КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

19.03.2008
№ 38/319

Київський апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів:

головуючого:          Сотнікова С.В.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача: ОСОБА_1 (дов. від 01.04.2007р.),

від відповідача: ОСОБА_2 (дов. № 1440 від
27.04.2007р.),

від
третьої особи-1: Мойсик М.В. (дов. № 31 від 11.01.2008р.),

від
третьої особи-2: Арін М.І. (дов. № 357 від 13.08.2007р.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Фізична особа - підприємець ОСОБА_3

на рішення Господарського суду м.Києва від
04.12.2007

у справі № 38/319

за позовом                               Фізична особа -
підприємець ОСОБА_3

до                                                   Фізична
особа - підприємець ОСОБА_4

третя особа           Комунальне підприємство по утриманню
житлового господарства Солом"янського району м. Києва

Солом"янська районна у м. Києві
рада

про
визнання договорів неукладеними

19.02.2008р., 04.03.2008р., 18.03.2008р.
розгляд справи відкладався відповідно до ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від
04.12.2007р. у справі №38/319 в позові відмовлено повністю.

Не
погоджуючись з рішенням суду Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до
Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій
просить його скасувати повністю, прийняти нове, яким позов задовольнити.

Не
погоджуючись з рішенням суду Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до
Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій
просить його змінити, відмовивши позивачу в задоволенні позовних вимог за їх
безпідставністю, в іншій частині рішення залишити без змін.

Ухвалою
від 19.02.2008р. залучено до участі у справі в якості третіх осіб без
самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Комунальне
підприємство по утриманню житлового господарства Солом'янського району м. Києва
та Солом'янську районну в місті Києві раду.

Від
третьої особи-2 надійшло клопотання про виключення її зі складу учасників
судового процесу як неналежну сторону у справі, оскільки повноваження з питань
управління та використання майна, яке належить до комунальної власності
територіальної громади Солом'янського району м. Києва було делеговано
Солом'янській районній в

м.
Києві державній адміністрації згідно рішення Солом'янської районної в м. Києві
ради № 51 від 04.10.2006р.

Відповідно
до ст. 19 Господарського процесуального кодексу України до складу учасників
судового процесу входять: сторони, треті особи, прокурор, інші особи, які
беруть участь у процесі у випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно
ст. 21 ГПК сторонами в судовому процесі є позивач і відповідач.

Треті
особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у
справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським
судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або
обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також
за клопотанням сторін, прокурора або ініціативи господарського суду (ст. 27 ГПК
України).

Колегія
суддів вважає клопотання таким, що не підлягає задоволенню, оскільки рішення у
даній справі може  вплинути на права
Солом'янської районної в м. Києві ради як власника нежитлових приміщень, які є
предметом спірних договорів у даній справі. Крім того, треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет спору не є сторонами в судовому процесі.

Представник
третьої особи-1 в судовому засіданні заперечив доводи апеляційної скарги
позивача та просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції -
без змін.

Колегія
суддів, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали
справи, заслухавши пояснення представників сторін, вважає, що скарги підлягають
частковому задоволенню з огляду на наступне.

Позивач
звернувся з позовом про визнання договорів про співробітництво № 17 від
30.09.2006р. та № 19 від 29.01.2007р. неукладеними згідно ч. 8 ст. 181
Господарського кодексу України у зв'язку з відсутністю в них істотних умов,
визначених законодавством та необхідних для договорів такого виду.

Відповідно
до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду
за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами
захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину
недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке
існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші
способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової)
шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної
влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне
право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно
з ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та
споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні
інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або
відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів
державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що
суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта
господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з
підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення
прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують
право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку
в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування
оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських
санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими
способами, передбаченими законом.

З
огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком місцевого
господарського суду про те, що ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20
Господарського кодексу, інші акти цивільного законодавства України не
передбачають такого способу захисту права, як визнання договору неукладеним.

За
таких обставин, апеляційна колегія вважає висновок суду першої інстанції про
відмову в задоволенні позовних вимог про визнання договорів № 17 від
30.09.2006р. та № 19 від 29.01.2007р. неукладеними правомірним.

Разом
з тим, на думку колегії суддів спірні договори про співробітництво № 17 від
30.09.2006р. та № 19 від 29.01.2007р. за своєю правовою природою є договорами
оренди, оскільки мають визначені законодавством ознаки притаманні для договору
такого виду.

Так,
умовами договорів № 17 від 30.09.2006р. та № 19 від 29.01.2007р. передбачена
передача відповідачу у тимчасове, платне користування нежитлових приміщень.

Статтею
759 Цивільного кодексу України визначено, що за
договором  найму  (оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний
строк.

Відповідно
до ст. 760 ЦК України предметом
договору  найму  може
бути річ,  яка визначена
індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд  при неодноразовому використанні (неспоживна
річ).

Згідно
ст. 761-763 ЦК України право
передання  майна у найм має
власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем  може
бути  також  особа,
уповноважена на укладення договору найму. За користування  майном
з  наймача  справляється
плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не
встановлений договором, він визначається з
урахуванням споживчої якості речі та інших обставин,  які мають істотне значення. Договір   найму
укладається   на   строк,
встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму
вважається укладеним на невизначений строк.

