ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД _________________________________________________________________________________________
А Н О В А ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
Справа
№ 16/15-08-614
суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:
судді:   Мирошниченко М. А.,
Суддів:    Бєляновського В. В. та Шевченко В. В.,
представника відповідача
судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу Представництва по
управлінню комунальною власністю Одеської міськради, м. Одеса
на  рішення  господарського
суду Одеської області від 27.02.2008 р.
у справі
№16/15-08-614
-фізичної особи -ОСОБА_1., м. Одеса
до Представництва по управлінню
комунальною власністю Одеської міськради, м. Одеса
про зобов'язання укласти договір купівлі
р. (вх. №714) у господарському суді Одеської області СПД -фізичною особою
-ОСОБА_1. пред'явлено позов до Представництва по управлінню комунальною
власністю Одеської міськради про зобов'язання останнього укласти з СПД
-фізичною особою -ОСОБА_1. договір купівлі-продажу нежитлових підвальних
приміщень по АДРЕСА_1, загальною площею 72,7 кв.м., ринкова вартість яких,
відповідно до оцінки, проведеної ТОВ „Експертна оцінка власності”, складає
104971,20 грн. (а.с. 2-4, т.1). Свої
вимоги вона мотивувала наступним.
вересня 2001 року між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1. та Представництвом
по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради було укладено договір
оренди нежитлових підвальних приміщень, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 72,7 кв.м., та являють собою 3 основні кімнати: 1 - 14,6
кв.м., 2 - 11,7 кв.м., 3 - 45,4 кв.м., туалет - 1,0 кв.м. У зв'язку з тим, що
вказане приміщення необхідно було привести в належний стан, 12 листопада 2001
року позивач отримав у відповідача дозвіл на проведення капітального ремонту в
орендованому приміщенні. 12.01.2004 р. позивач, як орендар вказаних нежитлових
приміщень, після підготовки усіх документів стосовно проведення необхідного
капремонту звернувся з заявою до Приморської районної адміністрації Одеської
міської ради про намір виконати капремонт приміщень. Розглянувши заяву,
27.01.2004 р. Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, керуючись
рішенням Одеської міської ради №1665 - XXIII від 31.10.2000 р., Положенням про
районну адміністрацію Одеської міської ради, видала розпорядження про
затвердження кошторису на проведення капітального ремонту нежитлових підвальних
приміщень АДРЕСА_1 у м. Одеса, загальною площею 72,7 кв.м.. Після отриманих
усіх необхідних дозволів позивач уклав відповідні договори про виконання
будівельних робіт та розпочав капітальний ремонт орендованого приміщення. У
зв'язку з проведенням позивачем реконструкції та ремонту орендованих нежитлових
приміщень, він вважає, що, відповідно до діючого законодавства України, а саме
норм ст. 778 ЦК України, як наймач, який зі згоди наймодавця, провівши
реконструкцію та капітальний ремонт речі, створив нову річ і стає співвласником
речі: „Якщо в результаті поліпшення, зробленого за згодою наймодавця, створена
нова річ, наймач стає її співвласником. Частка наймача у праві власності
відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо інше не встановлено
договором або законом, даний факт підтверджується висновком експерта у проведеній
оцінці ринкової вартості об'єкта нерухомості.” Разом з тим, 15.06.2004 р.,
згідно з рішенням Одеської міської ради „Про перелік об'єктів комунальної
власності територіальної громади м. Одеси, що піддягають приватизації й
відчуженню в 2004 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради”,
позивач отримав право на відчуження орендованих приміщень, тобто отримав право
на укладення договору купівлі-продажу вищезгаданих приміщень, при цьому, спосіб
та умови продажу визначалися у вигляді викупу приміщення позивачем, як
орендарем, який здійснив поліпшення орендованого майна. Таким чином, після
проведеного ремонту, Одеська міська рада своїм рішенням надала згоду на
відчуження спірного приміщення. 01.03.2005 р., коли були зібрані усі необхідні
документи, враховуючи вартість зробленого ремонту, проведено оцінку вартості
нежитлових підвальних приміщень по АДРЕСА_1, загальною площею 72,7 кв.м., для
визначення ціни договору, відповідач, на підставі ЗУ „Про тимчасову заборону
приватизації пам'ятників культурної спадщини” відмовив позивачу в укладанні
договору купівлі-продажу орендованого та поліпшеного ним об'єкта комунальної
власності, чим порушив законні права та інтереси позивача стосовно вказаних
приміщень. Для з'ясування стану, в якому знаходяться усі приміщення після
проведення ремонту, та можливості подальшої експлуатації була проведена
відповідна технічна експертиза. В результаті проведеної технічної експертизи в
червні 2007 року було надано висновок, в якому вказано, що конструктивні
елементи приміщення мають достатню несучу здатність; приміщення відповідають
діючим будівельним нормам та правилам, зокрема, ДБН 360-92 „Містобудування,
планування та забудова міських та селищних населених пунктів”, ДБН В.2.2.-9 -
99 „Цивільні будови та споруди. Основні положення”, ДБН В.1.1. - 7 - 2002
„Пожежна безпека об'єктів будівництва”. Враховуючи вищевказане, було зазначено
про те, що нежилі приміщення по АДРЕСА_1 можливо зберегти для подальшої
експлуатації. Таким чином, позивач вважав, що у разі задоволення судом його
позовної заяви, між сторонами по справі повинен бути укладений договір
купівлі-продажу за ціною, узгодженою раніше, що відповідає нормам ч.1 ст. 632
ЦК України, та яка вказана в звіті про ринкову вартість нежитлових підвальних
приміщень по АДРЕСА_1, загальною площею 72,7 кв.м., включає вартість ремонту, з
якою погодились сторони під час проведення підготовчих робіт, пов'язаних з
укладанням договору відчуження вищевказаних приміщень у 2004 році. З
урахуванням наведеного, позивач був змушений звертатись за захистом своїх
законних прав до суду відносно вчинення перешкод та відмови йому з боку
відповідача в укладанні договору купівлі-продажу орендованих позивачем
нежитлових підвальних приміщень по АДРЕСА_1, в яких він зробив реконструкцію та
капітальний ремонт.

