ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

№

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. –головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.,

розглянувши касаційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Рахівському районі, м. Рахів Закарпатської області,

на рішення господарського суду Закарпатської області від 12.03.2008

зі справи № 17/38

за позовом відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Рахівському районі (далі –Відділення)

до товариства з обмеженою відповідальністю "Карпати" (далі –Товариство), смт В.Бичків Рахівського району Закарпатської області,

про стягнення 35 201 грн.,

за участю представників сторін:

позивача – не з’явився,

відповідача – Дідича М.А.,

ВСТАНОВИВ:

Відділення звернулося до господарського суду Закарпатської області з позовом про стягнення з Товариства 35 201 грн. в порядку регресу на підставі статей 1166, 1187, 1191 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України).

Справа неодноразово розглядалася господарськими судами.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 12.03.2008 (суддя Бобрик Г.Й.) у задоволенні позову відмовлено. Прийняте судом рішення мотивовано наявністю між сторонами відносин з загальнообов'язкового державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, що відповідно до частини другої статті 1 ЦК України виключає можливість застосування до них норм цього Кодексу, оскільки зазначені відносини не є цивільно-правовими.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Відділення просить рішення місцевого суду зі справи скасувати внаслідок його прийняття з порушенням норм матеріального і процесуального права та прийняти нове рішення про задоволення позову. Своє прохання скаржник мотивує посиланням на те, що відносини між сторонами зі спору врегульовані не Законом України від 23.09.1999 № 1105-ХІV “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” (далі –Закон № 1105), а ЦК України, оскільки працівником Товариства під час виконання трудових обов’язків заподіяно шкоду працівникові іншого підприємства (особі, застрахованій відповідно до Закону № 1105), що призвело до здійснення Відділенням страхових виплат, які має відшкодувати відповідач.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, заслухавши представника відповідача, Вищий господарський суд України дійшов висновку про необхідність задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Судом першої інстанції у справі встановлено, що:

- 09.10.2006 внаслідок нещасного випадку на виробництві працівник товариства з обмеженою відповідальністю "Бруно ЛТД" громадянин Шпілька А.М. отримав тілесні ушкодження, які призвели до його смерті;

- нещасний випадок стався в результаті дорожньо-транспортної пригоди з вини працівника Товариства (Молнара І.І.) під час керування ним транспортним засобом відповідача;

- про настання зазначеного нещасного випадку на виробництві складено акт від 01.12.2006 за формою Н-1;

- вироком Рахівського районного суду Закарпатської області від 14.02.2007 працівника Товариства Молнара І.І. визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, яка призвела до загибелі Шпільки А.М.;

- Відділенням через цей нещасний випадок на підставі статей 21 та 28 Закону № 1105 здійснено страхові виплати в сумі 35 201 грн. (33 231 грн. - одноразова допомога у разі смерті потерпілого, 1 970 грн. допомога на поховання, а.с.15-20, 30).

Причиною даного спору є питання про те, чи має відповідач відшкодовувати витрати Відділення, які виникли внаслідок здійснення останнім відповідно до Закону № 1105 страхових виплат.

Принципи, загальні правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян в України визначені Основами законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі –Основи).

Відповідно до статті 21 Основ внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань сплачує виключно роботодавець. Розмір внесків встановлюється у відсотках до сум фактичних витрат на оплату праці та інших виплат найманим працівникам, які підлягають обкладенню прибутковим податком з громадян.

Статтею 11 Основ та статтею 13 Закону № 1105 визначено, що страховий ризик –це обставини, внаслідок яких може статися страховий випадок, а страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 Закону № 1105, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Згідно з статтею 2 Закону № 1105 дія цього Закону поширюється на осіб, які працюють на умовах трудового договору.

Статтею 6 цього Закону встановлено, що суб'єктами страхування від нещасного випадку є застраховані громадяни, а в окремих випадках - члени їх сімей та інші особи, страхувальники та страховик. Застрахованою є фізична особа, на користь якої здійснюється страхування (працівник); страхувальниками є роботодавці, а в окремих випадках - застраховані особи; страховик –Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (робочим органом якого згідно з статтею 18 Закону № 1105 є Відділення).

Відповідно до наведених приписів статей 2, 6 Закону № 1105 потерпілий Шпілька А.М є застрахованою особою, на користь якої здійснювалося страхування страхувальником-роботодавцем товариством з обмеженою відповідальністю "Бруно ЛТД".

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що на відносини Відділення та Товариства поширюється дія Закону № 1105, оскільки сфера дії цього Закону в даному випадку охоплює лише відносини Відділення і товариства з обмеженою відповідальністю "Бруно ЛТД", тоді як взаємовідносини Відділення і Товариства регулюються цивільним законодавством (статтями 1166, 1172, 1187, 1191 ЦК України) та перебувають поза сферою дії Закону № 1105, як і відносини відповідача з Шпількою А.М., який не був працівником Товариства.

Відповідно до части першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Частиною другою статті 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

При цьому під шкодою слід розуміти зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Оскільки Відділенням за рахунок коштів Фонду проведено страхові виплати, що знаходиться в безпосередньому причинному зв’язку з діями особи (працівника відповідача), правовідносини з якою не охоплюються сферою загальнообов’язкового державного соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, то витрачені позивачем кошти є для нього шкодою в розумінні статті 1166 ЦК України.

Отже, суд першої інстанції, відхиливши позовні вимоги Відділення, неправильно застосував зазначені норми матеріального права, що відповідно до частини першої статті 11110 ГПК України є підставою для скасування прийнятого ним судового рішення зі справи.

Водночас достатня повнота з’ясування місцевим судом фактичних обставин справи дозволяє касаційній інстанції прийняти нове рішення по суті спору, задовольнивши даний позов.

Керуючись статтями 49, 1117, 1119-11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Рахівському районі задовольнити.

2. Рішення господарського суду Закарпатської області від 12.03.2008 зі справи № 17/38 скасувати.

3. Позов задовольнити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Карпати" на користь відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Рахівському районі 35 201 (тридцять п'ять тисяч двісті одну) грн.

4. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Карпати" в доход Державного бюджету України 352,01 грн. державного мита з позовної заяви, 176 грн. державного мита з касаційної скарги та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

5. Видачу відповідних наказів доручити господарському суду Закарпатської області.

Суддя            В.Селіваненко

Суддя            І.Бенедисюк

Суддя                                                                                            Б.Львов