ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

08.07.2008

Справа №2-7/7159-2008

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіна-Про» (98100, м. Феодосія, вул. Адміральська, 6, ідентифікаційний код 33281956)

До відповідача Феодосійської міської ради (98100, м. Феодосія, вул. Земська, 4)

Про визнання недійсним рішення.

Суддя Дворний І. І.

представники:

Від позивача – Кунцов О. В., предст., дов. від 11.06.2008 р.

Від відповідача – Сахновський П. В., предст., дов. №02-29-3349 від 27.12.2007 р.

Суть справи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Регіна-Про» звернулось до Господарського суду Автономної Республіки Крим з позовом до Феодосійської міської ради, в якому просить визнати недійсним рішення 22 сесії 5 скликання Феодосійської міської ради №1065 від 31.08.2007 р. „Про результати перевірки використання земельних ділянок”.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірним рішенням Феодосійської міської ради №1065 від 31.08.2007 р. позивач був безпідставно позбавлений права на користування земельною ділянкою, що є порушенням статті 14 Конституції України. Так, позивач вказує на те, що на виконання рішення Феодосійської міської ради 42 сесії 4 скликання №2439 від 21.10.2005 р. 14.11.2005 р. між Феодосійською міською радою (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Регіна-Про” (Орендар) був укладений договір оренди земельної ділянки зі строком дії до 21.10.2054 р. Однак, спірним рішенням відповідача №1065 від 31.08.2007 р. зокрема було визнано таким, що втратило силу, рішення Феодосійської міської ради 42 сесії 4 скликання від 21.10.2005 р. №2439 „Про надання земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю „Регіна-Про” та передбачено розірвати договір оренди реєстр. №30 від 10.10.2006 р. у встановленому законом порядку. При цьому, позивач посилається на те, що чіткі посилання на конкретні обставини або документи, які б свідчили про порушення позивачем положень чинного законодавства України або умов укладеного договору оренди, та які, відповідно стали підставою для необхідності визнання рішення від 21.10.2005 р. №2439 таким, що втратило силу, у спірному рішенні відсутні, що, на його думку, є недодержанням відповідачем принципу законності, що, відповідно, ставить під сумнів проголошений Конституцією України принцип верховенства права. Крім того, ТОВ «Регіна-Про» зазначило, що відповідач безпідставно ухиляється від надання позивачеві акта перевірки виконання вимог земельного та містобудівного законодавства від 10.08.2007 р., який, ймовірно, став підставою для прийняття спірного рішення. Також позивач зазначає, що чинним законодавством не передбачено право сільських, селищних та міських рад на визнання раніше прийнятих ними рішень такими, що втратили силу, як і не передбачено їхнє право на розірвання раніше укладених договорів в односторонньому порядку.

У судовому засіданні представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіна-Про». При цьому, Феодосійська міська рада посилається на те, що надана позивачеві земельна ділянка станом на 10.08.2007 р. не освоєна та за цільовим призначенням не використовується, дозвіл на виконання будівельних робіт позивачем отриманий не був, у зв’язку з чим, на підставі положень ст. 24 Закону України «Про планування та забудову територій», ст. 416 Цивільного кодексу України позивач втрачає право на користування землею.

Розгляд справи відкладався у порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Оскільки матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, підстав для відкладення розгляду справи судом не вбачається.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об’єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Органами місцевого самоврядування, що приймають такі рішення, є сільські, селищні та міські ради, включаючи ради міст Києва та Севастополя. Повноваження цих органів по прийняттю рішень про передачу відповідних земельних ділянок у власність або надання їх в користування, визначені в 2-й та 3-й главах Земельного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Ч. 5 ст. 116 ЗК України передбачено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Передання в оренду невідведеної земельної ділянки чинним законодавством не передбачено. Вказане положення кореспондується з приписами ст. 125 ЗК України, відповідно до якої приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості) забороняється.

Відповідно до статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Передача в оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового призначення та із земель запасу під забудову здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 123 Земельного кодексу України умови і строки розроблення проектів відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору. Форма типового договору, нормативи та строки розробки проектів відведення земельних ділянок визначаються Кабінетом Міністрів України.

Ч. 6 ст. 123 Земельного кодексу України передбачено, що проект відведення земельної ділянки погоджується із землекористувачем, органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та охорони культурної спадщини і після одержання висновку державної землевпорядної експертизи по об'єктах, які їй підлягають, подається до відповідної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради, які розглядають його у місячний строк і, в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймають рішення про надання земельної ділянки.