25.02.2008
р. судом до справи був залучений відзив відповідача на позов (а.с. 1-3, т.2), в
якому він просив відмовити в його задоволенні, оскільки нежитлове підвальне
приміщення, загальною площею 72,7 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, є
об'єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що
підтверджується Свідоцтвом про право власності на нежилі підвальні приміщення
№503 від 23.09.2004 р. (бланк серії САА №417374), виданим на підставі рішення
виконавчого комітету Одеської міської ради від 27.05.2004 р. за №321. Зазначене
приміщення, на підставі договору оренди №11/30 від 14.09.2001 р., було передане
в оренду СПД - ОСОБА_1. під розміщення кафе. В період дії договору оренди
позивачем було здійснено за власний рахунок поліпшення орендованого майна на
суму 79574 грн., що підтверджується Розпорядженням від 27.01.2004 р. за №158
Приморської районної адміністрації Одеської міської ради. Позивач у своїй заяві
обґрунтовує свої вимоги тим, що, відповідно рішення Одеської міської ради від 15.06.2004
р. за №2652-ХХІУ, вказане приміщення було включене до переліку об'єктів, що
підлягають викупу орендарем, який здійснив поліпшення орендованого майна.
Проте, Представництво незаконно відмовило в укладанні договору купівлі -
продажу. Вказане твердження не відповідає дійсності, не ґрунтується на фактах
та є спробою ввести суд в оману. На виконання вказаного рішення Одеської
міської ради Представництво розпочало підготовку згаданого об'єкту до
приватизації способом „викуп”. Так, Представництвом, сумісно з позивачем, було
виготовлено відповідну документацію та проведено незалежну оцінку об'єкта
приватизації. Проте, об'єкт приватизації належить до об'єктів культурної
спадщини, що підтверджується листом Управління з питань охорони об'єктів
культурної спадщини Одеської міської ради від 28.07.2004 р., в якому зазначено,
що вказані приміщення розташовані в будинку - пам'ятці архітектури місцевого
значення „Житловий будинок”, 1888 р. п., зведений арх. ОСОБА_2 (внесено до
переліку пам'яток рішенням виконкому Одеської обласної ради народних депутатів
від 15.08.1985 р. за №480). В період підготовки об'єкту до продажу було
прийнято Закон України „Про тимчасову заборону приватизації пам'яток культурної
спадщини” від 01.02.2005 р.. Внаслідок прийняття вказаного Закону України,
Представництво не має законних підстав для укладення відповідного договору
купівлі - продажу згаданого об'єкту до затвердження Верховною Радою України
переліку пам'ятників культурної спадщини, що не підлягають приватизації.
Рішенням Одеської міської ради від 15.06.2004 р. №2652-ХХІУ „Про перелік
об'єктів комунальної власності територіальної громади, що підлягають
приватизації та відчуженню у 2004 р., та внесення змін до рішень Одеської
міської ради”, вищезазначені приміщення були внесені у перелік об'єктів
комунальної власності територіальної громади, що підлягають приватизації у 2004
році. Рішення органів місцевого самоврядування є актами місцевого значення, які
повинні прийматися у відповідності з діючим законодавством. В даному випадку,
рішення Одеської міської ради є актом, що породжує тривалі правовідносини, які
тривають до моменту повного виконання договору купівлі-продажу майна,
зазначеного у рішенні. Фактично, Представництво, відповідно до законодавства,
здійснює підготовчі заходи до приватизації об'єкту і Одеською міською радою не
делегувалися повноваження щодо укладання договору купівлі-продажу спірного
приміщення. Таким чином, правовідносини, що виникли на підставі винесеного
рішення Одеської міської ради, тривали на момент вступу в дію Закону України
„Про тимчасову заборону приватизації пам'ятників культурної спадщини” від
01.02.2005 р. №2391- IV. Крім того, позивач у своїй заяві наполягає на
зобов'язанні Представництва укласти договір купівлі - продажу вказаного
приміщення за ціною, що була встановлена ТОВ „Експертна оцінка власності”
станом на 30 вересня 2004 року. Тоді як, відповідно до п.22 „Методики оцінки
майна”, затвердженої Постановою КМУ від 10.12.2003 р. №1891, акти оцінки майна,
складені для цілей приватизації (корпоратизації), для реєстрації статуту
відкритих акціонерних товариств, підписання договору купівлі-продажу майна,
крім пакетів акції відкритих акціонерних товариств, оголошення умов продажу
майна, у тому числі повторного продажу, дійсні протягом шестимісячного строку
від дати їх затвердження. З моменту затвердження оцінки майна комунальної
власності нежитлових підвальних приміщень №503, що розташовані за адресою:
АДРЕСА_1, минуло більш ніж два роки. Таким чином, зазначена оцінка є недійсною.
Відчуження майна повинно проводитись за ринковою вартістю, тоді як вартість,
встановлена у оцінці, проведеній ТОВ „Експертна оцінка власності”, не є
ринковою на день надання цього відзиву. У випадку задоволення вимоги щодо
зобов'язання Представництва укласти договір купівлі-продажу, Представництво
повинно буде вчинити дії, які на день надання відзиву суперечать чинному
законодавству України, оскільки заборона на відчуження об'єктів культурної
спадщини діє, а вищезгадана експертна оцінка є нечинною. У зв'язку з тим, що
органи місцевого самоврядування, у тому числі і Представництво, відповідно до
ст. 19 Конституції України, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та Законами України,
Представництво не має законних підстав для укладання договору купівлі - продажу
вказаних приміщень. В обґрунтування свого відзиву відповідач також послався на
ст. 26, п.1 ч.А ст. 29, ст. 60 Закону України „Про місцеве самоврядування в
Україні”, Постанову Верховної Ради України „Про тимчасові обмеження у сфері
приватизації” від 13.01.2005 р. №2349-IV, пп.2.2.19 п.2.2. Додатку №2 до
рішення Одеської міської ради від 27.06.2006 р. №20-У.

