ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2008 р.

№ 36/416

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:

Кравчука Г.А.

суддів:

Мачульського Г.М.

Рогач Л.І.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

касаційне подання

заступника прокурора м. Києва

на постанову

Київського апеляційного господарського суду

від

16.05.2008р.

у справі

№36/416

Господарського суду

міста Києва

за позовом

заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Державного агентства земельних ресурсів України

до

Київської міської ради

третя особа

Товариство з обмеженою відповідальністю "Елітбудінвест АК"

про

визнання недійсним пункту 32 рішення Київської міської ради від 08.11.2001р. №84/1518 "Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків і господарських будівель та оформлення права користування земельними ділянками", -

В С Т А Н О В И В:

Оскарженою постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2008р. (колегія суддів у складі: головуючого –судді Ропій Л.М., суддів Буравльова С.І., Калатай Н.Ф.) замінено Державне агентство земельних ресурсів України на його правонаступника –Державний комітет України із земельних ресурсів, а також залишено без змін рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2008р. (суддя Трофименко Т.Ю.), яким в позові відмовлено повністю.

В касаційному поданні заступник прокурора м. Києва просить вказані судові рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, а саме: ст.ст.8, 19 Конституції України, п.9 ч.1 ст.6 (в ред. станом на 08.11.2001р.), ст.1, п.17 ст.5, ст.ст.32, 34 Закону України "Про охорону культурної спадщини", ст.ст.75, 100 Земельного кодексу України (в ред. 1990р.), ст.ст.17, 19 Закону України "Про містобудування", ст.13 Закону України "Про планування та забудову територій", ст.ст.4, 4-2, 105 господарського процесуального кодексу України, п.1, п/п.41 п.4 Положення "Про Державний комітет України із земельних ресурсів", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.2008р. №224.

Відзиву на касаційне подання не надійшло.

Сторони, третя особа та прокурор не використали наданого законом права на участь своїх представників у судовому засіданні.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, приходить до висновку, що касаційне подання підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Приймаючи рішення суди попередніх інстанцій виходили з того, що спірним Рішенням Київської міської ради від 08.11.2001р. № 84/1518 затверджено проект відведення земельної ділянки гр. Поливоді Людмилі Анатоліївні для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель у пров. Мічуріна, 21 у Печерському районі м. Києва (п. 32 рішення), також їй, за умови виконання п.32.1 цього рішення, у приватну власність передано земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель у пров. Мічуріна, 21 у Печерському районі м. Києва.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що проект землеустрою відведення земельної ділянки було погоджено в установленому законодавством порядку, посилаючись при цьому на приписи ст.123 ч.6 Земельного кодексу України, а також із того, що відсутні підстави вважати що вказаний акт не відповідає вимогам законодавства, або визначеній законом компетенції.

Про те з такими висновками не можна погодитись з наступних підстав.

Згідно приписів ст.123 ч.6 Земельного кодексу України проект відведення земельної ділянки погоджується із землекористувачем, органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та охорони культурної спадщини і після одержання висновку державної землевпорядної експертизи по об'єктах, які їй підлягають, подається до відповідної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради, які розглядають його у місячний строк і, в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймають рішення про надання земельної ділянки.

Проте, пославшись на зазначену норму права за вказаних обставин, судами не досліджено доказів про погодження проекту відведення земельної із вказаними особами, не досліджено чи має у даному випадку надаватись висновок державної землевпорядної експертизи, і не досліджено чи такий висновок видавався.

Крім того, прокурор у позові зазначав, що земельна ділянка по пров. Мічуріна, 21 у Печерському районі м. Києва розташована на території Звіринецьких пагорбів, на складному рельєфі, і знаходиться в межах археологічного заповідника та зоні охоронюваного природного ландшафту.

Відповідно ж до приписів ст.32 Закону України "Про охорону культурної спадщини" у редакції що діяла на час прийняття оспореного рішення ради, з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам'яток, комплексів (ансамблів) навколо них повинні встановлюватися зони охорони пам'яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару. Межі та режими використання зон охорони пам'яток визначаються відповідною науково-проектною документацією та затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини або уповноваженими ним органами охорони культурної спадщини. Порядок визначення меж зон охорони пам'яток встановлюється центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини (ч.1). З метою захисту традиційного характеру середовища населених місць вони заносяться до Списку історичних населених місць України. Список історичних населених місць України за поданням центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини затверджується Кабінетом Міністрів України. Межі та режими використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на територіях історичних ареалів населених місць визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідною науково-проектною документацією, яка затверджується центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини або уповноваженими ним органами охорони культурної спадщини. (ч.2). На охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам'яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини і без погодження з Інститутом археології Національної академії наук України (ч.3).

