ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

№

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

суддів:

С. Шевчук,

Ж. Бернацької, І. Воліка (доповідача),

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу

Дочірньої компанії (ДК) "Газ України" Національної

акціонерної компанії (НАК) "Нафтогаз України"

на постанову

від 22.11.2007 року

Житомирського апеляційного господарського суду

у справі

№ 12/6850

за позовом

Дочірньої компанії (ДК) "Газ України"

Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до

Відкритого акціонерного товариства (ВАТ)

по газопостачанню та газифікації "Хмельницькгаз"

про

стягнення 2 913 730,72 грн. основного боргу, 532 493,03 грн. пені, 203 961,15 грн. штрафу, 1 246 155,43 грн. інфляції,

301 056,64 грн. 3% річних

В судове засідання прибули представники сторін:

позивача

Лебедюк Ю.А. (дов. № 249/10 від 29.12.2007)

відповідача

Доценко О.І. (дов. № 1200 від 07.06.2007),

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2007 року ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" звернулася до господарського суду з позовом до ВАТ по газопостачанню та газифікації "Хмельницькгаз" про стягнення заборгованості за надання послуг з транспортування природного газу, що складає: 2 913 730,72 грн. основного боргу, 532 493,03 грн. пені, 682 480,93 грн. інфляції, 175 294,00 грн. трьох процентів річних, 203 961,15 грн. штрафу, а всього 4 507 959,83 грн., поставленого за договором № 06/02-2157 від 28.12.2002.

09.07.2007 ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України", в порядку ст. 22 ГПК України, подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути на користь ДК „Газ України" з ВАТ по газопостачанню та газифікації “Хмельницькгаз” пеню в сумі 532 493,03 грн., штраф в сумі 203 961,15 грн., 1 246 155,43 грн. борг внаслідок інфляційних процесів та трьох процентів річних в сумі 301 056, 64 грн.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 18.07.2007 у справі № 12/6850 (суддя Шпак В.О.) залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного господарського суду від 22.11.2007 (колегія суддів: (Зарудяна Л.О., Зав’язун В.С., Ляхевич А.А) у позові ДК "Газ України"

Доповідач: Волік І.М.

НАК "Нафтогаз України" до ВАТ по газопостачанню та газифікації "Хмельницькгаз" про стягнення 2 913 730,72 грн., 532 493,03 грн. пені, 203 961,15 грн. штрафу, 1 246 155,43 грн. різниці від встановленого індексу інфляції, 301 056,64 грн. 3% річних відмовлено.

Не погоджуючись з судовими рішеннями, ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" звернулось з касаційною скаргою, в якій просить рішення та постанову скасувати. В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що господарськими судами першої та апеляційної інстанції неправильно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до прийняття незаконних судових рішень.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, Вищий господарський суд України, заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін та перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з Роз’ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п.п. 1, 6 постанови від 29.12.1976 №11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності –на підставі закону, що регулює подібні відносини, або, виходячи із загальних засад законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Рішення місцевого суду та постанова суду апеляційної інстанції відповідають зазначеним вимогам, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Господарськими судами встановлено, що на підставі договору на постачання природного газу від 28.12.2002 № 06/02-2157 за період з січня по грудень 2003 року ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" передала ВАТ по газопостачанню та газифікації “Хмельницькгаз” 478 181,306 тис.куб.м. природного газу на загальну суму 53 960 428,46 грн. та за який, як зазначив позивач у позовній заяві, відповідач розрахувався частково, заборгувавши позивачеві 2 913 730,72 грн.

Укладений між сторонами договір № 06/02-2157 від 28.12.2002 на постачання природного газу є підставою виникнення у них прав і обов’язків.

Відповідно до вимог п. 6.1 договору на постачання природного газу № 06/02-2157 від 28.12.2002, оплата здійснюється покупцем грошовими коштами шляхом поточного перерахування на рахунок постачальника протягом місяця поставки 100% вартості спожитих обсягів газу та послуг з його транспортування.