Рішенням
господарського суду Одеської області від 27.02.2008 р. (суддя Желєзна С. П.) з
цієї справи позов задоволено, а саме зобов'язано Представництво по управлінню
комунальною власністю Одеської міської ради укласти з СПД - фізичною особою -
ОСОБА_1. договір купівлі-продажу нежитлових підвальних приміщень, загальною
площею 72,7 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1, за ринковою вартістю, що
складає, відповідно до оцінки, проведеної ТОВ „Експертна оцінка власності”,
104971,20 грн., та стягнено з відповідача на користь позивача 85 грн. держмита
і 118 грн. витрат на ІТЗ судового процесу (а.с. 21-25, т.2). Таке рішення суд
мотивував тим, що 14.09.2001 р. між Представництвом (Орендодавець) та СПД -
ОСОБА_1. (Орендар) був укладений договір оренди нежитлового приміщення за
№11/30, відповідно до умов розділу 1 якого Орендодавець передає, а Орендар
приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення підвалу, загальною
площею 72,7 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Строк дії даного
договору обумовлений сторонами до 14.09.2006 р.. Враховуючи ст. 2, ч.2 ст. 17
Закону України „Про оренду державного та комунального майна” від 10.04.1992 р.
№2269-ХІІ (в редакції Закону України від 14.03.1995 р. №98/95-ВР) та ст. 764 ЦК
України від 16.01.2003 р. №435-ІУП, за умови відсутності заперечень з боку
учасників договору оренди від 14.09.2001 р., договірні відносини продовжували
існувати між сторонами по справі після закінчення строку дії договору оренди, у
зв'язку з чим договір, відповідно до закону, був пролонгований. При цьому,
додатковим погодженням від 26.12.2007 р. редакція п.1.2. договору оренди №11/30
від 14.09.2001 р. нежитлового приміщення була змінена та строк дії цього
договору визначений сторонами до 25.06.2008 р.. Як суд вбачив з матеріалів
справи та пояснень сторін, СПД - ОСОБА_1. за згодою Орендодавця у орендованому
нежитловому приміщенні підвалу, загальною площею 72,7 кв.м., що розташоване за
адресою: АДРЕСА_1, були проведені роботи щодо капітального ремонту приміщень.
Розпорядженням Приморської районної адміністрації №158 від 27.01.2004 р. „Про
затвердження кошторису на проведення капітального ремонту нежитлових підвальних
приміщень будинку по АДРЕСА_1”, за результатами розгляду звернення СПД -
ОСОБА_1., враховуючи згоду Представництва та керуючись рішенням Одеської
міської ради №1665-ХХШ від 31.10.2000 р. і положенням про районну адміністрацію
Одеської міської ради, був затверджений кошторис на проведення капітального
ремонту нежитлових підвальних приміщень по АДРЕСА_1, загальною площею 72,7
кв.м., на суму 79574 грн.. Рішенням Одеської міської ради №2652-ХХІУ від
15.06.2004 р. „Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної
громади м. Одеси, що підлягають приватизації й відчуженню в 2004 році, внесення
змін до рішень Одеської міської ради” до переліку об'єктів комунальної
власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації в 2004
році шляхом викупу орендарем, який здійснив поліпшення орендованого майна, були
включені нежитлові приміщення підвалу, загальною площею 72,7 кв.м., розташовані
за адресою: АДРЕСА_1. В подальшому, на замовлення Представництва ТОВ „Експертна
оцінка власності” 30.09.2004 р. був складений висновок про оцінку на предмет
визначення ринкової вартості нежитлового приміщення підвалу, загальною площею
72,7 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до даного висновку,
ринкова вартість об'єкту оцінки була визначена ТОВ „Експертна оцінка власності”
у розмірі 153788 грн., із них частка Одеської міської ради складає 104971,20
грн., з урахування ПДВ, частка орендаря в результаті здійснених ним поліпшень
орендованого майна та проведення капітального ремонту об'єкту складає 66312
грн.. Згідно рецензії від 27.10.2004 р., яка була надана ПП
„Дельта-Консалтінг”, висновок ТОВ „Експертна оцінка власності” від 30.09.2004
р. відповідає вимогам нормативно-правових актів по оцінці майна. Наказом
Представництва №795 від 30.11.2004 р. був затверджений висновок оцінювача про
ринкову вартість об'єкта незалежної оцінки - нежитлового приміщення підвалу,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, з урахуванням витрат орендаря на невід'ємні
