ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

14 травня 2008 р.                                                              Справа № 12/183 А

Господарський суд Закарпатської області у складі головуючого судді Ушак І.Г. у відкритому судовому засіданні за участю представників:

позивача –Шибаєв А.М., представник за довіреністю;

відповідача –не з’явився;

прокуратури - Роман М.С., прокурор відділу представництва інтересів громадян та держави в суді прокуратури Закарпатської області

розглянув справу за позовом Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Ужгород до товариства з обмеженою відповідальністю спільне підприємство „Веттштайн–Технік України”, м. Ужгород за участю Закарпатської обласної прокуратури про стягнення суми 17841 грн., що включає 17253 грн. - штрафних санкцій та 588 грн. - пені

Позивачем заявлені вказані вимоги, оскільки відповідач всупереч вимогам ст.ст. 19, 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” (далі–Закон) не виконав встановлений на 2005 рік норматив створення робочих місць призначених для працевлаштування інвалідів та не сплатив позивачеві у зв’язку з цим штрафні санкції у розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві відповідача за одне нестворене робоче місце для працевлаштування інваліда, що становить предмет позовних вимог в частині адміністративно-господарських санкцій.

Справа знаходиться на новому судовому розгляді відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду від 7.02.08 із вказівкою про необхідність дослідження матеріалів справи через призму даних звіту відповідача за 2005р. форми 3-ПН „Про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу у працівниках”.

У ході нового судового розгляду для представництва інтересів держави в особі Фонду соціального захисту інвалідів –урядового органу державного управління –вступила прокуратура Закарпатської області.

Представники позивача та прокуратури наполягають на задоволенні заявлених вимог, оскільки відповідач всупереч приписів Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” не виконав встановлений на 2005р. норматив працевлаштування інвалідів та не довів, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення зазначеного правопорушення; не сплатив самостійно у встановленому порядку санкції у розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві за 1 нестворене робоче місце. Вважають, що звіти форми 3-ПН за 2005р., подані відповідачем у ході апеляційного перегляду даної справи, не є допустимими та належними доказами на підтвердження фактів створення робочих місць для інвалідів, інформування про це органів працевлаштування та запитів про направлення на підприємство інвалідів, оскільки не доведено, що звіти були подані у встановленому порядку Ужгородському міському центру зайнятості як органу працевлаштування. При цьому, посилаються на офіційну інформацію Ужгородського міського центру зайнятості, викладену в листі від 20.10.2006р. № 1341 на адресу позивача, що ТОВ СП „Веттштайн-Технік Україна” не подавало протягом 2005р. звіти за формою 3-ПН із зазначенням інформації про наявність вільних робочих місць для інвалідів. Посилаються на практику Верховного Суду України з аналогічних спорів.

Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що стверджується долученими до матеріалів справи повідомленнями про вручення поштового відправлення, тричі не забезпечив участі уповноваженого представника у засідання суду (25.03.08, 9.04.08, 14.05.08), не повідомивши про причини його неявки (за винятком судового засідання 25.03.08, про відкладення якого клопотав відповідач, посилаючись на неможливість участі представника та на необхідність надання суду додаткових роз’яснень по суті спору). Судові засідання двічі були відкладені судом, однак відповідач не надав жодних додаткових пояснень щодо суті спору.

За наведених обставин, спір вирішується за наявними у матеріалах справи документами у порядку ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України

Вивчивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача та прокуратури, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

За приписами ст.ст. 19, 20 Закону (в редакції станом на час виникнення спірних відносин) для підприємств, установ, організацій (далі - підприємства) встановлюється норматив створення робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 4-х відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 осіб - у кількості одного робочого місця, якщо інше не передбачено законом . Підприємства, незалежно від форм власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст. 19 Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається розміром середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце не зайняте інвалідом.

Санкції розраховуються та сплачуються підприємствами самостійно в строк до 15 квітня року наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу. Порушення термінів сплати санкцій тягне за собою нарахування пені із суми недоїмки за кожний день прострочення в розмірі 120 % річних облікової ставки НБУ.

Сплату штрафних санкцій підприємства провадять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов’язкових платежів).

У разі відсутності коштів штрафні санкції можуть бути застосовані шляхом звернення на майно підприємств в порядку, передбаченому законом.

Матеріалами справи, зокрема, статистичним звітом відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2005р. (форми № 10-ПІ) доведено, а відповідачем не спростовано, що останньому за змістом Закону встановлено на 2005 рік норматив створення робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у кількості 1 робочого місця, оскільки загальна чисельність працюючих на підприємстві відповідача у 2005р. становила 17 осіб, та у звітному періоді не працевлаштовано жодного інваліда. Таким чином, норматив працевлаштування інвалідів відповідачем у 2005 році не виконано, підприємством не сплачено самостійно у встановленому порядку санкції у розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві за 1 нестворене

робоче місце 17253 грн., тому вимоги позивача про стягнення з відповідача цієї суми та нарахованої пені на суму 588 грн. є правомірніими за змістом ст.ст. 19, 20 Закону.

Заперечення відповідача проти позову наведені ним в ході попереднього розгляду даної справи, зокрема, з посиланням на:

а) відсутність прибутку за звітній період, як підставу звільнення від сплати санкцій, що є предметом спору (лист на адресу суду від 31.08.06 (арк. справи 9));

б) виконання нормативу відповідачем, оскільки на підприємстві видано наказ № 02-к від 3.01.05 „Про створення робочого місця для працевлаштування інваліда”;

в) відсутність звернень до підприємства інвалідів бажаючих працевлаштуватися та невиконанням обов’язків щодо працевлаштування інвалідів органами, які за змістом ст. 18 Закону зобов’язані здійснювати підбір та працевлаштування інвалідів на створені робочі місця;

г) інформування органів працевлаштування про наявність вільних робочих місць та потребу в працівниках шляхом подання Ужгородському міському центру зайнятості звіту форми № 3-ПН (мотивація відповідача зазначена в пп. „б”, „в”, „г” наведена в матеріалах апеляційного оскарження –арк. справи 27-43), судом не приймаються з огляду на наступне.

