СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Ухвала

Іменем України

29 травня 2008 року

Справа № 2-24/2274-2006А

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Волкова К.В.,

суддів                                                                      Плута В.М.,

Черткової І.В.,

секретар судового засідання                                        Змейкова Г.В.

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився;

відповідача: Калінін Олексій Павлович, довіреність №59/100 від 14.04.08;

розглянувши апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим на постанову господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Колосова Г.Г.) від 17.03.2008 року у справі № 2-24/2274-2006А

за позовом державного підприємства "Радіотелевізійний передавальний центр Автономної Республіки Крим" (вул. Батуріна, 13,Сімферополь,95015)

до          Державної податкової інспекції у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим (вул. М. Залки, 1/9,Сімферополь,95053)

про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Радіотелевізійний передавальний центр Автономної Республіки Крим" звернулось до господарського суду Автономної Республіки Крим з позовом про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим №001602301/0-а від 02.02.2004 року про донарахування податкових зобов’язань з земельного податку в сумі 189688,04 грн. і застосування штрафних санкцій в розмірі 94844,02 грн. за період з 01.10.2001 року по 01.10.2003 року, №000157230/0 про донарахування податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі 40716,00 грн. і застосування штрафних санкцій в розмірі 38623,00 грн., №000158230/0 про донарахування податкового зобов’язання з податку на прибуток в сумі 16100,00 грн. і застосування штрафних санкцій в розмірі 26626,00 грн., №000161230/0 про донарахування збору за забруднення навколишнього природного середовища в сумі 4065,00 грн. і застосування штрафних санкцій в розмірі 2032,50 грн.

Постановою господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Колосова Г.Г.) від 17.03.2008 року у справі №2-24/2274-2006А позов задоволено. Постанова суду мотивована тим, що податковим органом не було доведено порушення позивачем вимог податкового законодавства.

Не погодившись з постановою господарського суду першої інстанції, Державна податкова інспекція у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим звернулась до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить постанову суду скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час вирішення спору були порушені вимоги норм матеріального та процесуального права.

Розпорядженням заступника голови Севастопольського апеляційного господарського суду Сотула В.В. від 27.06.2008 року у складі колегії було замінено суддю Щепанську О.А. на суддю Плута В.І.

У судовому засіданні 27.06.2008 року представник податкової інспекції підтримав вимоги апеляційної скарги, представник позивача у судове засідання не з’явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином.

Судова колегія вважає можливим розглянути спір за відсутністю представника позивача, оскільки матеріалів справи достатньо для розгляду спору по суті, а згідно частини 4 статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

У судовому засіданні оголошувалась перерва до 29.05.2008 року.

Переглянувши постанову суду першої інстанції відповідно до статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України, судова колегія встановила наступне.

З матеріалів справи вбачається, що Державною податковою інспекцією у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим у період з 21.12.2003 року до 30.01.2004 року було проведено документальну перевірку дотримання вимог податкового та валютного законодавства державним підприємством "Радіотелевізійний передавальний центр Автономної Республіки Крим" за період з 01.10.2001 року до 01.10.2003 року. По результатах перевірки був складений акт №55/23-8/01190126 від 30.01.2004 року.

Перевіркою були встановлені наступні порушення:

-          підпункту 4.1.1 пункту 4.1 статті 4, підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5, підпункту 11.3.5 пункту 11.3 статті 11, підпунктів 12.1.1 та 12.1.2 пункту 12.1 статті 12 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, в результаті чого донараховано податкове зобов’язання з податку на прибуток в сумі 16100,00 грн., у тому числі: занижено податок за 4 квартал 2001 року на 600,00 грн., за 1 квартал 2003 року на 65200,00 грн., завищено податок за 1 квартал 2002 року на 5300,00 грн., за 2 квартал 2002 року на 44400,00 грн.;

-          підпункту 7.3.5 пункту 7.3, підпункту 7.4.4 пункту 7.4 статті 7, статті 11 Закону України „Про податок на додану вартість”, в результаті чого донараховано податкове зобов’язання з податку на додану вартість в сумі 40716,00 грн., у тому числі: занижено податок за листопад 2001 року на 38829,00 грн., за грудень 2001 року на 37734,00 грн., за квітень 2002 року на 59,00 грн., за липень 2002 року на 426,00 грн., за листопад 2002 року на 198,00 грн., завищено податок за жовтень 2001 року на 36530,00 грн.;

-          статті 7 Закону України „Про плату за землю”, в результаті чого донараховано податкове зобов’язання з податку на землю в сумі 189688,04 грн., у тому числі: за 4 квартал 2001 року в сумі 23307,00 грн., за 2002 рік в сумі 95074,88 грн., за 9 місяців 2003 року в сумі 71306,16 грн.;