поліпшення, для приватизації шляхом викупу, що був виконаний ТОВ „Експертна
оцінка власності”, відповідно до якого ринкова вартість частки комунальної
власності, що підлягає викупу орендарем, становить 104971,20 грн., з
урахуванням ПДВ. Однак, незважаючи на дотримання позивачем всіх вимог діючого
законодавства України, якими врегульовані питання приватизації комунального
майна, та підготовку та отримання всіх передбачених діючим законодавством
України документів, необхідних для укладання договору купівлі-продажу
комунального майна, відповідачем договір купівлі-продажу укладений не був.  Враховуючи ст. 2 Закону України „Про місцеве
самоврядування в Україні”, Положення про Представництво по управлінню
комунальною власністю Одеської міської ради, затверджене рішенням Одеської
міської ради №20-У від 27.06.2006 р., та враховуючи повноваження Представництва
укладати договори купівлі-продажу в процесі приватизації та відчуження, надані
Одеською міською радою як власником майна в процесі реалізації своїх
повноважень, передбачених Законом України „Про місцеве самоврядування в Україні”,
суд дійшов висновку щодо правомірності пред'явлення позовних вимог про
зобов'язання укласти договір купівлі-продажу нежитлових підвальних приміщень,
загальною площею 72,7 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1, саме до
Представництва по управлінню комунальною власністю. При цьому, як зазначив суд
першої інстанції, вирішальним фактором при розгляді цього питання є
волевиявлення власника майна - Одеської міської ради на відчуження об'єкту,
який знаходиться в орендному користуванні СПД - ОСОБА_1., згода на приватизацію
якого надана рішенням Одеської міської ради №2652-ХХІУ від 15.06.2004 р. „Про
перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що
підлягають приватизації й відчуженню в 2004 році, внесення змін до рішень
Одеської міської ради”. Незважаючи на те, що викладені вище питання не
оспорювалися Представництвом, воно позовні вимоги заперечувало у повному
обсязі. При цьому, факт здійснення в орендованому приміщенні капітального
ремонту, що призвело до поліпшення об'єкту оренди, з дозволу орендодавця, а
також згода Одеської міської ради на відчуження спірного об'єкту шляхом його
викупу орендарем відповідачем не заперечувалися. Крім того, відповідач також
підтвердив той факт, що станом на листопад місяць 2004 р. всі необхідні документи,
які передують укладанню договору купівлі-продажу, СПД - ОСОБА_1. були
виготовлені та надані до Представництва, однак, за невідомих суду причин
договір купівлі-продажу укладений не був. Дійсно, ст. 1 Закону України „Про
тимчасову заборону приватизації пам'яток культурної спадщини” від 01.02.2005 р.
№2391-ІУ було заборонено приватизацію пам'яток культурної спадщини до
затвердження Верховною Радою України переліку пам'яток культурної спадщини, які
не підлягають приватизації. При цьому, ст. 2 зазначеного Закону було
зобов'язано Кабінет Міністрів України у шестимісячний термін з дня набрання
чинності цим Законом подати на розгляд Верховної Ради України проект Закону
України про затвердження переліку пам'яток культурної спадщини, які не
підлягають приватизації. Даний Закон набрав чинності 23.02.2005 р. з моменту
оприлюднення. До часу ухвалення цього рішення вимоги ст. 2 виконані не були. З
огляду на прийняття цього Закону, Представництвом 23.02.2005 р. за №11-п був
виданий наказ „Про тимчасове призупинення процесів приватизації (відчуження)
об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Одеси, розташованих
в будинках - пам'ятках культурної спадщини”, яким було призупинено виконання
рішень Одеської міської ради щодо приватизації та відчуження об'єктів
комунальної власності територіальної громади міста Одеси, розташованих в
будинках - пам'ятках культурної спадщини, до затвердження Верховною Радою
України переліку пам'яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації,
та призупинено підготовчу роботу з приватизації та відчуження зазначеної
категорії об'єктів. Однак, незважаючи на чинність, як на момент виникнення
спірних правовідносин, так і на момент вирішення спору по даній справі, Закону
України „Про тимчасову заборону приватизації пам'яток культурної спадщини”, суд
дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність правової позиції
