ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2008 р.

№ 2/190

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Остапенка М.І.

суддів :

Борденюк Є.М., Харченка В.М.

розглянувши матеріали касаційної скарги

ТОВ "Ікс-Трейд"

на постанову

Львівського апеляційного господарського суду від 12.02.2008

у справі

№ 2/190

за позовом

ТОВ "Ікс-Трейд"

до

1)          Комунального автотранспортного підприємства –072801;

2)          ТОВ "С.А.М.С.";

3)          Державної акціонерної компанії "Національна мережа аукціонних центрів" в особі філії "Закарпатський аукціонний центр"

треті особи

1)          Управління майном міста Ужгородської міської ради;

2)          ДПІ в м. Ужгороді

про

визнання недійсним аукціону з продажу майна та визнання недійсним договору купівлі-продажу

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2007 року, ТОВ "Ікс-Трейд" звернулося до господарського суду Закарпатської області з позовом до Комунального автотранспортного підприємства –072801, ТОВ "С.А.М.С." та Державної акціонерної компанії "Національна мережа аукціонних центрів" в особі філії "Закарпатський аукціонний центр", треті особи Управління майном міста Ужгородської міської ради та ДПІ в м. Ужгороді про визнання недійсними аукціону від 29.05.2007 року та договору купівлі-продажу від 04.06.2007 року, укладеного за результатом проведення аукціону у частині продажу громадської вбиральні на підставі ст. 203 ЦК України.

Заявою від 12.11.2007р. позивач додатково просив визнати недійсним і свідоцтво про право власності на спірне майно, видане 07.09.2007р. нотаріусом Ужгородського нотаріального округу.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 26.11.2007р. позов задоволено. Визнано недійсними проведений 29.05.2007 року аукціон з продажу майна Комунального автотранспортного підприємства –072801 в частині реалізації громадської вбиральні, розташованої в м. Ужгород по вул. Фединця, 23-а та укладений за його результатами договір купівлі-продажу майна від 04.06.2007 року в частині продажу громадської вбиральні.

За наслідками перегляду справи в апеляційному порядку, постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.02.2008 року апеляційну скаргу Управління майном міста Ужгородської міської ради задоволено та постановлено нове рішення про відмову у позові.

Постанову апеляційного господарського суду оскаржено у касаційному порядку і ухвалою Вищого господарського суду України від 20.05.2008 року порушено касаційне провадження у справі за касаційною скаргою позивача, у якій він посилається на неправильне застосування апеляційним господарським судом норм матеріального права, порушення процесуальних норм і безпідставність скасування рішення господарського суду першої інстанції, просить останнє залишити без змін, скасувавши постанову апеляційного господарського суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши наведені у касаційній скарзі доводи, судова колегія вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Скасовуючи рішення господарського суду першої інстанції та постановляючи про відмову у задоволенні позову, апеляційний господарський суд виходив з того, що п. 10.2.2 ст. 10 Закону України "Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" передбачає необхідність попередньої згоди органу приватизації або іншого органу, уповноваженого здійснювати управління корпоративними правами лише у тому випадку, коли продажу підлягає цілісний майновий комплекс підприємства, а оскільки у даному випадку продане майно не підпадає під ці ознаки, то і підстав для визнання угоди з його відчуження недійсною немає.

Проте погодитись з наведеними мотивами скасування рішення суду першої інстанції та відмови у позові не можна.

Порядок погашення податкового боргу державних або комунальних підприємств визначається ст. 11 Закону України "Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" від 21.12.2000р., яким передбачено, що у разі коли платник податків, який перебуває у державній або комунальній власності, не погашає суму податкового боргу у строки, встановлені цим Законом, податковий орган здійснює заходи щодо продажу активів такого платника податків, які не входять до складу цілісного майнового комплексу, що забезпечує здійснення основної діяльності платника податків.

У разі коли сума коштів, отримана від такого продажу, не покриває суму податкового боргу та витрат, пов'язаних з продажем активів, податковий орган зобов'язаний звернутися до органу виконавчої влади, що здійснює управління таким платником податків, з пропозицією щодо прийняття рішення про продаж частини акцій корпоратизованого підприємства за кошти або під зобов'язання щодо погашення його податкового боргу протягом поточного бюджетного року. Інформація зазначеного органу управління щодо прийняття або відхилення запропонованого рішення має бути надіслана податковому органу протягом тридцяти календарних днів з дня направлення такого звернення. Організація такого продажу здійснюється за правилами і у строки, встановлені законодавством з питань приватизації. У разі коли зазначений орган не прийме рішення про продаж частини акцій для погашення податкового боргу у зазначені цим пунктом строки, податковий орган зобов'язаний у місячний строк з дня отримання такої відмови або після закінчення встановленого для надання відповіді строку звернутися до суду із заявою про визнання такого платника податків банкрутом.

У разі коли податковим боржником визнається платник податків, який не підлягає приватизації, податковий орган здійснює заходи щодо продажу його активів, які не входять до складу цілісного майнового комплексу, що забезпечує ведення його основної діяльності.

У разі коли сума коштів, отриманих від такого продажу, не покриває суму податкового боргу такого платника податків та витрат, пов'язаних з організацією та проведенням публічних торгів, податковий орган зобов'язаний звернутися до органу виконавчої влади, до сфери управління якого належить такий платник податків, з поданням про прийняття рішення щодо:

- надання відповідної компенсації бюджету, до якого має зараховуватися сума податкового боргу такого платника податків, за рахунок коштів, призначених для утримання такого органу виконавчої влади, до сфери управління якого належить платник податків;

- реорганізації такого платника податків з урахуванням правил, встановлених цим Законом;

- ліквідації такого платника податків та списання податкового боргу;

- оголошення такого платника податків банкрутом у порядку, встановленому Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відповідь щодо прийняття одного із зазначених рішень має бути надіслана податковому органу протягом тридцяти календарних днів з дня направлення звернення. У разі коли податковий орган не отримує зазначену відповідь у визначений цим пунктом строк або отримує незадовільну відповідь, податковий орган зобов'язаний звернутися до суду із заявою про визнання такого платника податків банкрутом.

Тобто, цією нормою передбачено право податкового органу здійснювати заходи щодо продажу активів боржника, які не входять до складу цілісного майнового комплексу, що забезпечує ведення його основної діяльності без попередньої згоди на це органу виконавчої влади, до сфери управління якого належить такий платник податків.

Проте, у даному випадку, продаж майна, зокрема і спірного здійснювався не за рішенням податкового органу, а за рішенням органу виконавчої влади, який поряд з майном виробничого призначення надав згоду і на реалізацію майна громадського призначення, яке є власністю громади і лише номінально перебувало на балансі боржника.

Продаж місць громадського призначення у такий спосіб суперечить п. 7 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та порядку відчуження об’єктів комунальної власності і за своєю суттю є скритою формою продажу земельної ділянки під цим об’єктом, за відсутності у договорі зобов’язання покупця зберегти цільове призначення громадської вбиральні, а тому, при такому положенні, господарський суд першої інстанції обґрунтовано визнав незаконним продаж громадської вбиральні і підстав для скасування рішення суду, за наведених апеляційним господарським судом мотивів, не було.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 12.02.2008 року скасувати, а рішення господарського суду Закарпатської області від 26.11.2007 року залишити без змін.

Головуючий М. Остапенко

Судді                                                                        Є. Борденюк

В. Харченко