Суд апеляційної інстанції залишаючи без змін рішення суду першої інстанції зазначених приписів норм права не врахував, та не дав відповідної оцінки оспореному рішенню ради з урахуванням цих приписів норм права. Такої оцінки обставинам справи на підставі вказаних приписів норм права також не дано і місцевим господарським судом.

Також, згідно ст.34 вказаного Закону, території пам'яток, охоронних зон, заповідників, музеїв-заповідників, охоронювані археологічні території належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної документації.

Судами ж вказані приписи закону при прийнятті судових рішень залишились не врахованими, а обставини справи в цій частині в повній мірі не досліджені.

Судами також не спростовані доводи прокурора про те, що відповідно до існуючих на момент передачі вказаної вище земельної ділянки червоних ліній вона знаходилась в межах червоних ліній бульвару Дружби Народів, а пров. Мічуріна взагалі відсутній, що, як зазначав прокурор, згідно висновку Головного управління містобудування та архітектури №19-1188 від 05.11.2001р., не дозволяється.

Таким чином судові рішення прийняті при неповному з’ясуванні всіх обставин справи.

Крім того прокурор у касаційному поданні посилається на те, що Генеральним планом м. Києва до 2020 року та детальним планом територій Печерського адміністративного району подальший розвиток провулку Мічуріна, на якому знаходиться спірна земельна ділянка, не передбачений, судові рішення, як вважає прокурор, прийняті з порушенням вимог Закону України "Про основи містобудування", та Закону України "Про планування та забудову територій" оскільки, як зазначено у касаційному поданні, вибір земель для містобудівних потреб, та висновки щодо надання у власність або у користування земельних ділянок, здійснюється на підставі затвердженої містобудівної документації.

Однак такі доводи прокурора не ґрунтуються на вказаних нормах права та Конституції України виходячи з наступного.

Вищевказаними приписами норм права регулюються питання вибору земель для містобудівних потреб, та щодо надання у власність або у користування земельних ділянок для містобудування та забудову територій, планування такої забудови.

Про те до компетенції органів місцевого самоврядування відповідно до приписів ст.ст.142, 143, 144 Конституції України, ст.2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Земельного Кодексу України, також віднесено розпорядження землями, що знаходяться у спільній власності територіальних громад, при цьому земельні ділянки за рішеннями відповідних органів місцевого самоврядування можуть надаватись у користування чи у власність громадян.

Статтею 6 Земельного Кодексу України у редакції 1990р. передбачалось право громадян на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка).

Таким чином із вказаних норм права вбачається, що сам по собі факт не внесення земельних ділянок у відповідні плани містобудування та забудову територій, не означає що такі земельні ділянки не можуть передаватись у власність громадян, чи надаватись їм у користування.

Не включення ж земель історико-культурного призначення до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної документації, відповідно до ст.34 Закону України "Про охорону культурної спадщини", як у редакції що діяла на час прийняття оспореного рішення ради, так і у чинній редакції, є порушенням яке має усуватись у визначному законом порядку для запобігання в подальшому незаконному розпорядженню такими землями на що прокурор уваги не звернув.

Таким чином з цих підстав, викладених у касаційному поданні, судові рішення скасуванню не підлягають.

Однак враховуючи вище викладене та з врахуванням меж повноважень суду касаційної інстанції, встановлених ч.2 ст.111-5 та ст.111-7 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України у складі колегії суддів дійшов висновку, що допущені судом як першої, так і апеляційної інстанції вищезазначені порушення норм матеріального та процесуального права відповідно до ч.1 ст.111-10 Господарського процесуального кодексу України є підставою для скасування прийнятих у справі судових рішень і передачі справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи суду необхідно всебічно та повно з’ясувати обставини справи в їх сукупності та вирішити спір відповідно до закону.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 п. 3, 11110 ч.1, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційне подання заступника прокурора м. Києва задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2008р. та рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2008р. у справі №36/416 скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

С у д д і Г.М. Мачульський

Л.І. Рогач