відповідача з приводу заявлених до нього вимог. З моменту прийняття Одеською
міською радою рішення №2652-ХХІУ від 15.06.2004 р. „Про перелік об'єктів комунальної
власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації й
відчуженню в 2004 році, внесення змін до рішень Одеської міської ради” у СПД -
ОСОБА_1. виникло право на приватизацію приміщення, яке повинно було
реалізуватися у 2004 році, але з незалежних від позивача причин, договір
купівлі-продажу спірного об'єкту укладений не був. Правова позиція суду, як він
вказав, підтверджується, в тому числі і положеннями п.51 Державної програми
приватизації на 2000-2002 роки, затвердженої Законом України „Про Державну
програму приватизації” від 18.05.2000 р. №1723-ІІІ, якими встановлено, що, у
разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі,
споруди, приміщення), орендар одержує право на викуп цього майна, якщо орендарем
за згодою орендодавця здійснено за рахунок власних коштів поліпшення
орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об'єкта без
завдання йому шкоди, вартістю не менш як 25 відсотків залишкової (відновної за
вирахуванням зносу) вартості майна (будівлі, споруди, приміщення). Оцінка
вартості об'єкта приватизації у цьому разі здійснюється із застосуванням
експертної оцінки. Таке ж право одержує орендар і у разі прийняття рішення про
приватизацію, відповідно до законодавства України. За переконанням суду, з
метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів суб'єктів господарювання,
які гарантовані Конституцією України, положення Закону України „Про тимчасову
заборону приватизації пам'яток культурної спадщини” від 01.02.2005 р. №2391-IV
підлягають застосуванню відносно тих об'єктів нерухомості, стосовно яких
рішення про приватизацію ще не прийнято. Відносно об'єктів, стосовно яких
відповідними органами влади або органами місцевого самоврядування прийнято
рішення про приватизацію, дія цього Закону не розповсюджується. Крім того, суд
першої інстанцій виходив з того, що право кожного суб'єкта, гарантоване
Конституцією України, має привілейоване значення перед нормами права, якими це
право обмежено. Більш того, за переконанням суду, заборона приватизації
будь-якого об'єкту передбачає собою заборону включення цього об'єкту до
переліку об'єктів, які підлягають приватизації, з метою запобігання відчуження
об'єктів - пам'яток культурної спадщини, які взагалі не підлягають відчуженню.
Правова позиція суду з цих питань підтверджується, на його ж думку, також
ст.ст. 8,58 Конституції України, ст. 5 ЦК України. В даному випадку рішення
Одеської міської ради №2652-ХХІУ „Про перелік об'єктів комунальної власності
територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації й відчуженню в 2004
році, внесення змін до рішень Одеської міської ради” було прийнято 15.06.2004
р., тобто до прийняття та набрання
чинності Законом України „Про тимчасову заборону приватизації пам'яток культурної
спадщини” від 01.02.2005 р. №2391-ІУ, тобто право позивача на приватизацію
спірного об'єкту виникло задовго до набрання чинності вказаним Законом. Крім
того, рішення Одеської міської ради №2652-ХХІУ від 15.06.2004 р. не скасовано
та не визнано у встановленому законом порядку недійсним. З огляду на п.30 ч.1
ст. 26, ст. 73 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні”, наказ
Представництва  „Про тимчасове
призупинення процесів приватизації (відчуження) об'єктів комунальної власності
територіальної громади міста Одеси, розташованих в будинках - пам'ятках
культурної спадщини” судом до уваги не прийнятий, як такий, що прийнятий
всупереч, як вимогам діючого законодавства України, якими не надано право
виконавчим органам міських рад зупиняти виконання рішень ради, так і Положенню
про Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради,
затвердженому рішенням Одеської міської ради №20-У від 27.06.2006 р., яким
право на зупинення виконання будь-яких рішень Одеської міської ради
Представництву також не надано. Також, на підставі наведеного, суд дійшов
висновку, що право СПД - ОСОБА_1. на приватизацію нежитлових приміщень підвалу,
загальною площею 72,7 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1, шляхом викупу,
як орендарем, яким були здійснені невід'ємні поліпшення об'єкту, повинно бути