Відповідно до п. 3.4 договору підставою для проведення розрахунків є акти приймання-передачі газу.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до п.5 договору № 06/02-2157 від 28.12.2002 оплата повинна здійснюватись на підставі платіжних доручень. В той же час, це не відповідає вимогам постанови Кабінету Міністрів України і Національного банку України від 13.11.1998 № 1785 "Про вдосконалення розрахунків за спожитий газ" та постанови Національної комісії регулювання електроенергетики України від 12.07.2000 року № 759 “Про затвердження алгоритму розподілу коштів, що надходять на розподільні рахунки газозбутових підприємств Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” за поставлений природний газ”, якою було затверджено алгоритм, який визначає послідовність дій підприємств та банків, що їх обслуговують, при надходженні коштів на розподільні рахунки підприємств за поставлений природний газ. Відповідно до зазначеного алгоритму уповноважений банк самостійно здійснює розподіл коштів, які надійшли на розподільчий рахунок товариства.

Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача вказала, що в спірному періоді (в 2003 році) відповідачу постачався природний газ по декількох договорах, а тому визначити, в якому розмірі та в погашення якого саме договору необхідно здійснювати зарахування грошових коштів, що надходять на консолідований розподільний рахунок, ДК "Газ України" самостійно не могла і не мала права. Тому зарахування проводилось згідно з довідками про стан перерахування коштів на консолідований рахунок ДК "Газ України" від споживачів по фондах обласної державної адміністрації, відповідно до яких ВАТ "Хмельницькгаз" розподіляв грошові кошти, які надійшли на консолідований рахунок в погашення заборгованості по договорах на постачання природного газу. Зарахування проводилось в погашення заборгованості за трьома договорами № 06/02-2157 від 28.12.2002 (для потреб населення), № 06/02-2158 від 28.12.2002 (для бюджетних організацій), № 06/03-1911 від 14.05.2003 (для потреб промислових споживачів).

Виходячи з цього, господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що у правовідносинах між сторонами цивільні права і обов'язки виникли не тільки з укладеного між сторонами договору, а і з обов'язкового до виконання сторонами акту Постанови Кабінету Міністрів України і Національного банку України від 13.11.1998 № 1785 "Про вдосконалення розрахунків за спожитий природний газ" із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України і Національного банку України від 27.05.2000 № 840.

Згідно з даною постановою вирішено відкрити в уповноважених банках розподільні рахунки газозбутовим і газотранспортним підприємствам Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та консолідований розподільний рахунок дочірній компанії "Торговий дім "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" для зарахування коштів, що надходять за використаний природний газ від усіх категорій споживачів та здійснення розрахунків за поставку та транспортування природного газу. Пунктом 1 постанови передбачено, що кошти, що надійшли протягом операційного дня від споживачів природного газу, установи банків зараховують на розподільні рахунки газозбутових і газотранспортних підприємств постачальників природного газу. Ці кошти установи банків розподіляють згідно з алгоритмом розподілу коштів з розподільних рахунків газозбутових і газотранспортних підприємств та перераховують на консолідований розподільний рахунок. Вказаний алгоритм розподілу коштів розробляється Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та затверджується Національною комісією регулювання електроенергетики за погодженням з Державною податковою адміністрацією і доводиться до установ банків не пізніш як за 5 днів до початку його використання.

Постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 12.07.2000 "Про затвердження алгоритму розподілу коштів, що надходять на розподільні рахунки газозбутових підприємств Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" за поставлений природний газ" визначено послідовність дій підприємств та банків, що їх обслуговують, при надходженні коштів на розподільні рахунки підприємств за поставлений природний газ від населення, бюджетних установ, підприємств комунальної теплової енергетики, котелень промислових підприємств (в частині відпуску теплової енергії населенню та бюджетним установам), яким поставляється природний газ.