Відповідно
до ст. 235 ЦК  України удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде встановлено,
що правочин був вчинений сторонами для
приховання  іншого  правочину,
який  вони насправді вчинили,
відносини  сторін  регулюються
правилами  щодо  правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно
умов договору про співробітництво № 17 від 30.09.2006р., укладеного між
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (перша сторона) та Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_4 (друга сторона),
перша сторона зобов'язується надати частину нежитлового приміщення
площею 58 кв.м за адресою АДРЕСА_1, а інша сторона зобов'язується
використовувати приміщення, що надається, за призначенням. Договір набуває
чинності з моменту його підписання й діє до 04.09.2007р. (п. 2.1, 2.6.1, 7.1
Договору № 17 від 30.09.2006р.).

Згідно
умов договору про співробітництво № 19 від 29.01.2007р., укладеного між
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (перша сторона) та Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_4 (друга сторона),
перша сторона зобов'язується надати частину нежитлового приміщення
площею 70 кв.м за адресою АДРЕСА_1, а інша сторона зобов'язується
використовувати частину нежитлового приміщення за призначенням. Договір набуває
чинності з моменту його підписання й діє до 01.01.2008р. (п. 2.1, 2.6.1, 7.1
Договору № 19 від 29.01.2007р.).

Підставою
користування позивачем нежитловим приміщенням, яке знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, є Договір № 3348 оренди нерухомого майна комунальної власності
територіальної громади Солом'янського району міста Києва від 22.04.2005р.
укладеного між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 та Комунальним
підприємством по утриманню житлового господарства Солом'янського району м.
Києва на підставі розпорядження Солом'янської районної у м. Києві державної
адміністрації № 516 від 22.04.2005р.

Таким
чином, позивач згідно договорів № 17 від 30.09.2006р. та № 19 від 29.01.2007р.
передав відповідачу в суборенду нежитлове приміщення, що знаходиться в
комунальній власності територіальної громади Солом'янського району міста Києва.

Укладення
договорів оренди/суборенди комунального майна регулюються Законом України “Про
оренду державного та комунального майна”.

Відповідно
до ч. 2 ст. 22 зазначеного Закону орендар
має  право  передати в суборенду нерухоме та інше окреме
індивідуально визначене майно (окремі верстати, обладнання, транспортні засоби,
нежилі  приміщення  тощо),
якщо  інше  не передбачено договором оренди.  При цьому
строк  надання  майна
у суборенду не може перевищувати терміну дії договору оренди.

Статтею
774 Цивільного кодексу України встановлено, що передання наймачеві речі у
користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше
не встановлене договором або законом.

Згідно
п. 8.2 Договору № 3348 оренди нерухомого майна комунальної власності
територіальної громади Солом'янського району міста Києва від 22.04.2005р.
орендар не має права передавати свої зобов'язання за Договором та передавати
об'єкт оренди повністю або частково в користування іншій особі без письмової
згоди орендодавця. Орендар не має права укладати договори, у тому числі про
спільну діяльність, пов'язані з будь-яким використанням об'єкта оренди іншою
юридичною чи фізичною особою, а у разі необхідності укладання таких договорів
здійснювати тільки з дозволу орендодавця. Дозвіл про передачу об'єкта оренди
(його частини) в суборенду надається органом виконавчої влади.

Доказів
на підтвердження отримання дозволу органу виконавчої влади (Солом'янської
районної у м. Києві державної адміністрації) про передачу об'єкта оренди (його
частини) в суборенду позивачем не надано.

Відповідно
до ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати
недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір,
який суперечить законодавству.

Відповідно
до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які
встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього
Кодексу.

Згідно
частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею
207 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов'язання,
що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин
з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Колегія
суддів вважає, що договори про співробітництво № 17 від 30.09.2006р. та № 19
від 29.01.2007р., які укладені між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 та
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 суперечать ст. 41 Конституції України,
ст. 327, 774 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 48, Закону України “Про
власність” (був чинний на момент укладення договорів № 17 та № 19), ч. 2 ст. 22
Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, а отже підлягають
визнанню недійсними.

Обставини
дійсності спірних договорів судом першої інстанції не з'ясовувались, що
визнається апеляційною колегією підставою для зміни оскаржуваного рішення
місцевого господарського суду згідно п. 1 ч. 1 ст. 104 ГПК України, з
одночасним використанням права передбаченого п. 1 ст. 83 ГПК України, а саме
визнання недійсними повністю спірних договорів.

Згідно
зі ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами
апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення
місцевого господарського суду у повному обсязі.

Враховуючи
вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду міста
Києва  від 27.03.2007р. у даній справі
прийнято при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, що є
підставою для його зміни.

Керуючись
ст.ст. 49, 99, 101, 103 - 105 ГПК України Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.
Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 залишити без
задоволення.

2.          Апеляційну скаргу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_4 задовольнити частково.

3.          Рішення Господарського суду міста
Києва  від 04.12.2007р. у справі № 38/319
змінити.

4.          Доповнити резолютивну частину рішення
Господарського суду міста Києва від 04.12.2007р. у справі  № 38/319 пунктом 2 наступного змісту:

“Визнати
недійсним договір про співробітництво № 17 від 30.09.2006р., укладений між
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4.

Визнати
недійсним договір про співробітництво № 19 від 29.01.2007р., укладений між
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 та Фізичною особою - підприємцем
ОСОБА_4.”.

5.          Судові витрати покласти на сторони
згідно здійснених витрат по оплаті державного мита.

6.
Матеріали справи № 38/319 повернути Господарському суду міста Києва.

Головуючий суддя

Судді