реалізовано шляхом укладання договору купівлі-продажу з Представництвом. Доводи
Представництва стосовно недійсності висновку про оцінку на предмет визначення
ринкової вартості нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 72,7 кв.м.,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, складеного ТОВ „Експертна оцінка власності”
30.09.2004 р., судом також були оцінені критично. Дійсно, п.22 Методики оцінки
майна, затвердженої Постановою КМУ №1891 від 10.12.2003 р., акти оцінки майна,
складені для цілей приватизації (корпоратизації), для реєстрації статуту
відкритих акціонерних товариств, підписання договору купівлі-продажу майна,
крім пакетів акцій відкритих акціонерних товариств, оголошення умов продажу
майна, у тому числі повторного продажу, дійсні протягом шестимісячного строку
від дати їх затвердження. Як суд вбачив з матеріалів справи, висновок про
оцінку на предмет визначення ринкової вартості нежитлового приміщення підвалу
був складений ТОВ „Експертна оцінка власності” 30.09.2004 р.. Рецензія на висновок
ТОВ „Експертна оцінка власності” від 30.09.2004 р. щодо відповідності цього
висновку вимогам нормативно-правових актів по оцінці майна була надана ПП
„Дельта-Консалтінг” 27.10.2004 р.. Висновки оцінювача про ринкову вартість
об'єкта незалежної оцінки - нежитлового приміщення підвалу були затверджені
30.11.2004 р. наказом Представництва №795. Оцінка майна втратила чинність не з
вини СПД - ОСОБА_1., яка була зацікавленою особою у своєчасному укладанні
договору купівлі-продажу орендованого нею майна. Крім того, на думку суду, в
даному випадку підлягають застосуванню норми цивільного законодавства, якими
передбачені підстави для звільнення особи від відповідальності, а саме ст.ст.
11,509 ЦК України, оскільки передбачені нормативно-правовими актами заходи та дії
щодо підготовки приватизаційних документів з метою відчуження комунального
майна, які здійснюються за рахунок набувача майна, є різновидом зобов'язань,
які виникають у набувача майна в силу законодавчих положень, що, в свою чергу,
свідчить про можливість застосування в даних правовідносинах положень
цивільного законодавства, якими врегульовані питання зобов'язального права. Суд
також вбачив правомірним віднести обов'язок провести нову оцінку майна в
результаті спливу строку дії попередньої оцінки майна до різновиду
цивільно-правової відповідальності, яка виникає з нормативно-правового акту - в
даному випадку з Методики оцінки майна, затвердженої Постановою КМУ №1891 від
10.12.2003 р.. Суд дійшов висновку, що факт відсутності вини СПД - ОСОБА_1. у
своєчасному неукладенні договору купівлі-продажу орендованого нею майна, що
призвело до спливу строку дії акту оцінки майна, є безперечним та не
потребуючим додаткового доказування. Крім того, суд зазначив, що відсутність
вини позивача в неукладанні договору купівлі-продажу об'єкту оренди до
прийняття Закону України „Про тимчасову заборону приватизації пам'яток
культурної спадщини” від 01.02.2005 р. №2391-ІУ не заперечується і
Представництвом, а відтак, у суду є всі правові підстави для застосування при
вирішенні даного спору і положень ч.1 ст. 617 ЦК України. Також, суд вбачив, що
незаконні дії Представництва не повинні бути підставою для притягнення позивача
до відповідальності шляхом зобов'язання його замовити нову оцінку майна, що в
свою чергу, призведе до нових витрат орендаря, які вже були ним понесені у
повному обсязі. Правова позиція суду, як щодо питання правомірності звернення з
даними позовними вимогами саме до Представництва, так і щодо питання
правомірності заявлених позовних вимог, підтверджується судовою практикою, а
саме Постановою Верховного Суду України від 20.01.2004 р., постановою Одеського
апеляційного господарського суду від 12.02.2008 р. по справі №30/210-07-6114,
постановою Одеського апеляційного господарського суду від 20.02.2007 р. по справі
№26/456-06-9867. В обґрунтування свого рішення суд послався на ст.ст.
8,19,58,124 Конституції України, ст.ст. 11,16,509,614,617 ЦК України, ст.ст.
26,73 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” та Постанову
Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 р. „Про застосування
Конституції України при здійсненні правосуддя”.

