня 2005 року); відповідно до цього наказу
ОСОБА_4 видано посвідчення про відрядження, в якому є відмітка про вибуття у
відрядження 24.05.2005;

за
відповідним маршрутом СПД ОСОБА_1 відрядив водія-експедитора ОСОБА_2, що
підтверджується наказом від 24.05.2005 № 27, виданим ОСОБА_2 посвідченням про
відрядження, подорожнім листом від 24.05.2005. ОСОБА_2 працював у СПД ОСОБА_1
водієм-експедитором згідно з трудовим договором, укладеним 16.12.2003;

-
АТЗТ “Ритм” було складено акта за формою Н-1 від 20.09.2005 № 1 розслідування
нещасного випадку, що стався 25.05.2005 з ОСОБА_4, згідно з яким цей нещасний
випадок визнано, таким, що пов'язаний з виробництвом;

- на
підставі статей 21, 28, 34 Закону відділенням виконавчої дирекції Фонду ОСОБА_4
призначено й сплачено страхові виплати у зв'язку з нещасним випадком на
виробництві, в тому числі:

допомога
у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю в сумі                      1 558, 80 грн.; виплата
здійснювалася роботодавцем за рахунок його страхових внесків до Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань України (далі - Фонд), що підтверджується заліком по лікарняних
листках АТЗТ “Ритм” за 2005 рік та копіями довідок про виплату допомоги;

одноразова
допомога в разі стійкої втрати професійної працездатності в сумі 16 400 грн.,
що підтверджується копією відповідного платіжного доручення;

щомісячні
грошові суми в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, що
компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого, в розмірі 302,
49 грн. щомісячно, за період з 13.09.2005 по 01.09.2006; дані виплати
підтверджуються копіями відповідних платіжних доручень;

щомісячні
виплати для відшкодування витрат на медичну та соціальну допомогу, в тому числі
виплати потерпілого на лікування за наслідками травми та витрати на постійний
сторонній догляд та побутове обслуговування в розмірі 249 грн. щомісячно,
призначені за період з 13.09.2005 по 01.10.2006; дані виплати підтверджуються
копіями відповідних платіжних доручень;

-
крім того, відділенням виконавчої дирекції Фонду відшкодовано ОСОБА_4 витрати
на лікування (згідно з абзацом другим частини четвертої статті 34 Закону) в
загальній сумі 6 576, 27 грн., що підтверджується копіями відповідних платіжних
доручень;

-
загальна сума витрат Фонду на відшкодування шкоди ОСОБА_4 за період з
13.09.2005 по 31.12.2005 склала 26 520, 43 грн.;

- СПД
ОСОБА_1 не є особою, яка зобов'язана була сплачувати за потерпілого на виробництві
ОСОБА_4 внески до Фонду;

- СПД
ОСОБА_1 користувався транспортним засобом -автомобілем “МАН -18 403” на
підставі договору оренди автотранспортних засобів від 18.09.2003, укладеного
орендодавцем -підприємцем  ОСОБА_5. та
орендарем -СПД ОСОБА_1

Причиною
даного спору є питання про те, чи має відповідач відшкодовувати витрати
відділення виконавчої дирекції Фонду, які виникли внаслідок здійснення останнім
страхових виплат відповідно до Закону.

Принципи
та загальні правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового
державного соціального страхування громадян в України визначені Основами
законодавства України про загальнообов'язкове соціальне страхування (далі
-Основи).

Відповідно
до статті 21 Основ внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування
від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань сплачує
виключно роботодавець. Розмір внесків встановлюється у відсотках до сум
фактичних витрат на оплату праці та інших виплат найманим працівникам, які
підлягають обкладенню прибутковим податком з громадян.

Статтею
11 Основ та статтею 13 Закону визначено, що страховий ризик -це обставини,
внаслідок яких може статися страховий випадок, а страховим випадком є нещасний
випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили
застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин,
зазначених у статті 14 Закону, з настанням яких виникає право застрахованої
особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Згідно
із статтею 2 Закону його дія поширюється на осіб, які працюють на умовах
трудового договору.

Статтею
6 Закону встановлено, що суб'єктами страхування від нещасного випадку є
застраховані громадяни, а в окремих випадках - члени їх сімей та інші особи,
страхувальники та страховик. Застрахованою є фізична особа, на користь якої
здійснюється страхування (працівник). Страхувальниками є роботодавці, а в
окремих випадках - застраховані особи. Страховик - Фонд соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Відповідно
до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або
юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи,
відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

При
цьому під шкодою слід розуміти зменшення або втрату (загибель) певного
особистого чи майнового блага.

Факт
настання нещасного випадку на виробництві з працівником Комбінату з вини
працівника СПД ОСОБА_1 установлений судом першої інстанції.