Матеріали справи свідчать, що рішенням Феодосійської міської ради 42 сесії 4 скликання №2439 від 21.10.2005 р. була затверджена технічна документація з землеустрою по складанню документів, що посвідчують право на земельну ділянку ТОВ „Регіна-Про” для будівництва комплексу розваг та відпочинку, код цільового використання – 1.11.6, та передано в оренду на строк до 21.10.2054 р. земельну ділянку, розташовану за адресою: м. Феодосія, Керченське шосе (район автокемпінгу „Золотий пляж”), кадастровий номер 000150485, площею 5,3000 га, у тому числі по угіддям: забудовані землі, у тому числі ті, що використовуються для відпочинку або проведення відпусток 1,4305 га за рахунок земель рекреаційного призначення; відкриті землі без рослинного покрову або з незначним рослинним покровом, у тому числі інші – 3,8695 га за рахунок земель, не переданих у власність або постійне користування в межах м. Феодосії.

Пунктом 3.2 цього рішення ТОВ „Регіна-Про” було зобов’язано протягом двох місяців після прийняття рішення виконати роботу з виносу в натурі меж земельної ділянки та оформити договір оренди землі.

На виконання вказаного пункту 14.11.2005 р. між Феодосійською міською радою (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Регіна-Про” (Орендар) був укладений договір оренди земельної ділянки, пунктом 1 якого передбачено, що Орендодавець надає, а Орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АР Крим, м. Феодосія, Керченське шосе (р-н автокемпінгу „Золотий пляж”), зона „Ближні комиші” №93, кадастровий номер ділянки – 01 116 000 5.

Згідно з п. 8 Договір укладено строком до 21.10.2054 р.

Земельна ділянка була прийнята позивачем у користування за відповідним актом приймання-передачі, підписаним обома сторонами та скріпленим їхніми печатями.

Однак, 31.08.2007 р. Феодосійською міською радою було прийнято рішення №1065, яким був затверджений акт перевірки виконання вимог земельного та містобудівного законодавства від 10.08.2007 р., визнано таким, що втратило силу, рішення Феодосійської міської ради 42 сесії 4 скликання від 21.10.2005 р. №2439 „Про надання земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю „Регіна-Про”. Крім того, цим же рішенням передбачено розірвати договір оренди реєстр. №30 від 10.10.2006 р. у встановленому законом порядку.

Не погодившись з правомірністю вказаного рішення органу місцевого самоврядування, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання його недійсним.

Відповідно п. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» ради в межах своїх повноважень приймають нормативні та інші акти у формі рішень.

Ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» серед основних принципів здійснення місцевого самоврядування передбачає, зокрема, принцип законності. Принцип законності відповідає статтям 1 і 8 Конституції України, які визначають Україну як правову державу та закріплюють державний принцип верховенства права. Крім того, ст. 19 Конституції України встановлює, що органи місцевого самоврядування діють на підставі діючого законодавства та у межах повноважень й шляхом, передбаченим Конституцією України та нормативно-правовими актами. Додержання принципу законності направлене на недопущення свавілля в органах державної влади та місцевого самоврядування та передбачає, перш за все, прийняття суб’єктами владних повноважень законних актів, тобто певної форми актів, виданих у визначеному порядку компетентними органами в межах їх повноважень.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для прийняття відповідачем спірного рішення стало затвердження ним акта перевірки дотримання вимог земельного та містобудівного законодавства від 10.08.2007 р.

У вказаному акті зазначено, що земельна ділянка площею 5,3 га, розташована за адресою: м. Феодосія, Керченське шосе, район автокемпінгу «Золотий пляж», наданий ТОВ «Регіна-Про» на умовах оренди строком на 49 років за цільовим призначенням – для будівництва комплексу розваг та відпочинку населення. Проте, до теперішнього часу земельна ділянка за цільовим призначенням не використовується, дозвіл на виконання будівельних робіт не видавався, за дозволом позивач не звертався. В акті також зазначено, що оскільки ТОВ «Регіна-Про» не розпочало будівництво на відведеній йому земельній ділянці впродовж двох років, то на підставі статті 24 Закону України «Про планування та забудову територій» рішення місцевої ради про надання земельної ділянки в користування, яке замінює дозвіл на будівництво, вважається таким, що втратило силу.

Проте, з таким висновком Феодосійської міської ради суд погодитися не може з наступних підстав.

Так, статтею 24 Закону України «Про планування та забудову територій» передбачено, що фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об'єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, зобов'язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міської державної адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво об'єкта містобудування (далі - дозвіл на будівництво). У той же час, у разі прийняття сільською, селищною чи міською радою рішення про надання земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності для розміщення об'єкта містобудування в порядку, визначеному земельним законодавством, зазначене рішення одночасно є дозволом на будівництво цього об'єкта.

