ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2008 р.

№ 12/640

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Кривди Д.С.,

суддів:

Жаботиної Г.В.,

Уліцького А.М.

розглянувши касаційну скаргу

Державного підприємства "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу"

на постанову

від 19.03.08 Київського апеляційного господарського суду

у справі

№12/640

господарського суду

м. Києва

за позовом

Державного підприємства "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу"

до

Державної акціонерної компанії "Хліб України"

третя особа

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Колос"

про

стягнення 5732,80 грн.

за участю представників сторін

від позивача:

Чижов В.А., дов.

від відповідача:

Кліновська Н.В., дов.

від третьої особи:

у засідання не прибули

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" звернулось до господарського суду м. Києва з позовом до Державної акціонерної компанії "Хліб України" за участю в якості третьої особи Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Колос" про стягнення 5732,80 грн.

Позов мотивовано посиланням на обставини переходу до позивача права вимоги спірної кредиторської заборгованості внаслідок його утворення шляхом виділення зі складу відповідача з укладенням між сторонами розподільчого балансу та акту передачі-приймання дебіторської заборгованості. Зважаючи на те, що після підписання сторонами розподільчого балансу третя особа погасила спірну заборгованість перед відповідачем, у останнього виникло зобов'язання з перерахування відповідних коштів позивачеві відповідно до п. 2 підписаного сторонами акту передачі-приймання кредиторської заборгованості.

Відповідач проти позову заперечив, посилаючись на передання позивачеві згідно з постановою КМУ права вимог відповідача до дебіторів за розрахунками з оплати матеріально-технічних ресурсів у повному обсязі, оскільки метою створення позивача визначено власне організація ним роботи з повернення боргів підприємств агропромислового комплексу та їх реструктуризації та вказана передача відбулася в рамках адміністративних відносин, а не фінансово-господарської діяльності. Також відповідач послався на ненадання позивачем належних доказів погашення спірної заборгованості третьою особою.

Рішенням від 15.11.07 господарський суд м. Києва (суддя Прокопенко Л.В.) позовні вимоги задовольнив.

Рішення мотивовано застосуванням ст. 519 ЦК України та положення п. 2 підписаного сторонами акту передачі-приймання, який передбачає в разі виявлення факту проведення розрахунку дебіторів з відповідачем перерахування ним позивачеві відповідної суми коштів.

Постановою від 19.03.08 Київський апеляційний господарський суд (колегія суддів у складі: Сотнікова С.В. –головуючого, Дикунської С.Я., Дзюбка П.О.) рішення суду першої інстанції скасував, а в задоволенні позову відмовив.

Постанова мотивована помилковістю застосування до спірних правовідносин положень ст. 519 ЦК України, оскільки зобов'язання сторін щодо передачі та прийняття права вимоги до третьої особи виникли на підставі адміністративного акту внаслідок реструктуризації, а не на підставі договору про відступлення права вимоги.

Ухвалою від 09.06.08 Вищий господарський суд України порушив касаційне провадження за касаційною скаргою позивача, в якій заявлено вимоги про скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована посиланням на обставини виникнення у відповідача боргового зобов'язання перед позивачем відповідно до п. 2 акту передачі-приймання дебіторської заборгованості від 31.07.03. Також скаржник доводить, що спірні правовідносини хоча і виникли на підставі адміністративного акту, але є господарськими і до них застосовується господарське законодавство, а вказаний акт, відповідно, є правочином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, постановою Кабінету Міністрів України №690 від 15.05.03 "Про утворення державного підприємства "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" шляхом виділення зі складу Державної акціонерної компанії "Хліб України" утворено позивача та віднесено його до сфери управління Міністерства аграрної політики України.

На виконання п. 3 вказаної постанови КМУ сторони склали розподільчий баланс станом на 31.07.03 та акт приймання-передачі дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.03, що були погоджені протоколом №5 від 02.09.03 урядової комісії з реструктуризації ДАК "Хліб України", відповідно до яких до позивача перейшло право вимоги до дебіторів відповідача за розрахунками з оплати матеріально-технічних ресурсів, поставлених відповідно до постанови КМУ від 03.09.97.