Даною постановою передбачено, що газозбутові підприємства - постачальники природного газу (відповідач) відкривають розподільні рахунки в уповноважених банках (балансовий рахунок № 2603 "Розподільні рахунки суб'єктів господарської діяльності") для обов'язкового зарахування коштів, що надходять за поставлений споживачам природний газ, з якими ці підприємства мають договори на постачання газу. Кошти з розподільних рахунків газозбутових підприємств (крім частки, необхідної для компенсації за послуги з транспортування та постачання газу) перераховуються на консолідований розподільний рахунок ДК "Торговий дім "Газ України" або на поточні рахунки ВАТ "Укрнафта", ДАТ "Чорноморнафтогаз" та інших власників газу, в разі укладення з ними договорів. Газозбутове підприємство повинне мати лише один розподільний рахунок. Не допускається зарахування коштів за поставлений природний газ на інші рахунки. Кошти, які надходять на розподільні рахунки газозбутових підприємств, того ж дня перераховуються уповноваженими банками: на поточні рахунки газозбутових підприємств в частині оплати за надані послуги з транспортування та постачання газу споживачам відповідно до тарифів, затверджених у встановленому порядку. Для всіх газозбутових підприємств, крім підприємств Закарпатської, та Чернівецької областей, кошти перераховуються згідно з нормативом, який визначається газозбутовим підприємством за вказаною в цій постанові формулою. Дочірня компанія "Торговий дім "Газ України" НАК "Нафтогаз України" відкриває консолідований розподільний рахунок в уповноваженому банку для зарахування коштів, які надходитимуть за спожитий природний газ із розподільних рахунків газозбутових підприємств, і повідомляє про його відкриття уповноважені банки, в яких відкрито розподільні рахунки газозбутових підприємств. У відповідності до п. 5 цього алгоритму газозбутове підприємство чи філія ДК "Торговий дім "Газ України" здійснює розрахунок і надає банку, що обслуговує його розподільний рахунок, довідку про нормативи відрахувань, передбачених цим пунктом не пізніше ніж за 5 днів до початку місяця за формою, що додається (додаток 1 чи додаток 2). Довідки про нормативи перерахування коштів, що надійшли на розподільні рахунки газозбутових підприємств чи філій ДК "Торговий дім "Газ України", погоджуються Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України".

Відповідальність за додержання алгоритму розподілу коштів з консолідованого розподільного рахунку ДК "Торговий дім "Газ України" несе керівник ДК "Торговий дім "Газ України" НАК "Нафтогаз України".

Згідно статуту ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" є правонаступником ДК "Торговий дім "Газ України" та ДК "Укртрансгаз" в частині відокремлення і передачі функцій та майнових прав і обов’язків Головного управління з експлуатації систем постачання природного та скрапленого газу "Головпобутгаз".

Господарськими судами встановлено, що крім договору за № 06/02-2157 на постачання природного газу для потреб населення, 28.12.2002 між сторонами було укладено договір за № 06/02-2158 на постачання природного газу для потреб споживачів, а саме - установ і організацій, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів.

Крім того, 14.05.2003 між позивачем та відповідачем був укладений договір № 06/03-1911 на постачання природного газу для потреб промислових споживачів.

Згідно з алгоритмом розподілу коштів, кошти, які надходили на консолідований рахунок позивача в 2003 році, необхідно було зараховувати в погашення боргу за двома договорами: для потреб населення (№ 06/02-2157 від 28.12.2002) та бюджетних організацій (№ 06/02-2158 від 28.12.2002). Проте позивач здійснював зарахування коштів, що надійшли з розподільного рахунку відповідача, також і в погашення боргу за договором № 06/03-1911 від 14.05.2003 (для потреб промислових споживачів), всупереч тому, що алгоритм розподілу коштів стосується лише таких споживачів як населення, бюджетні установи.

Отже, всі кошти, які надійшли з розподільного рахунку відповідача на консолідований рахунок позивача фактично погашають заборгованість лише за двома договорами: № 06/02-2157 та № 06/02-2158.

