ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2008 р.

№ 32/605

Вищий господарський суду України в складі колегії

суддів:

Грейц К.В. –головуючого,

Бакуліної С.В.,

Мачульського Г.М.

розглянувши касаційне подання

Заступника прокурора міста Києва

на постанову

від 16.04.2008

Київського апеляційного господарського суду

у справі господарського суду міста Києва № 32/605

за позовом

Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Державного агентства земельних ресурсів України

до

3-тя особа

Київської міської ради

ПП "Ріоні"

про

визнання недійсним рішення

за участю представників:

- позивача

не з’явились

- відповідача

не з’явились

- 3-ї особи

Ахвердян С.Г.

- прокуратури

Громадський С.О.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 23.01.2008 у справі №32/605 (суддя Хрипун О.О.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.04.2008 (колегія суддів у складі головуючого судді Мартюк А.І., суддів Зубець Л.П., Лосєва А.М.), в задоволенні позовних вимог Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Державного агентства земельних ресурсів України про визнання недійсним рішення Київської міської ради від 26.12.2002 № 206-3/366 "Про надання і вилучення земельних ділянок", яким затверджено проект відведення земельної ділянки та вирішено передати у довгострокову оренду на 25 років Приватному підприємству з іноземним капіталом "Ріоні" земельну ділянку площею 0,42 га для будівництва, експлуатації та обслуговування ресторану з благоустроєм прилеглої території на Набережному шосе, біля перетину з Дніпровським узвозом, у Печерському районі м. Києва за рахунок земель міської забудови, відмовлено.

Рішення та постанова у справі мотивовані тим, що надана спірним рішенням земельна ділянка не знаходиться в межах архітектурних охоронюваних зон, спірне рішення прийнято Київською міською радою в межах наданих повноважень та не суперечить вимогам чинного законодавства України, отже, підстави для визнання цього рішення недійсним і задоволення позовних вимог відсутні.

Не погоджуючись з рішенням та постановою у справі, Заступник прокурора міста Києва в касаційному поданні просить їх скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на те, що земельна ділянка, надана спірним рішенням, знаходиться в межах земель історико-культурного призначення, що підтверджується листом Головного управління охорони культурної спадщини від 13.08.2007 № 6001.

Розпорядженням Заступника голови Вищого господарського суду України від 24.07.2008 № 02-12.2/248 для розгляду касаційної скарги у справі призначено колегію суддів у складі: головуючого судді Грейц К.В., суддів Бакуліної С.В., Мачульського Г.М.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного та рішенні місцевого господарських судів, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційне подання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що 25.12.2002 Київська міська рада прийняла рішення № 206-3/366 "Про надання і вилучення земельних ділянок", яким затверджено проект відведення земельної ділянки Приватному підприємству з іноземним капіталом "Ріоні" для будівництва, експлуатації та обслуговування ресторану з благоустроєм прилеглої території на Набережному шосе, біля перетину з Дніпровським узвозом, у Печерському районі м. Києва, а також вирішено передати зазначеному підприємству (за умови виконання ним п.1.1 цього рішення) у довгострокову оренду на 25 років земельну ділянку площею 0,42 га для будівництва, експлуатації та обслуговування ресторану з благоустроєм прилеглої території на Набережному шосе, біля перетину з Дніпровським узвозом, у Печерському районі м. Києва за рахунок земель міської забудови.

Вважаючи, що зазначене рішення прийняте з порушенням ст. ст. 1, 32 Закону України "Про охорону культурної спадщини", ст. 13 Закону України "Про планування та забудову територій" та розпорядження Київської міської державної адміністрації № 979 від 17.05.2002 " Про внесення змін та доповнень до рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 16.07.1979 № 920", заступником прокурора м. Києва подано позов в інтересах Державного агентства земельних ресурсів України про визнання спірного рішення недійсним.

При цьому, на підтвердження своїх вимог прокурор послався на лист Головного управління охорони культурної спадщини від 13.08.2007 № 6001, яким підтверджується знаходження земельної ділянки, наданої спірним рішенням, у охоронній зоні "Києво-Печерська Лавра".

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій встановили, що надана спірним рішенням земельна ділянка не знаходиться, як вважає прокурор, в межах архітектурних охоронюваних зон, зокрема, в межах архітектурного заповідника "Комплекс пам’яток архітектури Старо-Печерської фортеці і Києво-Печерської лаври в межах оборонних споруд (вали, бастіони, флеші), а, отже, на неї не поширюється законодавчі приписи, якими обґрунтовано позов. Також, судами взято до уваги, що правомірність цільового використання зазначеної земельної ділянки, наданої в оренду ПП "Ріоні", підтверджена рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28.09.2006 у справі № 2-4286/6 за позовом Морозової Т.М. до Приватного підприємства з іноземним капіталом "Ріоні" про заборону проведення будівельних робіт і відновлення становища земельної ділянки у попередньому стані та постановою господарського суду міста Києва від 27.03.2007 у справі № 28/169-А за позовом Приватного підприємства з іноземним капіталом "Ріоні" до ГО "Київ благоустрій" Головного управління контролю за благоустроєм та зовнішнім дизайном м. Києва, Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про зобов'язання вчинити дії.

З огляду на зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про безпідставність і необґрунтованість позовних вимог, з яким слід погодитись.