Відповідно до п. 2 вказаного акту приймання-передачі в разі виявлення факту проведення повного або часткового розрахунку дебіторів з відповідачем, що зменшує суму дебіторської заборгованості, переданої позивачу за розподільчим балансом, відповідач зобов'язаний перерахувати протягом одного місяця отримані суми на рахунок позивача.

Зокрема, до позивача перейшло право вимоги до третьої особи на суму 5732,8 грн. Звертаючись з позовом у справі, позивач доводить встановлення ним обставин здійснення третьою особою після підписання сторонами розподільчого балансу розрахунків за отримані мінеральні добрива з Черкаським ОДП ДАК "Хліб України", яке діяло за договором доручення від імені відповідача, що підтверджується платіжним дорученням №89 від 22.08.03. З огляду на таке позивач вважає, що відповідач зобов'язаний перерахувати йому отримані від третьої особи кошти на підставі п. 2 акту приймання-передачі від 31.07.03.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що безпідставним є задоволення позову про стягнення боргу на підставі п. 2 акту передачі-приймання від 31.07.03, який лише фіксує факт передачі дебіторських заборгованостей на виконання п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України №690 від 15.05.03 й не свідчить про наявність між сторонами договірних правовідносин, оскільки волевиявлення сторін на вступ у зобов'язальні відносини відсутнє. За висновком суду, вказаний акт складено до розподільчого балансу, він виключно визначив перелік боржників, які передаються новоутвореному державному підприємству, та з моменту затвердження розподільчого балансу відповідач не має майнових зобов'язань перед позивачем, які припинилися після виконання відповідачем постанови КМУ №690 від 15.05.03.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна погодитися, враховуючи обставини виділу, здійсненого на виконання постанови КМУ №690 від 15.05.03 між позивачем і відповідачем відповідно до вимог ст.ст. 4, 151, 161, 162 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

З встановлених судами обставин вбачається, що відповідно до розподільчого балансу станом на 31.07.03 та акту приймання-передачі дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.03, погоджених протоколом №5 від 02.09.03 урядової комісії з реструктуризації ДАК "Хліб України", до позивача перейшло право вимоги до дебіторів відповідача за розрахунками з оплати матеріально-технічних ресурсів, поставлених відповідно до постанови КМУ від 03.09.97, а також відповідач прийняв на себе зобов'язання перед позивачем, визначені у п.п. 2, 3 вищенаведеного протоколу, який набув зобов'язальне значення для сторін у спорі.

Крім того, при розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій відповідач не спростував обставини погашення заборгованості СТОВ "Колос", а також не доводив обставини перерахування ним суми боргу позивачеві чи постачальнику міндобрив.

Суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки обставинами виникнення правовідносин між сторонами у справі та дійшов помилкового висновку про відсутність цивільно-правових відносин між позивачем і відповідачем у спірних правовідносинах, що стало наслідком ухвалення постанови, невідповідної обставинам у справі та законодавству.

Натомість, суд першої інстанції, задовольняючи позов, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача перерахованого відповідачеві боргу третьої особи в силу узгодженого між сторонами у справі зобов'язання, яке виникло у відповідності з адміністративним актом Кабінету Міністрів України –постановою №690 від 15.05.03, а також ст.ст. 4, 151, 161 ЦК УРСР та ст.ст. 6, 526, 626-629 ЦК України.

З огляду на викладене судова колегія дійшла висновку про скасування постанови суду апеляційної інстанцій як невідповідної обставинам у справі та вимогам законодавства та залишення без змін рішення суду першої інстанції. Керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, 1119-11 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу задовольнити.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.03.08 у справі №12/640 скасувати.

3. Рішення господарського суду м. Києва від 15.11.07 у справі №12/640 залишити без змін.

Головуючий                                                                                Д.Кривда

Судді                                                                                                    Г.Жаботина

А.Уліцький