Не
погоджуючись зі вказаним рішенням, відповідач звернувся до Одеського
апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його
скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, з тих підстав,
що були ним викладені у відзиві на позов.

Ухвалою
Одеського апеляційного господарського суду від 27.03.2008 р. прийнято
апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 13.05.2008 р., про
що сторони, згідно приписів ст. 98 ГПК України, були належним чином
повідомлені.

Фіксування
судового засідання здійснювалось технічними засобами, а саме програмно -
апаратним комплексом „Діловодство суду” на диск CD-R №7362126МС43253.

Представник
скаржника (відповідача) в усних поясненнях, наданих апеляційному суду,
підтримав скаргу і просив її задовольнити на викладених у ній підставах.

Позивачка
просила суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення без
змін.

За
згодою  сторін, згідно ст. 85 ГПК
України, в судовому засіданні оголошувались лише вступна та резолютивна частини
судової постанови.

Заслухавши
усні пояснення  сторін, ознайомившись з
доводами апеляційної скарги, дослідивши обставини і матеріали  справи,
в тому числі наявні у ній докази, відповідність викладеним в рішенні
висновкам цим обставинам і доказам, а також перевіривши додержання та
правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, судова колегія дійшла до висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як
вбачається з матеріалів справи, позивач на підставі укладеного договору з
Представництвом по управлінню комунальною власністю є орендарем нежитлових
приміщень відповідно до яких позивач намагається укласти договір купівлі
-продажу, що і являється  предметом цього
спору.

З
матеріалів справи вбачається, що позивачем було дотримано всіх вимог діючого
законодавства України, щодо приватизації комунального майна та підготовки та
отримання всіх передбачених законодавством документів, які необхідні були для
укладання договору купівлі-продажу нежитлових підвальних приміщень, загальною
площею 72,7 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

Дійсно,
матеріали справи свідчать, і ці обставини встановив місцевий суд, що згідно з
листом Управління з питань охорони об'єктів культурної спадщини Одеської
міської ради від 28.07.2004 року вказані спірні об'єкти розташовані в
будинку-пам'ятці архітектури місцевого значення, а у відповідності до ЗУ “Про
тимчасову заборону приватизації пам'яток культурної спадщини” від 01.02.2005 р.
№2391-ІV заборонено приватизацію пам'яток культурної спадщини,  ст. 2 цього Закону зобов'язано КМ України у
шестимісячний строк з дня набрання чинності цим законом подати на розгляд
Верховної Ради України проект Закону України про затвердження переліку пам'яток
культурної спадщини, які не підлягають приватизації. Відповідний Закон набрав
чинності 23.02.2005 р., до теперішнього часу зазначені вимоги ст. 2  Закону не виконані. Проте, 15.06.2004 р.
Одеською міською радою було прийнято рішення №2652-ХХІУ  „Про перелік об'єктів комунальної власності
територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації й відчуженню в 2004
році, внесення змін до рішень Одеської міської ради”, яким до переліку об'єктів
комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають
приватизації в 2004 році шляхом викупу орендарем, який здійснив поліпшення
орендованого майна, були включені нежитлові приміщення підвалу, загальною
площею 72,7 кв.м. розташовані за адресою АДРЕСА_1, внаслідок чого у СПД -
ОСОБА_1. і виникло право на приватизацію приміщення, яке повинно було
реалізуватися в 2004 році. Тобто право позивача на приватизацію орендованого
майна виникло з моменту прийняття рішення Одеської міської ради від 15.06.2004
р. №2652-ХХІУ „Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної
громади м. Одеси, що підлягають приватизації й відчуженню в 2004 році, внесення
змін до рішень Одеської міської ради”, задовго до набрання чинності ЗУ “Про
тимчасову заборону приватизації пам'яток культурної спадщини”  від 01.02.2005 р. №2391-ІV і тому це право
повинно було реалізовано шляхом укладання договору незважаючи на набрання
чинності вказаного закону, оскільки цей закон не має зворотної сили.