Так, підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, а також порушення у зв’язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Втім, в порушення вимог ст. ст. 33, 34 ГПК України, прокурором і позивачем не доведено належними і допустимими доказами наявність підстав для визнання спірного рішення недійсним, натомість судами встановлено, що спірне рішення прийнято Київською міською радою в межах наданих повноважень та не суперечить вимогам чинного законодавства України, отже, підстави для визнання цього рішення недійсним і задоволення позовних вимог відсутні.

Крім того, колегія суддів зазначає, що не можливо вважати доведеним і факт порушення у зв’язку з прийняттям спірного рішення будь-яких прав або охоронюваних законом інтересів визначеного прокурором позивача - Державного агентства земельних ресурсів України у якості органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах щодо володіння, користування, розпорядження земельною ділянкою, наданою спірним рішенням Київської міської ради.

При цьому, правова позиція прокурора щодо визначення саме цього органу в якості позивача ґрунтується на приписах Положення про Державне агентство земельних ресурсів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.04.2007 № 614, яке діяло на момент пред’явлення позову і згідно якого зазначений центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністерство охорони навколишнього природного середовища, забезпечує реалізацію державної політики та управління у сфері регулювання земельних відносин, використання, охорони та проведення моніторингу земель, ведення державного земельного кадастру, а також міжгалузеву координацію та державне регулювання у сфері встановлення меж області, району, міста, району в місті, села і селища, а також забезпечує дотримання режиму використання земель природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, інших територій та об'єктів екомережі, що, на думку прокурора, надає цьому органові повноважень на звернення до суду з відповідним позовом, зокрема, щодо охорони земель і забезпечення особливого режиму використання земель природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення..

Однак, до повноважень цього органу земельних ресурсів не належить ні контроль за дотриманням вимог чинного земельного законодавства при використанні земель природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення,земель, ані розпорядження цими землями.

Так, відповідно до Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", Положення про Державну інспекцію з контролю за використанням і охороною земель, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2002 № 1958, і Типового положення про Управління з контролю за використанням та охороною земель у АР Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Держкомзему України від 25.09.2005 № 285, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у системі центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, зокрема, шляхом проведення перевірок дотримання органами державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності вимог земельного законодавства, використання земельних ділянок відповідно до цільового призначення покладено на Державну інспекцію з контролю за використанням і охороною земель –Держземінспекцію та її територіальні органи, адже, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 24.02.2003 № 200 "Про затвердження типових положень про територіальні органи земельних ресурсів" (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2006 №494), територіальні органи земельних ресурсів позбавлені повноважень щодо здійснення державного контролю за використанням та охороною земель.

Втім, до повноважень і цих органів з контролю за використанням і охороною земель не належить подання позовів до суду з тих чи інших питань, а, оскільки ці органи є державними органами, то згідно зі статтею 19 Конституції України вони мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Разом з тим, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель на відповідних територіях, а також розпорядження землями державної власності, в межах, визначених Конституцією і законами України, покладено на місцеві державні адміністрації (ст. 16 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", ст. ст. 17, 25, 84, 116, 118, 122, 123, п. 12 розділу Х Земельного кодексу України), до того ж, в обґрунтування своїх вимог прокурор посилався на порушення Київською міською радою при прийнятті спірного рішення розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 № 979, яким внесені зміни та доповнення до рішення Виконкому Київської міської Ради народних депутатів від 16.07.1979 № 920 "Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам'яток історії та культури в м. Києві", якими визначено межі історико-культурних заповідників і зон охорони пам'яток історії та культури на території міста Києва (додаток № 1), а також статус історико-культурних заповідників і зон охорони пам'яток історії та культури на території міста Києва (додаток № 2).

Оскільки, пред’явлення позову неналежним позивачем або в інтересах неналежного позивача унеможливлює його задоволення, колегія суддів вважає, що, за всіх інших встановлених судами попередніх інстанцій обставин безпідставності позову, розгляд такого позову не може призвести до іншого результату.

При цьому, колегія суддів відмічає, що всі наведені прокурором доводи касаційного подання, ідентичні мотивам позову і апеляційного подання, вже були предметом розгляду в судах попередніх інстанцій, їм надана належна, докладна і ґрунтовна правова оцінка, яка відповідає чинному процесуальному та матеріальному законодавству України.

Згідно ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. Тому, доводи касатора щодо переоцінки фактичних обставин справи колегією суддів касаційної інстанції не розглядаються.

Посилання касатора на лист Головного управління охорони культурної спадщини від 13.08.2007 № 6001, яким, на думку прокурора, підтверджується знаходження земельної ділянки, наданої спірним рішенням, у охоронній зоні "Києво-Печерська Лавра", не приймається до уваги колегії суддів, адже, у цьому листі йдеться про законність будівництва ресторану "Ріоні" на земельній ділянці по вул. Січневого повстання, 25, де знаходиться корпус 43 (Братські келії) заповідника "Києво-Печерська Лавра", яка дійсно включена до Переліку об’єктів культурної спадщини, однак, не має ніякого відношення до земельної ділянки на Набережному шосе, біля перетину з Дніпровським узвозом, у Печерському районі м. Києва, наданої спірним рішенням.

Наведене свідчить, що під час прийняття рішення та постанови у справі, суди попередніх інстанцій не припустились неповноти встановлення обставин справи, порушення або неправильного застосування норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а, отже, підстави для їх скасування або зміни та задоволення вимог касаційного подання відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.04.2008 у справі господарського суду міста Києва № 32/605 залишити без змін.

Касаційне подання Заступника прокурора міста Києва залишити без задоволення.

Головуючий суддя К.В.Грейц

Судді           С.В.Бакуліна

Г.М.Мачульський