-          пунктів 2.1, 3.1, 6.4 Інструкції „Про порядок обчислення та сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища”, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України, Державної податкової адміністрації України від 19 липня 1999 року N162/379, в результаті чого донараховано податкове зобов’язання із збору за забруднення навколишнього природного середовища в сумі 4065,00 грн., у тому числі: за 1 квартал 2002 року в сум 150,00 грн., за 2 квартал 2002 року в сумі 645,00 грн., за 4 квартал 2002 року в сумі 2955,00 грн., за 2 квартал 2003 року в сумі 270,00 грн., за 3 квартал 2003 року в сумі 36,00 грн.

На підставі акту перевірки податковою інспекцією були прийняті наступні податкові повідомлення-рішення від 02.02.2004 року:

-          №/0 про донарахування податкових зобов'язань в сумі 189688,04 грн. і штрафні санкції розмірі 94844,02 грн. з податку на землю за період з 01.10.2001 року по 01.10.2003 року.

-          №/0 про донарахування податку на додану вартість в сумі 40716.00 і грн. і застосування штрафних санкцій у розмірі 38623,00 грн.

-          №/0 про донарахування податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств в сумі 16100,00 грн. і застосування штрафних санкцій у розмірі 26626,00 грн.

-          №/0 про донарахування збору за забруднення навколишнього природного середовища в сумі 4065,00 грн. і застосування штрафних санкцій у розмірі 2032,50 грн.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши представника податкової інспекції, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та відповідність висновків суду обставинам справи, судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваної постанови суду першої інстанції у зв’язку з наступним.

Актом перевірки встановлено порушення статті 7 Закону України „Про плату за землю” та на підставі статті 26 цього Закону донараховано податкове зобов’язання з податку на землю в сумі 189688,04 гри., у тому числі: за 4 квартал 2001 року в сумі 23307,00 грн., за 2002 рік в сумі 95074,88 грн., за 9 місяців 2003 року в сумі 71306,16 грн.

Вказаним актом встановлено, що у періоді, що перевірявся, позивачем до податкових органів надавались звіти з податку на землю з зазначенням пільги.

Проте, відповідач з зазначеним не погодився та послався на податкове роз’яснення, затверджене наказом Державної податкової адміністрації України №55 від 05.02.2002 року, в якому зазначено, що відповідно до статті 12 Закону України "Про плату за землю" державні підприємства зв'язку, які займаються розповсюдженням друкованої продукції, теле- і радіопрограм, не включені до переліку платників, яким надано пільгу щодо сплати земельного податку, а Закон України "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів" не є законом про оподаткування, тому вказані підприємства зв'язку до внесення відповідних змін до Закону України "Про плату за землю" є платниками земельного податку у встановлених розмірах на загальних підставах.

Проте, судова колегія з висновком податкового органу погодитись не може у зв’язку з наступним.

Як вбачається з матеріалів справи, державне підприємство "Радіотелевізійний передавальний центр Автономної Республіки Крим" є зареєстрованою у встановленому законодавством порядку юридичною особою - телерадіоцентром, що знаходиться у сфері управління Державного комітету телебачення та радіомовлення і основними напрямками діяльності якої є розвиток, удосконалення та експлуатація технічних засобів телебачення та радіомовлення.

Відповідно до статті 2 Закону України „Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів” із змінами від 13.09.2001 року норми цього Закону поширюються також на телерадіоцентри.

Статтею 5 Закону України „Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів” встановлено, що пільгове оподаткування (юридичних осіб) засобів масової інформації застосовується відповідно до податкового законодавства України, зокрема, розмір плати за землю державними підприємствами зв'язку, які займаються розповсюдженням друкованої продукції, теле- і радіопрограм, не може перевищувати розміру плати за землю закладами культури.

Питання звільнення від сплати земельного податку врегульовано положеннями статті 12 Закону України „Про плату за землю”, пунктом 4 якого (у відповідній редакції) визначено, що звільняються від сплати земельного податку вітчизняні заклади культури, науки, освіти, охорони здоров'я, соціального забезпечення, фізичної культури та спорту, спортивні споруди, що використовуються ними за цільовим призначенням.

З аналізу зазначених норм вбачається, що оскільки нормами Закону України „Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів” визначено, що розмір земельного податку зокрема для телерадіоцентрів не повинен перевищувати розмір земельного податку для закладів культури, які звільнено від сплати цього податку, тому норма статті 12 Закону України „Про плату за землю” також повинна розповсюджуватись на телерадіоцентри, до яких віднесено державне підприємство "Радіотелевізійний передавальний центр Автономної Республіки Крим".

