ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2008 р.

№ 2-28/8934-2007

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді

Добролюбової Т.В.

суддів

Дроботової Т.Б., Швеця В.О.

розглянувши матеріали

касаційної скарги

Державного комітету України з державного матеріального резерву

на постанову

Севастопольського апеляційного господарського суду від 19.02.08

у справі

№2-28/8934-07

за позовом

Прокурора міста Євпаторія в інтересах держави в особі Державного комітету України з державного матеріального резерву

до

Відкритого акціонерного товариства "Завод "Вимпел"

про

стягнення 119600,00 грн

Розпорядженням Заступника Голови Вищого господарського суду України від 02.07.08 №02-12.2/217, у зв’язку з відпусткою судді Гоголь Т.Г., для розгляду касаційної скарги у цій справі призначено колегію суддів у складі: Добролюбової Т.В.- головуючого, Дроботової Т.Б., Швеця В.О.

В судовому засіданні взяли участь представники:

від прокуратури: не з’явилися, належно повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги;

від позивача: Михайлець О.В. –за дов. від 04.12.07;

від відповідача: не з’явилися, належно повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги.

Прокурором міста Євпаторія у червні 2007 року заявлений позов в інтересах держави в особі Державного комітету України з державного матеріального резерву про стягнення з Відкритого акціонерного товариства "Завод "Вимпел"

доповідач: Добролюбова Т.В

119 600,00 грн збитків. Обґрунтовуючи свої вимоги прокурор вказував на те, що відповідач самовільно відпустив прокат матеріальних цінностей державного резерву, чим спричинив збитки державі. Прокурор посилався на приписи пункту 10 статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв".

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 26.11.07, ухваленим суддею Альошиною С.М., у задоволенні позовних вимог відмовлено. Суд першої інстанції вмотивовуючи рішення виходив з того, що посилання прокурора в обґрунтування своїх вимог на Закон України "Про державний матеріальний резерв" є помилковим, оскільки він був прийнятий 24.01.97, а прокат латунний був самовільно випущений в період з 1992 до 1993 року. Місцевий суд застосовуючи до даних правовідносин положення Цивільного кодексу УРСР визнав, що позивачем пропущений строк позовної давності. Судове рішення обґрунтоване приписами статей 71, 75, 76, 80 Цивільного кодексу УРСР.

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Волкова К.В. –головуючого, Гонтаря В.І., Черткової І.В., постановою від 19.02.08, перевірене рішення суду першої інстанції залишив без змін, а апеляційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву залишив без задоволення. При цьому, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про непредставлення позивачем доказів заподіяння, відповідачем, збитків від реалізації випуску прокату латунного в кількості 29,9 тонн. Водночас, суд зазначив, що положення Закону України "Про державний матеріальний резерв", якими обґрунтовує свої вимоги прокурор, встановлюють право на стягнення штрафу та пені, котрі за своєю правовою природою не є збитками.

Державний комітет України з державного матеріального резерву звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить судові рішення у справі скасувати та просить прийняти нове рішення. Обґрунтовуючи свої вимоги скаржник вказував на порушення та незастосування судами приписів пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, статей 71, 76, 83 Цивільного кодексу УРСР, частини 1 статті 268, статей 526, 599 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, постанови Пленуму Верховного суду України "Про судове рішення" від 29.12.79. На думку скаржника, судами не досліджено того, що відповідачем не забезпечено збереження матеріальних цінностей мобрезерву, тобто майна яке є державною власністю та перебуває в оперативному управлінні. Окрім цього, заявник вважає, що позовна давність, яку застосував суд, не поширюється на вимоги державних організацій про повернення майна з чужого незаконного володіння та нарахування штрафних санкцій за невиконання зобов’язань. При цьому скаржник посилається на практику Вищого господарського суду України, зокрема справи №31/227т та №42/109. Скаржник також наголошує на тому, що правовідносини в даній справі регулюються спеціальним законодавством, а саме Законом України "Про державний матеріальний резерв".