На
думку судової колегії, скаржник помилково посилається на те, що затверджена
оцінка майна комунальної власності нежитлових підвальних приміщень є недійсною,
оскільки з моменту її затвердження минуло більш ніж два роки, а відчуження
майна повинно проводитись за ринковою вартістю тоді як вартість встановлена у
проведеній оцінці не є ринковою на сьогоднішній день.

З
матеріалів справи вбачається, і ці обставини встановив місцевий суд, висновки
оцінювача про ринкову вартість об'єкта незалежної оцінки - нежитлового
приміщення підвалу з урахуванням витрат орендаря на невід'ємні поліпшення для
приватизації шляхом викупу були виконані ТОВ “Експертна оцінка власності”
30.09.2004 р.. Рецензію на вищевказані висновки було надано ПП
“Дельта-Консалтінг” 27.10.2004 р..

У
відповідності з висновками, ринкова вартість частки комунальної власності, що
підлягає викупу орендарем становить 104971,20 грн. з урахуванням ПДВ, які були
затверджені наказом Представництва по управлінню комунальною власністю від
30.11.2004 р. №795. Незважаючи на це листом №01-13/1651 від 01.03.2005 року
відповідач повідомив про неможливість укладення договору купівлі-продажу
об'єкта комунальної власності у зв'язку з набранням чинності ЗУ “Про тимчасову
заборону приватизації пам'яток культурної спадщини” від 01.02.2005 р. №2391
-IV.

Отже,
оцінка майна втратила чинність не з вини позивача, який був зацікавленою особою
у своєчасному укладанні договору купівлі-продажу орендованого ним майна, що
підтверджується отриманням всіх передбачених діючим законодавством України
документів, необхідних для приватизації об'єкту комунальної власності.

Аналізуючи
викладене, судова колегія дійшла висновку, що місцевий суд вмотивовано з
посиланням на правильно застосовані ним норми матеріального права задовольнив
позов.

Згідно
п.3 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України №02-5/422 від 10.12.1996 р.
„Про судове рішення” (з наступними змінами та доповненнями), рішення
господарського суду повинно ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали
місце обставини, на які  посилаються
особи, що бе руть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи
не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають
суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження
цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору. Такі ж вимоги до судового рішення містяться у
Постанові Пленуму Верховного суду України №11 від 29.12.1976 р. „Про судове
рішення”.

Відповідно
до ст. 104 ГПК України, підставами для скасування або зміни рішення суду є: 1)
неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав
встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого
господарського суду, обставинам справи; 4) порушення  або неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права. Порушення або неправильне  застосування
норм  процесуального права може
бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови,  якщо це
порушення  призвело  до
прийняття  неправильного рішення.

На
думку судової колегії, місцевий суд повністю встановив та дослідив фактичні
обставини справи, дав повну та всебічну оцінку наявним у ній доказам та
правильно застосував норми матеріального права, тобто рішення місцевого суду
відповідає вищезазначеним вимогам і підстав для скасування цього рішення,
передбачених ст. 104 ГПК України, судова колегія не вбачає.

Наведені
Відповідачем в апеляційній скарзі доводи фактично повторюють його письмові
пояснення, яким, як зазначалось вище, місцевий суд дав належну оцінку та
вмотивовано визнав їх необґрунтованими. Зазначені у скарзі доводи не
спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не
можуть бути підставою для скасування судового
рішення.

Будь-яких
інших доводів щодо незаконності рішення місцевого суду та допущення ним
порушень норм матеріального та процесуального права, крім вищезазначених та
визнаних апеляційною інстанцією необґрунтованими та безпідставними, скаржник не
навів.

Перевіряючи,
згідно приписів ст. 101 ГПК України, законність і обґрунтованість  рішення місцевого суду в повному обсязі,
тобто не тільки на підставах, викладених в апеляційній скарзі, судова колегія
не встановила будь - яких порушень норм матеріального і процесуального права з
боку місцевого суду і вважає, що зроблені місцевим судом висновки відповідають
фактичним обставинам справи, наявним в ній доказам та вимогам чинного
законодавства.

З
огляду на викладене, судова колегія не вбачає будь-яких, передбачених ст. 104
ГПК України, правових підстав для
скасування рішення місцевого суду.

Керуючись ст.ст.
99,101-105  ГПК  України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського
суду Одеської області від 27.02.2008 р. у справі №16/15-08-614 -залишити без
змін, а апеляційну скаргу Представництва по управлінню
комунальною власністю Одеської міськради на зазначене судове рішення - без
задоволення.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК
України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий:                                                                               Мирошниченко
М. А.

Судді:
Бєляновський В. В.

Шевченко В. В.

Повний текст постанови
підписано 14.05.2008 р.