Таким чином, судова колегія дійшла до висновку про те, що позивач правомірно застосовував пільги при здійсненні розрахунку податку на землю.

Аналогічного висновку також дійшов Верховний суд України у постанові від 24.03.2004 року у справі №2-23/7948-2004 за позовом державного підприємства "Радіотелевізійний передавальний центр Автономної Республіки Крим" до Сімферопольської міжрайонної державної податкової інспекції про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до мотивувальної частини цієї постанови, Закон України „Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів” визначає правові, економічні, організаційні засади державної підтримки засобів масової інформації та соціального захисту журналістів і як складова частина законодавства України про свободу слова та інформаційну діяльність посилює систему правового регулювання в інформаційній сфері (преамбула Закону). У частині першій статті 1 цього Закону державна підтримка засобів масової інформації визначена як сукупність правових, економічних, організаційних та інших заходів державного сприяння зміцненню і розвитку інформаційної галузі, її інфраструктури. Визначаючи сферу дії цього Закону, законодавець поширив його норми також па телерадіоцентри та підприємства поліграфії і зв'язку тією мірою, наскільки вони забезпечують діяльність засобів масової інформації (частина друга статті 2).

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України „Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів” державна підтримка засобів масової інформації здійснюється шляхом протекціоністської політики зниження споживчої вартості інформаційної продукції, включаючи податкове, тарифне, митне, валютне та господарське регулювання, відшкодування збитків, подання фінансової допомоги. Питанням податкового, митного, валютного, тарифного регулювання присвячена стаття 5 цього Закону, частиною 5 якої встановлено, що розмір плати за землю державними підприємствами зв’язку, які займаються розповсюдженням друкованої продукції, теле- і радіопрограм, не може перевищувати розміру плати за землю закладами культури (частина 5 статті 5).

Таким чином судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що податкове повідомлення-рішення №/0 від 02.02.2004 року підлягає визнанню нечинним.

Також відповідачем на підставі податкового повідомлення-рішення від 02.02.2004 року №/0 донараховано податок на додану вартість в сумі 40716,00 грн. і застосовані штрафні санкції у розмірі 48623,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що державним підприємством "Радіотелевізійний передавальний центр Автономної Республіки Крим" 20.09 2002 року до Державної податкової інспекції у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим були здані уточнені декларації за листопад і грудень 2001 року (вх. № 1076 і №1076/20 від 20.09.2002 року відповідно). Вищезгадані декларації були проведені податковим органом в картках особового рахунку підприємства 20.09.2002 року.

06.12.2002 року підприємством до податкової інспекції були надані уточнені декларації з податку на додану вартість за період з вересня по грудень 2000 року, січень 2001 року з додатками.

18.02.2003 року підприємством до податкової інспекції за вх. №919/25була подана уточнена (у бік зменшення) декларація з податку на додану вартість за січень 2003 року, складена з урахуванням результатів раніше проведеного уточненими деклараціями корегування податку на додану вартість.

Проте. вищезгадані уточнені декларації з податку на додану вартість податковою інспекцією проведені не були.

Підставою для самостійного проведення підприємством корегування зобов’язань з податку на додану вартість убік зменшення було приведення підприємством бухгалтерського і податковою обліку (у частині податкового обліку оплати за рахунок коштів державного бюджету трансляції підприємством програм державного телерадіомовлення) у відповідність з чинним законодавством України.

Відповідно до вимог підпункту 7.3.5 пункту 7.3 статті 7 Закону України „Про податок на додану вартість” датою виникнення податкових зобов'язань у разі поставки товарів (робіт, послуг) з оплатою за рахунок бюджетних коштів є дата надходження таких коштів на поточний рахунок платника податку або дата отримання відповідної компенсації у будь-якому іншому виді, включаючи зменшення заборгованості такого платника податку за його зобов'язаннями перед таким бюджетом.

Після неодноразового звернення підприємства, відповідачем у період з 29.05.2003 року по 18.07.2003 року була проведена документальна перевірка з питання правильності віднесення сум податку на додану вартість до складу податкового зобов'язання і до складу податкового кредиту згідно з декларацією за січень 2003 року. За результатами перевірки податковою інспекцією був складений акт №505/23-4 від 18.07.2003 року на підставі якого відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення від 07.08.2003 року №1/0-а про завищення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на суму 629412,00 грн. та про донарахування податкових зобов'язань з податку на додану вартість в сумі 55011,00 грн.