Тобто, вказаними вище нормами не передбачено, що рішення місцевої ради про надання земельної ділянки у користування та дозвіл на будівництво є тотожними документами, а вказується лише про те, що відповідне рішення ради лише замінює дозвіл, тобто отримання забудовником ще одного документа не є необхідним.

Отже, положення частини 15 статті 24 Закону України «Про планування та забудову територій», якою передбачено втрата чинності дозволу на будівництво у випадку, якщо фізична або юридична особа не розпочала будівельні роботи протягом двох років від дня його отримання, на думку суду, не може розповсюджуватися на ті випадки, коли відповідний дозвіл замінює рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки в оренду.

Крім того, суд звертає увагу на те, що рішення Феодосійської міської ради про надання у користування позивачеві земельної ділянки під забудову було прийнято 21.10.2005 р., у той час як зазначений вище акт перевірки був складений 10.08.2007 р., тобто до закінчення встановленого статтею 24 Закону України «Про планування та забудову територій» дворічного строку, який спливає 21.10.2007 р. Наведене також свідчить про неможливість втрати сили рішенням Феодосійської міської ради 42 сесії 4 скликання №2439 від 21.10.2005 р. на підставі положень статті 24 Закону України «Про планування та забудову територій».

Крім того, суд звертає увагу на те, що главою 1 Розділу ІІ Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» взагалі не передбачено право сільських, селищних та міських рад на визнання раніше прийнятих ними рішень такими, що втратили силу.

Так, ч. 10 ст. 59 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

У той же час, матеріали справи свідчать, що на підставі рішення Феодосійської міської ради 42 сесії 4 скликання №2439 від 21.10.2005 р. Товариством з обмеженою відповідальністю „Регіна-Про” були укладені договори на виконання робіт з інженерно-геологічних вишукувань, виконання проектної документації з будівництва водно-розважального комплексу на запитуваній земельній ділянці, була проведена технічна експертиза робочого проекту, здійснено водолазне обслуговування на акваторії пляжу, тобто були понесені значні матеріальні витрати. Отже, матеріалами справи підтверджується вчинення позивачем дій, направлених на забудову переданої йому у користування земельної ділянки.

Також, суд вважає безпідставним зазначення в спірному рішенні про розірвання договору оренди реєстр. №30 від 10.10.2006 р. у встановленому законом порядку, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Крім того, в п. 35 укладеного між сторонами договору оренди також передбачена можливість його розірвання виключно за згодою сторін або за рішенням суду. Порядок розірвання договорів закріплений статтею 188 Господарського кодексу України, за якою розірванню договору передує направлення іншій стороні угоди пропозиції про це. Однак, вказаний порядок відповідачем дотриманий не був: відповідна пропозиція про розірвання договору оренди позивачеві надіслана не була, як не був направлений до суду відповідний позов з аналогічними вимогами. Іншого суду доведено не було, у той час як відповідно до приписів статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, способом, передбаченим чинним законодавством України для доведення фактів такого роду.

Відповідно до Роз’яснень Президії Вищого Арбітражного суду України N 02-5/35 від 26.01.2000 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів» підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що спірне рішення було прийнято відповідачем з порушенням положень чинного законодавства України та укладеного між сторонами договору. Прийняття ж зазначеного рішення фактично безпідставно позбавило позивача права володіння та користування об’єктом оренди, та порушило майнові права ТОВ «Регіна-Про».

Згідно з ч. 1 ст. 395 Цивільного кодексу України речовим правом на чуже майно є, у тому числі, право володіння.

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (ст. 396 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Відповідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною 3 статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, у тому числі, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Крім того, ч. 10 ст. 59 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конституційний суд України в Рішенні від 01.12.2004 р. у справі №1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Серед способів захисту цивільних прав та інтересів судом, встановлених статтею 16 Цивільного кодексу України, передбачений, зокрема, і такий спосіб, як визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У той же час, суд звертає увагу на те, що оскільки рішення Феодосійської міської ради №2439 від 21.10.2005 р. було визнано таким, що втратило силу, пунктом 2 спірного рішення, яким, відповідно, і було порушено право позивача, визнанню недійсним підлягає не рішення взагалі, а лише зазначений пункт.

За таких обставин, всебічно та в повному обсязі дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи документи та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіна-Про» підлягають частковому задоволенню.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити частково.

2.          Визнати недійсним пункт 2 рішення 22 сесії 5 скликання Феодосійської міської ради №1065 від 31.08.2007 р. „Про результати перевірки використання земельних ділянок”.

3.          В іншій частині в позові відмовити.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Дворний І.І.