На виконання договору № 06/02-2158 в 2003 році позивач передав відповідачу природного газу на суму 3 886 216,13 грн., що підтверджується актами подачі- приймання природного газу за січень - грудень 2003 року.

Відповідно до інформації від 03.05.2007 за № 05-38/1021 наданої філією "Відділення Промінвестбанку в м. Хмельницький" АК Промінвестбанку, перерахування коштів з розподільного рахунку відповідача на рахунок позивача, в період з січня 2003 року по 10 січня 2004 року на консолідований розподільний рахунок позивача за спожитий газ населенням та бюджетними організаціями надійшло 3 8046 861,75 грн. Перерахування в такій сумі були здійснені банком на підставі довідок про нормативи розподілу коштів, що надійшли на розподільний рахунок газозбутового підприємства, затверджених НАК "Нафтогаз України".

Крім того, сторонами проведено взаєморозрахунки за природний газ за договором № 06/02-2157 від 28.12.2002 на суму 21 369 977,33 грн. та за договором 06/02-2158 від 28.12.2002 на суму 462 332,24 грн., що підтверджується спільними протокольними рішеннями щодо проведення розрахунків за природний газ, поставлений в 2003 році. Також, погашення заборгованості за договором № 06/02-2158 на суму 479 108,30 грн. підтверджується заявою ВАТ "Хмельницькгаз" про припинення зобов'язання зустрічними однорідними вимогами та на суму 172,33 грн. довідкою про стан перерахування коштів за вересень 2004 року.

Отже, за двома договорами проведено розрахунків на суму 60 358 451,95 грн. (38046861,75 грн. + 21369977,33 грн. + 462332,24 грн. + 479108,30 грн. + 172,33 грн.).

Відповідно до пункту 1 алгоритму, розподілу коштів, що надходять на розподільні рахунки газозбутових підприємств Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", затвердженого постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 12.07.2000, терміни, що використовуються в цьому алгоритмі, мають таке значення: зокрема споживачі - населення, бюджетні установи, підприємства комунальної теплової енергетики, котельні промислових підприємств (в частині відпуску теплової енергії населенню та бюджетним установам), яким поставляється природний газ.

Отже, алгоритм розподілу коштів стосується лише коштів, які надходять на розподільний рахунок від таких споживачів як населення, бюджетні установи, підприємства комунальної теплової енергетики.

Виходячи з цього, господарські суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що на розподільний рахунок відповідача, який був відкритий на виконання постанови Кабінету Міністрів України і Національного банку України від 13.11.1998 № 1785 "Про вдосконалення розрахунків за спожитий природний газ", надходили лише кошти від населення за газ, отриманий за договором № 06/02-2157 та кошти від бюджетних організацій за газ, отриманий за договором № 06/02-2158. Кошти від промислових підприємств за газ, отриманий за договором № 06/03-1911 від 14.05.2003, надходили на інший рахунок.

Тобто, кошти, які надходили на розподільний рахунок відповідача від населення та бюджетних установ і організацій, а в подальшому перераховані банком на консолідований рахунок позивача, мали позивачем зараховуватись в погашення боргу лише за двома договорами № 06/02-2157 від 28.12.2002 (для потреб населення) та № 06/02-2158 від 28.12.2002 (для бюджетних організацій).

Що ж до договору № 06/03-1911 від 14.05.2003 (для потреб промислових споживачів), то він не має ніякого відношення до алгоритму розподілу коштів, а тому позивач неправомірно зараховував кошти, які надійшли з розподільного рахунку відповідача на консолідований рахунок позивача, в погашення заборгованості за цим договором.