Водночас
місцевий господарський суд у прийнятті оскаржуваного рішення врахував, що СПД
ОСОБА_1 виступає страхувальником лише стосовно своїх працівників, які працюють
у нього на умовах трудового договору (контракту), але не щодо працівників АТЗТ
“Ритм”, в тому числі ОСОБА_4

Отже,
оскільки відділенням виконавчої дирекції Фонду за рахунок коштів Фонду
проведено страхові виплати, що знаходиться в безпосередньому причинному зв'язку
з діями особи (працівника відповідача), правовідносини з якою не охоплюються
сферою загальнообов'язкового державного соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань, то витрачені позивачем
кошти є для нього шкодою в розумінні статті 1166 ЦК України.

Частиною
першою статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду,
завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у
розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно
з частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує
шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків.

Крім
того, відповідно до частини другої статті 1187 названого Кодексу шкода, завдана
джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній
правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди
тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Таким
чином, у розгляді даної справи суд першої інстанції правильно застосував норми
ЦК України і прийняв обґрунтоване рішення про задоволення позову.

Доводи
касаційної скарги наведеного не спростовують.

Що ж
до розгляду місцевим господарським судом даної справи за відсутності
відповідача (СПД ОСОБА_1), то зазначена обставина сама по собі не є підставою
для скасування оскаржуваного рішення, якщо відповідача належним чином
повідомлено про час і місце засідання суду. В даному разі факт такого
повідомлення підтверджується належною позначкою господарського суду
Чернігівської області, що міститься на зворотному боці оригіналу його ухвали
від 20.03.2008 про призначення судового розгляду в даній справі на 08.04.2008
об 11-00 год. у приміщенні названого господарського суду (із зазначенням адреси
останнього) і цю позначку виконано відповідно до вимог пункту 3.5.11 Інструкції
з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Вищого
господарського суду України від 10.12.2002 № 75.

В
абзаці четвертому підпункту 3.6 пункту 3 роз'яснення  президії Вищого арбітражного суду України від
18.09.1997 № 02-5/289 “Про деякі питання практики застосування Господарського
процесуального кодексу України” зазначено, що у випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Скаржник
посилається на те, що він як відповідач у справі “не подав тих доказів, які
витребовував суд (першої інстанції), що є безумовною підставою для відкладення
першого судового засідання”. Проте скаржником не зазначено, які, власне, докази
(що, на його думку, залишилися не поданими ним) витребовував у нього суд, - в згаданій
ухвалі названого суду від 20.03.2008 про витребування будь-яких доказів не
йдеться.

Залучення
до участі у справі ОСОБА_2 і ОСОБА_4 як третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача за змістом частини
першої статті 27 ГПК України було правом, а не обов'язком господарського суду.
Не знайшовши у розгляді даної справи підстав для такого залучення, суд першої
інстанції діяв у межах наданих йому законом повноважень. Крім того, права
та/або охоронювані законом інтереси поіменованих осіб можуть бути захищені ними
в порядку окремого судового провадження (чи проваджень), поза межами судового
розгляду даної справи.

Доводи
касаційної скарги про те, що “ФОП-ОСОБА_1, потім ОСОБА_2, а потім і НАСК
“Оранта” зобов'язані будуть відшкодувати моральну та майнову шкоду двічі, -
Фонду та ОСОБА_4”, засновані на припущеннях, а не на реальних обставинах даної
конкретної справи, і тому не можуть бути покладені в основу судового рішення, в
тому числі й касаційної інстанції.

Не
може бути взято до уваги й довід скаржника стосовно того, що “фактично,
оскаржуваним рішенням судом в порушення рішення КСУ від 27.01.2004р. та Закону
України “Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності”, перекладено виконання обов'язку по відшкодуванню моральною
шкоди ОСОБА_4 з Фонду на СПД -ОСОБА_1”

Предметом
спору в даній справі, як вбачається з її матеріалів та із змісту оскаржуваного
рішення, не було відшкодування будь-якої моральної шкоди. Судом першої
інстанції не встановлено і скаржником не обґрунтовано, що факти, з'ясовані у
згадуваній ним справі загального суду
№ 2-931/06 за позовом ОСОБА_4 до СПД ОСОБА_1 про стягнення суми на
відшкодування моральної шкоди, мають преюдиційне значення для розгляду даної
справи № 16/59 (6/73ап). Касаційна ж інстанція згідно з частиною другою статті
1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду
чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково
перевіряти докази.

Наведені
у скарзі доводи не належать до тих підстав, з якими процесуальне законодавство
пов'язує можливість прийняття рішення касаційної інстанції про скасування
оскаржуваного рішення місцевого господарського суду.

Керуючись
статтями 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий
господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення
господарського суду Чернігівської області від 08.04.2008 зі справи № 16/59
(6/73ап) залишити без змін, а касаційну скаргу суб'єкта підприємницької
діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 -без задоволення.

Суддя
В.
Селіваненко

Суддя
І. Бенедисюк

Суддя
Б. Львов