ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

№

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

В. Овечкін –головуючого,

Є. Чернов

В. Цвігун

розглянув касаційну скаргу

ТОВ "Арм-сервіс"

на рішення

господарського суду Донецької області від 03.04.2008

у справі

№ 40/275пд господарського суду Донецької області

за позовом

ТОВ "Арм-сервіс"

до

регіонального відділення Фонду державного майна України в Донецькій області

про

визнання недійсним пункту договору

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Донецької області від 03.04.2008 (суддя: Є.Мєзєнцев) у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним підпункту першого пункту 5.2 договору купівлі-продажу від 05.04.2002 № 4058, визнання зобов'язань за договором припиненими внаслідок їх виконання належним чином відмовлено.

Рішення господарського суду мотивовано тими обставинами, що оскільки зміст підпункту другого п. 5.2 договору передбачає право позивача змінювати первісне призначення об'єкту, тобто не будувати в цеху солеварне та солерозмольне виробництво, тому приписам Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" суперечить не умови договору, а власне намір позивача здійснити виробництво солі. Факт порушення норм санітарних правил міг виникнути лише у тому разі, коли товариство ввело би в експлуатацію цех без зміни його первісного призначення щодо виробництва солі. До того ж, визнання судом недійсною частини Договору (підпункту пер шого пункту 5.2 Договору) без визнання Договору недійсним (неукладеним) в цілому в порядку статей 48 та 60 ЦК УРСР не є можливим, оскільки зазначена частина Договору (строк введення Цеху в експлуатацію) є його істотною обов'язковою умовою, визначеною нормами статті 19 Закону України „Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва", тому без згоди обох сторін Договору щодо зазначеної умови Договір не міг би вважатися укладеним.

Позивач в касаційній скарзі просить рішення господарського суду скасувати з підстав порушення та неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Скаржник вказує на наявність інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості судді, оскільки суддя Мєзєнцев Є.І. при розгляді іншої справи № 44/215пд між тими ж сторонами прийняв рішення, ґрунтуючись на пункті договору, який за даним позовом позивач просить визнати недійсним. Неодноразові заяви позивача про відвід судді залишені без задоволення. Місцевим господарським судом незаконно взято на себе повноваження апеляційної інстанції і відмовлено в апеляційному оскаржені ухвали від 07.02.2008. Скаржник зазначає про невідповідність висновків господарського суду викладених у резолютивній частині, обставинам, зазначеним в описовій частині рішення, так як судом зазначено, що однією із позовних вимог є визнання зобов'язань за договором припиненими внаслідок їх виконання належним чином, тоді як суд відмовив у зобов'язанні відповідача скасувати підпункт перший п. 5.2 договору № 4058 від 05.04.2002.

Скаржник вважає таким, що не відповідає ст. 19 Закону України "Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва" висновок суду про те, що введення об'єкту в експлуатацію або встановлення строків введення об'єкта в експлуатацію відноситься до істотних умов договору.

Висновки суду щодо можливості товариства змінювати первісне призначення об'єкту, тобто не будувати солеварне та солерозмольне виробництво не відповідає законодавству та не ґрунтується на фактичних обставинах справи, а на припущеннях щодо можливих дій позивача.

Позивач, купуючи об'єкт, не мав наміру змінювати його призначення, вважав, що у нього не має законодавчих перепон для введення об'єкта в експлуатацію, позивач не міг знати про невідповідність місця знаходження об'єкта нормам санітарних правил.

Сторони не скористалися правом на участь в засіданні суду касаційної інстанції.

Вищий господарський суд України у відкритому судовому засіданні дослідив матеріали справи, доводи касаційної скарги, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли щодо договору купівлі-продажу від 05.04.2002, реєстраційний № 4058, предметом якого є об'єкт незавершеного будівництва –цех по виробництву фасованої солі, рудник № 4, м. Соледар, розташованого за адресою: 84545, Донецька обл., м. Соледар, вул. Чкалова, 1а, що знаходиться на балансі державного підприємства об'єднання "Артемсіль".

В обґрунтування підстав для визнання умови договору недійсною скаржник посилається на невідповідність її законодавству, зокрема, Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", через що об'єкт, що є предметом договору, не може використовуватися за призначенням.

Статтею 48 ЦК УРСР, чинної на час укладення спірного договору, та за якою недійсною визнається угода, що не відповідає вимогам закону, встановлені загальні підстави і наслідки недійсності угод.

Правило, встановлене цією нормою, повинно застосовуватися у всіх випадках, коли угода вчинена з порушенням закону і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють спеціальні підстави та наслідки недійсності угод.

Отже, вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, зокрема: відповідність змісту договору вимогам закону.

Місцевим господарським судом зазначено, що за змістом підпункту другого пункту 5.2 Договору прямо передбачено, що Товариство у перебігу введення Цеху в експлуа тацію вправі змінювати первісне призначення зазначеного об'єкту, тобто, Товариство вправі не будувати в Цеху солеварне та солерозмольне виробництво.

Таким чином, судом обґрунтовано зазначено, що приписам статей 22, 24 Закону України „Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення'', а також згідно пунктів 5.4, Правил та додатку № 4 до Правил - суперечить не підпункт перший пункту 5.2 Догс вору, а власний намір Товариства здійснити у Цеху виробництво солі, не зважаючи протизаконність ведення подібного виробництва в Цеху, наявну (передбачену Дого ром) можливість зміни призначення Цеху та наявне право Товариства провадити Цеху виробництво, що не є шкідливим для оточуючого природного середовища та на селення міста Соледар.

Відповідно до вимог ст. 19 Закону України "Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва" встановлення терміну завершення будівництва та здачі об'єкту у експлуатацію - є однією з обов'язкових умов приватизації об'єктів незавершеного будівництва.

Касаційна інстанція зазначає, що Законом України “Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва” не передбачено порушення законодавства у процесі виконання умов договору в якості підстави до визнання договору недійсним.

Таким чином доводи скаржника щодо суперечності умов підпункту першого п. 5.2. оспорюваного договору законодавству є необґрунтованими.

Інші доводи скаржника щодо порушення господарським судом норм процесуального права в частині незаконного складу суду та необхідності відводу судді є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на обставинах, які дозволяють дійти висновку про наявність передбачених ст. 20 ГПК України підстав для відводу судді.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Рішення господарського суду Донецької області від 03.04.2008 у справі № 40/275пд господарського суду Донецької області залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Головуючий                                          В. Овечкін

судді                                          Є. Чернов

В. Цвігун