За наявності постанови Національної комісії регулювання електроенергетики України від 12.07.2000 "Про затвердження алгоритму розподілу коштів, що надходять на розподільні рахунки газозбутових підприємств Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" за поставлений природний газ" позивач не вправі був брати до уваги ті довідки відповідача про стан перерахування коштів на консолідований рахунок ДК "Газ України", в яких містяться вказівки про зарахування коштів для погашення боргу за договором постачання газу промисловим підприємствам.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що позовні вимоги за договором № 06/02-2157 від 28.12.2002 про стягнення боргу в сумі 2 913 730,72 грн. заявлені безпідставно.

Крім вимоги про стягнення основного боргу, ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" заявляла також вимоги про стягнення 532 493,03 грн. пені, 203 961,15 грн. штрафу, 1 246 155,43 грн. різниці від встановленого індексу інфляції, 301 056,64 грн. 3% річних (з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог) з посиланням на приписи ст. 214 ЦК УРСР та п. 2 ст. 625 ЦК України.

Розрахунок, зокрема інфляційних та 3% річних було проведено, у тому числі і за період, коли був чинним ЦК УРСР.

Судами встановлено, що предметом договору № 06/02-2157 від 28.12.2002, на якому ґрунтуються позовні вимоги, є постачання природного газу для потреб населення.

Суми інфляційних нарахувань на суму боргу та 3% річних згідно з розрахунком позивача, зроблено, у тому числі, за період, що передував набранню чинності ЦК України. У цей період чинний ЦК УРСР, статтею 214 якого передбачено відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов’язання у вигляді обов’язку сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три проценти річних, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів. Прикінцевими положеннями Закону України "Про внесення зміни до статті 214 Цивільного кодексу Української РСР" від 08.10.1999 № 1136-XIV, яким зазначена стаття викладена в новій редакції, передбачено, що цей Закон не поширюється на правовідносини, що виникають з прострочення виконання грошового зобов'язання, пов'язаного з оплатою населенням комунальних послуг.

Відповідно до ст. 161 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, зобов’язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону акту планування, договору, а за відсутності таких вказівок –відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна норма міститься у ст. 526 ЦК України, чинного на момент пред’явлення позову до суду.

Відмовляючи в позові в частині стягнення 203 961,15 грн. штрафу на підставі частини 2 статті 231 ГК України, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що відповідно до пункту 5 розділу ІХ "Прикінцевих положень" Господарського кодексу України, положення цього кодексу щодо відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності, а також за порушення господарського зобов’язання, застосовуються у разі, якщо ці порушення були вчинені після набрання чинності зазначеними положеннями.

Виходячи з цього, суди першої та апеляційної інстанції дійшли до висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині нарахування позивачем інфляційних втрат та 3 % річних за період, починаючи з 2004 року, а також безпідставним є нарахування пені та 7% штрафу у зв’язку з не доведенням прострочення виконання грошового зобов’язання.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов’язок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Враховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, колегія судів погоджується з висновком господарських судів про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано доказів прострочення виконання зобов’язань.

З такими висновками господарських судів попередніх інстанцій погоджується колегія суддів Вищого господарського суду України, оскільки вони відповідають матеріалам справи, встановленим судами обставинам та вимогам закону.

Доводи касаційної скарги зводяться до намагань відповідача оцінювати докази та тлумачити законодавство виключно на свою користь, тому до уваги судом не беруться. Окрім того, ці твердження спростовуються встановленими судами обставинами справи.

На підставі викладеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що відповідно до вимог ст. 43 ГПК України рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів ґрунтуються на всебічному, повному та об’єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідають нормам матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги не спростовують висновку господарських судів першої та апеляційної інстанції, у зв’язку з чим підстав для їх скасування не вбачається.

Виходячи з вищенаведеного та враховуючи, що при ухваленні рішень, суди, здійснили всебічний, повний та об’єктивний розгляд у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, надали належну правову оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам й твердженням сторін, правильно застосували норми матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для їх зміни чи скасування.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 22.11.2007 у справі № 12/6850 залишити без змін.

Головуючий, суддя С. Шевчук

Судді : Ж. Бернацька

І. Волік