Закон за приписами ст. 20 не ставить у залежність обов’язок сплати санкцій від наявності чи відсутності прибутку, а вказує лише джерело сплати, виходячи з того, що сплачені чи стягнуті за рішенням суду санкції не можуть бути віднесені підприємством на собівартість продукції чи надані послуги. Відповідну правову позицію викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 21.06.05 № 05/343.

Відповідно до ст. 18 Закону обов’язок працевлаштування інвалідів покладено на центральний орган виконавчої влади з питань праці і соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів.

Відповідно до ст.ст. 18, 19 Закону України „Про зайнятість населення” для реалізації державної політики зайнятості населення, професійної орієнтації, підготовки та перепідготовки, працевлаштування і соціальної підтримки тимчасово непрацюючих громадян створюється державна служба зайнятості у складі, зокрема, системи державних центрів зайнятості, до обов’язків яких віднесено ведення обліку вільних робочих місць і громадян, що звертаються з питань працевлаштування; надання допомоги громадянам у підборі підходящої роботи і власникам підприємств, установ, організацій у підборі необхідних працівників; направлення громадян, які звертаються до служби зайнятості для працевлаштування на підприємства, установи, організації всіх форм власності при наявності там вільних робочих місць (вакантних посад).

За змістом Закону та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 3.05.1995 р. з наступними змінами та доповненнями за № 314 „Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів” (що була чинна станом на час виникнення та існування даних спірних відносин) (далі –Постанова КМУ № 314) на підприємства покладено обов’язок щодо створення робочих місць для інвалідів, зазначення їх в колективному договорі, інформування центрів зайнятості, місцевих органів соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів та їх атестацію спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів; а органи працевлаштування –підібрати робоче місце і працевлаштувати інваліда.

Аналіз наведених положень чинного законодавства України дає підстави для висновку про те, що виконанню відповідними органами обов’язку працевлаштовувати інвалідів повинно передувати вжиття підприємством необхідних заходів для забезпечення такого працевлаштування, до яких належать, зокрема, створення в установленому порядку робочих місць у межах нормативу та інформування названих органів про наявність таких вакантних місць для інвалідів.

З огляду на наведені приписи законодавства, судом не може бути прийнято як доказ виконання нормативу відповідачем факт видання наказу по підприємству № 02-к від 3.01.05 „Про створення робочого місця для працевлаштування інваліда”, за текстом якого наказано „Створити робоче місце для працевлаштування інваліда в

кількості 1 (одна) одиниця”, оскільки зі змісту наказу не вбачається, що таке робоче місце, власне, створено; яке це робоче місце, якої нозології інвалід може бути працевлаштований на цьому місці, відсутня інформація про атестацію цього робочого місця згідно вимог Постанови КМУ № 314.

За даними копій звітів форми № 3-ПН за період з січня по червень та з серпня по листопад 2005р. (арк. справи 42-43, 56-63) також не вбачається інформації про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для інвалідів, оскільки у відповідній графі цих звітів (гр.4) відсутні будь-які відмітки. До того ж, суд приймає як офіційну інформацію органу працевлаштування за змістом вищенаведених приписів законодавства - Ужгородського міського центру зайнятості - від 20.10.2006р. № 1341 на адресу позивача, що ТОВ СП „Веттштайн-Технік Україна” не подавало протягом 2005р. звіти за формою 3-ПН із зазначенням інформації про наявність вільних робочих місць для інвалідів.

За змістом ст.ст. 216, 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Таким чином, невиконання нормативу працевлаштування інвалідів відповідачем у 2005р. як факт правопорушення доведено поданою ним до позивача звітністю форми № 10-ПІ. При цьому, відповідач не довів належним чином, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, тобто для працевлаштування інвалідів у кількості, що відповідає встановленому Законом нормативу, а саме, створено робоче місце для працевлаштування інвалідів та інформовано у встановленому порядку органи уповноважені безпосередньо здійснювати працевлаштування інвалідів.

За таких обставин, відповідальність на недотримання встановленого нормативу для працевлаштування інвалідів, яка визначена вищенаведеними приписами Закону та є предметом даного спору, покладається на відповідача. За змістом ст. 20 Закону та п. 1 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів, (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.02р. № 1434), саме Фонду соціального захисту інвалідів як урядовому органу управління, територіальним відділенням якого є позивач у даній справі, надано право стягнення штрафних санкцій за недодержання встановленого нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів. Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 17.01.2006р., 24.01.2006р. та інших.

З огляду на вищенаведене, керуючись ст.ст. 17, 18, 19, 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, ст.ст. 18, 19 Закону України „Про зайнятість населення”, ст.ст. 216, 218 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 17, 70, 71, 86, 158-163, п. 6 Розділу УІІ Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України,

суд постановив:

1. Позов задоволити повністю.

Стягнути з ТОВ СП „Веттштайн–Технік України” (м. Ужгород, вул. Радищева,1, код 32145332 ) на користь Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (м. Ужгород, пл. Ш. Петефі, 14) суму 17841 грн. (сімнадцять тисяч вісімсот сорок одна грн.), включаючи штрафні санкції та пеню.

Дана постанова набирає законної сили в порядку ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку ст. 186 цього ж кодексу до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Постанова у повному обсязі виготовлена 09.06.2008.

Суддя Ушак І.Г.