ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.08 Справа № 15/48

Господарський суд Львівської області у складі:

судді Костів Т.С.

секретар Качур Ю.

за участю представників сторін:

позивача –ХХХХХХХ–представник (довіреність №32/вих від 11.02.2008 р.)

відповідача –не з’явився

розглянув матеріали позовної заяви релігійної громади Української православної церкви Київського патріархату, м. Львів, до Львівської міської ради, м. Львів, про визнання права власності на двоквартирний житловий будинок по вул. Чуваськиій в м. Львові.

Суть спору: Позовну заяву подано релігійною громадою Української православної церкви Київського патріархату, м. Львів, до Львівської міської ради, м. Львів, про визнання права власності на двоквартирний житловий будинок по вул. Чуваськиій в м. Львові загальною площею 417,1 кв.м. (літ. А-1 згідно технічного паспорту від 27.09.2007 р.).

Ухвалою господарського суду Львівської області від 01.02.2008 р. порушено провадження у справі та призначено розгляд справи на 12.02.2008 р.. Розгляд справи неодноразово відкладався з мотивів, зазначених в ухвалах суду від 12.02.2008 р., 11.03.2008 р., 25.03.2008 р., 15.04.2008 р., 27.05.2008 р..

У відповідності до ст. 75 ГПК України справа слухається за наявними у ній матеріалами. Представникам сторін роз’яснено їх права згідно зі ст. 22 ГПК України.

В судових засіданнях представник позивача позов підтримав з мотивів, зазначених у позовній заяві, обґрунтуванні позовних вимог. Ствердив, зокрема, що ухвалою Львівської міської ради від 03.11.2005 р. №2803 позивачу було погоджено місце розташування земельної ділянки для будівництва та обслуговування плебанії та надано дозвіл на виготовлення проекту відведення цієї земельної ділянки, що є одночасно дозволом на будівництво. Позивач неодноразово звертався до органів Львівської міської ради за одержанням необхідних дозволів та погоджень, однак, отримував безпідставні відмови. Внаслідок цього сталось самовільне будівництво зазначеного будинку, яке було виконано у відповідності із будівельними нормами і правилами. Самовільне будівництво не порушує прав чи інтересів інших осіб. Просить позов задовольнити.

Представник відповідачів позов заперечив з мотивів, зазначених у відзиві. Ствердив, що позивачем не було отримано необхідних довільних документів, а відтак будівництво є самовільним. Посилається на необхідність до тримання порядку, встановленого Положенням про порядок врегулювання питань самочинного будівництва в м. Львові. Просить у позові відмовити.

Розглянувши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

03.11.2005 р. ухвалою Львівської міської ради №2803 “Про погодження релігійній громаді УПЦ-КП місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки на вул. Люблінській –вул. І. Виговського у м. Львові”, позивачу було погоджено місце розташування земельної ділянки та дозволено виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 0,128 га на вул. Люблінській – Виговського в оренду терміном на 25 років для будівництва та обслуговування плебанії. Згідно із ч. 4 ст. 24 Закону України “Про планування та забудову територій”, прийняття рішення про надання земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності для розміщення об’єкта містобудування є одночасно дозволом на будівництво цього об’єкта.

Матеріалами справи підтверджується неодноразове звернення позивача до органів Львівської міської ради за отриманням у встановленому порядку необхідних дозволів. З листів Управління архітектури від 27.05.2008 р. №5-3936/2401, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 23.07.2007 р. №1.7.-5835/06 вбачається безпідставна відмова у наданні відповідних погоджень, за відсутності підстав, передбачених законами України, що суперечить ст. 19 Конституції України.

Посилання відповідача на неотримання позивачем необхідних документів, передбачених у ст. 22 Закону України “Про основи містобудування”, ст. 24 Закону України “Про планування та забудову територій”, а саме договору оренди земельної ділянки, дозволу на будівництво, дозволу на виконання будівельних робіт тощо, підтверджуються матеріалами справи та визнаються позивачем.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Факт самовільності будівництва визнаний позивачем у судових засіданнях.

З матеріалів справи вбачається, що самовільно збудований двоквартирний житловий будинок був збудований в межах земельної ділянки, вказаної в ухвалі Львівської міської ради від 03.11.2005 р. №2803, складається з цокольного поверху, першого поверху та мансарди загальною площею 417,1 кв.м., що підтверджується технічним паспортом, складеним 27.09.2007 р. Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради “Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки”. Номер будинку не присвоєний, він позначений під літ. А-1.

З технічного паспорту та проекту на відповідність будівельним нормам вбачається, що вказаний будинок є фактично завершеним будівництвом, самовільне будівництво було здійснено по проекту, який розроблено ліцензованою проектною організацією, згідно діючих проектних норм, але не погодженому, а будинок є повністю придатний для експлуатації, при умові виконання зовнішнього фасадного утеплення. Належних доказів зворотнього суду не надано.

Крім цього, в матеріалах справи відсутні докази того, що таким самовільним будівництвом порушено чиїсь права чи охоронювані законом інтереси. Відповідач на порушення його прав не посилався, доказів такого суду не подавав.

Посилання відповідача на необхідність застосування у даному випадку процедури, передбаченої Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради №406 від 06.05.2005 р. “Про затвердження Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові”, суперечить законодавству та не заслуговує на увагу. Положення, прийняті органами місцевого самоврядування, не можуть суперечити закону, який регулює відповідні відносини. Як випливає з п. 1.1. Положення паро порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові, це Положення регулює порядок розгляду питань з самочинного будівництва у м. Львові, що стосуються фізичних осіб, юридичних осіб і фізичних осіб –суб’єктів підприємницької діяльності уповноваженими на це структурними підрозділами міської ради і визначає механізм виконання прийнятих рішень. Це положення не встановлює та не може встановлювати норм, обов’язкових для застосування при розгляді справ судами.

Відповідно до ч. ч. 2, 3, 5 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Однак, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Як вбачається зі змісту ст. 376 ЦК України, можливість визнання за особою права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за рішенням суду пов’язана не лише із фактом отримання документу, передбаченого у ст. ст. 125, 126 ЗК України, який підтверджує відповідне право на земельну ділянку, а й з самим фактом відведення земельної ділянки для мети будівництва.

Вимог про знесення самовільно збудованого будинку суду не заявлялось. З матеріалів справи вбачається, що відповідач заперечує право власності позивача на самовільно збудоване майно лише з посиланням на відсутність правовстановлюючих документів, вимагаючи оформлення права власності позивачем у встановленому загальному порядку. Доказів порушення самовільним будівництвом прав інших осіб суду не надано і така можливість спростовується матеріалами справи, а саме проведенням будівництва в межах відведеної території, що призначена для будівництва та обслуговування нерухомого майна. Згідно із ст. 33 ГПК України, кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред’явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права, але й інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, передбачених у ст. 3 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити. У відповідності до ч. 2 ст. 49 ГПК України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї державне мито незалежно від результатів вирішення спору. Враховуючи, що будівництво носило самовільний характер, судові витрати підлягають покладенню на позивача. Керуючись ст.ст. 33, 34, 35, 43, 49, 55, 61,82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1.           Позов задовольнити повністю.

2.          Визнати за релігійною громадою Української православної церкви Київського патріархату, м. Львів, право власності на двоквартирний житловий будинок по вул. Чуваськиій в м. Львові загальною площею 417,1 кв.м. (літ. А-1 згідно технічного паспорту від 27.09.2007 р.).

3.           Наказ видати відповідно до ст. 116 ГПК України.

Суддя                                                                                           Костів Т.С.