Висновки податкового органу були обґрунтовані тим, що підприємство не має права проводити як податковий облік, так і корегування зобов'язань з податку на додану вартість (у частині оплати за кошти державного бюджету виконаних підприємством робіт за держзамовленням) відповідно до підпункту 7.3.5 пункту 7.3 статті 7 Закону України „Про податок на додану вартість”.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 12-15.03.2004 року по справі №2-16/2859-2004 позовні вимоги про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення від 07.08.2003 року №1/0-а задоволено. Зазначене набрало законної сили.

Вказаним рішенням підтверджена правомірність застосування державним підприємством "Радіотелевізійний передавальний центр Автономної Республіки Крим" підпункту 7.3.5 пункту 7.3 статті 7 Закону України „Про податок на додану вартість” як при веденні податкового обліку податку на додану вартість. так і при уточненні податкових зобов'язань.

Зміни до картки особового рахунку державного підприємства "Радіотелевізійний передавальний центр Автономної Республіки Крим" з податку на додану вартість на підставі рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 12-15.03.2004 року по справі №2-16/2859-2004 були внесені тільки 09.07.2004 року, тобто після прийняття відповідачем спірного податкового повідомлення-рішення від 02.02.2004 року №/0 про донарахування податку на додану вартість в сумі 40716,00 грн. і застосування штрафних санкцій у розмірі 38623,00 грн.

З акту перевірки також вбачається, що підставою для нарахування позивачу податкового зобов’язання з податку на додану вартість був помилковий висновок податкового органу про необґрунтованість зменшення підприємством відповідно до підпункту 7.3.5 пункту 7.3 статті 7 Закону України „Про податок на додану вартість” податкових зобов’язань згідно з уточнюючими деклараціями за листопад та грудень 2007 року.

Зазначене підтверджується зокрема, рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 12-15.03.2004 року у справі №2-16/2859-2004.

Згідно з вищезгаданим рішенням визнано обґрунтованим зменшення підприємством зобов'язань з податку на додану вартість шляхом зменшення бази оподаткування на суму коштів, які не було отримано за період 2001-2002 року за виконані роботи, оплата яких проводиться за рахунок коштів державного бюджету, у тому числі у листопаді-грудні 2001 року.

Крім того, як випливає з Таблиці №16 до акту перевірки у податкового органу відсутні підстави для донарахування підприємству зобов'язань з податку на додану вартість, оскільки на момент закінчення перевірки як за даними підприємства, так і за даними податкової інспекції чиста сума податкових зобов'язань підприємства мала від’ємне значення (-157420 грн).

Вказане також підтверджується висновком судово-бухгалтерської експертній №146 від 29.11.2005 року і висновком судово-економічної експертизи №64/07 від 21.11.2007 року.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла до висновку про те, що податкове повідомлення-рішення №/0 від 02.02.2004 року підлягає визнанню нечинним.

Актом документальної перевірки також встановлено порушення позивачем вимог Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, у зв’язку з чим відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення від 02.02.2004 року №/0 про донарахування зобов'язання з податку па прибуток підприємств в сумі 16100,00 грн. і застосування штрафних санкцій у розмірі 26626,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що державним підприємством "Радіотелевізійний передавальний центр Автономної Республіки Крим" в першому півріччі 2003 року була списана на валові витрати заборгованість станом на 01.01.2000 року в сумі 5461200,00 грн., яка утворилася на 01.01.2000 року як заборгованість по сплаті трансляції в 1998-1999 роках програм державною мовлення - Національної Телевізійної компанії України (НТКУ) і Національної Радіомовної компанії України (НРКУ).

Списання дебіторської заборгованості проводилося підприємством відповідно до вимог підпункту 12.1.1 пункту 12.1 статті 12 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств №349-ІV від 24.12.2002 року, оскільки підставами для стягнення даної заборгованості були рішення Арбітражного суду міста Києва від 24.04.2001 року у справі №12/121 і рішення Арбітражного суду міста Києва від 16.05.2001 року у справі №12/119. що набрали законної сили.

У періоді, що перевірявся, державне підприємство "Радіотелевізійний передавальний центр Автономної Республіки Крим" будь-які кошти у рахунок погашення вищезгаданої заборгованості не одержувало.

Незрозумілим є те, з яких підстав податковим органом у рахунок погашення віднесеної підприємством в першому півріччі 2003 року до складу валових витрат і непогашеної заборгованості Національної Телевізійної компанії України і Національної Радіомовної компанії України по трансляції їх програм були віднесені кошти, які отримані підприємством за державним замовленням на розповсюдження програм державного мовлення у 2000 році і за 9 місяців 2001 року, облік яких підприємство проводило відповідно до підпункту 11.3.5 пункту 11.3 статті 11 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”.

Підпунктом 11.3.5 пункту 11.3 статті 11 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” встановлено, що датою збільшення валового доходу в разі продажу товарів (робіт, послуг) з оплатою за рахунок бюджетних коштів є дата надходження таких коштів на поточний рахунок платника податку або дата отримання відповідної компенсації у будь-якому іншому вигляді, включаючи зменшення заборгованості такого платника податку за його зобов'язаннями перед таким бюджетом.

Таким чином, судова колегія вважає необґрунтованим виключення податковим органом з складу валових витрат підприємства заборгованість Національної Телевізійної компанії України (НТКУ) і Національної Радіомовної компанії України (НРКУ) в сумі 1830700,00 грн., що стало підставою для висновку про завищення підприємством валових витрат за друге півріччя 2003 року на суму 1830700,00 грн.

Необґрунтованість висновків, викладені в акті перевірки також підтверджується висновком судово-бухгалтерської експертній №146 від 29.11.2005 року і висновком судово-економічної експертизи №64/07 від 21.11.2007 року.

З урахуванням викладеного судова колегія вважає податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим №/0 від 02.02.2004 року таким, що підлягає визнанню нечинним.

Крім того, в акті документальної перевірки встановлено порушення позивачем пункту 2.1, 3.1, 6.4 Інструкції „Про порядок обчислення та сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища”, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України, Державної податкової адміністрації України від 19 липня 1999 року N162/379, в результаті чого на підставі податкового повідомлення-рішення від 02.02.2004 року №/0 донараховано податкове зобов’язання із збору за забруднення навколишнього природного середовища в сумі 4065,00 грн. та застосовані штрафні санкції в розмірі 2032,50 грн.

В акті перевірки податковий орган дійшов до висновку про те. що підприємство має сплачувати збір за розміщення відходів, оскільки на підприємстві, згідно з актами на списання матерів, що прийшли в непридатним стан, на момент перевірки на збереженні знаходилось 267 відпрацьованих люмінесцентних ламп. При цьому, підприємством для перевірки був наданий договір №908-л від 18.12.2003 року приватною фірмою „АІС і Ко” про надання послуг з утилізації ламп люмінесцентних, згідно з яким підприємство передає непридатні люмінесцентні лампи спеціалізованій організації, що займається збиранням, розміщенням, зберіганням, утилізацією відходів.

Правила встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору, затверджені Постановою Кабінету Міністрів від 01.03.1999 року №303 „Про затвердження Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору”.

Вказаним порядком передбачено, що збір справляється також за розміщення відходів. Ліміти розміщення відходів визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно статті 1 Закону України „Про відходи” розміщення відходів - зберігання та захоронення у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах. В такому же значенні термін „розміщення відходів” живається в Порядку розробки, затвердження і перегляду лімітів на розміщення відходів, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.1998 року №1218.

Як вбачається з матеріалів справи, жодних лімітів підприємству на розміщення і зберігання відходів Управлінням Мінекоресурсів не було встановлено. Відсутні також акти або висновки, які б підтверджували забруднення підприємством навколишнього середовища.

Тобто державне підприємство "Радіотелевізійний передавальний центр Автономної Республіки Крим" не здійснювало розміщення відходів в розумінні вказаних норм, а| фактично зберігало відпрацьовані лампи до передачі їх на утилізацію іншому суб’єкту підприємницької діяльності, в зв’язку з чим у податкового органу не було правових підстав для донарахування зобов’язання із збору за забруднення навколишнього середовища у зв’язку з розміщенням відходів.

У зв’язку з викладеним судова колегія дійшла до висновку про те, що податкове повідомлення-рішення №/0 від 02.02.2004 року підлягає визнанню нечинним.

Згідно з частиною 1 статті 13 Закону України „Про державну податкову службу в Україні” посадові особи органів державної податкової служби зобов'язані дотримуватися Конституції і законів України, інших нормативних актів, прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій, забезпечувати виконання покладених на органи державної податкової служби функції та повною мірою використовувати надані їм права.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла до висновку про те, що податковим органом не було надано доказів порушення позивачем вимог податкового законодавства, тому підстав для задоволення апеляційної скарги Державної податкової інспекції у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим не вбачається.

Керуючись статтею 195, пунктом 1 частини 1 статті 198, статтею 200, пунктом 1 частини 1 статті 205, статтями 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим залишити без задоволення.

2. Постанову господарського суду Автономної Республіки Крим від 17.03.2008 року у справі № 2-24/2274-2006А залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення.

Ухвалу може бути оскаржено протягом одного місяця до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя                                                            К.В. Волков

Судді                                                                                          В.М. Плут

І.В. Черткова