Від Відкритого акціонерного товариства "Завод "Вимпел" та Прокурора міста Євпаторія, відзивів на касаційну скаргу судом не отримано.

Вищий господарський суд України заслухавши доповідь судді Добролюбової Т.В. та пояснення присутнього у судовому засіданні представника позивача, переглянувши матеріали справи і доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами приписів чинного законодавства, відзначає наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій установлено та підтверджено матеріалами справи, що 22.12.2000 Дніпропетровською міжобласною інспекцією Державного агентства з управління державним матеріальним резервом проведена перевірка наявності та умов зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, які перебували на відповідальному зберіганні Відкритого акціонерного товариства "Завод "Вимпел". За результатами цієї перевірки складений акт від 22.12.2000, в якому відображено, що у період з 1992 до 1993 року на підставі усних розпоряджень керівництва Відкритого акціонерного товариства "Завод "Вимпел" був самовільно реалізований прокат латунний. Замість самовільно відпущеного прокату латунного в 1993 році до мобілізаційного резерву закладено бронзовий прокат в кількості 8,963 тонн, без оформлення актів ф. № 1. Закладення бронзового прокату відображено в облікових картках ф. № 4 та ф. № 3, а також в облікових звітах ф. № 12 з 1993 року. Судами також установлено, що на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України № 363-р від 23.08.05 матеріальні цінності мобілізаційного резерву ВАТ "Завод "Вимпел" розброньовані у повному обсязі та реалізовані Товариству з обмеженою відповідальністю "Востокзовнішторг” на підставі наряду Держкомрезерву України від 16.03.06 № 77/5. В цей наряд включено і бронзу у кількості 8,963 тонн. Судами також установлено, що відповідач неодноразово звертався до позивача з вимогою зарахувати прокат бронзи в кількості 8,963 тонн в рахунок використаного прокату латунного, проте, ці звернення залишені позивачем без задоволення. Предметом позову у справі є матеріально –правова вимога Прокурора міста Євпаторія заявлена в інтересах держави в особі Державного комітету України з державного матеріального резерву про стягнення з Відкритого акціонерного товариства "Завод "Вимпел" 119 600,00 грн збитків. Такий висновок судів колегія суддів визнає помилковим. Так, зміст позовних вимог включає предмет і підстави позову. Позовні вимоги обґрунтовуються певними обставинами до яких відносяться: обставини, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, які становлять предмет доказування у справі. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача і факти приводу для позову, який являє собою обставини, що підтверджують право на звернення до суду, тобто факти порушення суб‘єктивного права чи охоронюваного законом інтересу позивача. Судами першої та апеляційної інстанцій установлено факт самовільного використання відповідачем прокату латунного в період з 1992 до 1993 року. При цьому, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив, зокрема, з того, що приписи Закону України "Про державний матеріальний резерв", якими обґрунтував свої вимоги прокурор, не підлягають застосуванню до цих правовідносин, оскільки був прийнятий 24.01.97, тобто після відчуження відповідачем вказаних матеріальних цінностей. Суд апеляційної інстанції погоджуючись з рішенням місцевого суду, обмежився посиланням на недоведеність спричинення діями відповідача збитків в результаті самовільної реалізації прокату латунного та те, що приписи Закону України «Про державний матеріальний резерв», на які посилається прокурор, встановлюють право на стягнення штрафу та пені, а не збитків. Проте, з такими висновками погодитись не можна, оскільки до них суди дійшли без повного з’ясування обставин справи та застосування норм матеріального права, якими регулюються данні відносини. Так, у відповідності зі статтею 4 Господарського процесуального кодексу України рішення з господарського спору повинно прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарськими судами. Рішення має ґрунтуватися на повному дослідженні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи та якими доказами вони підтверджуються; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Згідно з висновками, викладеними в пункті 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 09.02.99 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно правових актів) дію нормативно-правового акта в часі слід розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Так, на час прийняття відповідачем на зберігання матеріальних цінностей державного резерву відносини держави зі зберігачами державного резерву регулювались Положенням про державний матеріальний резерв, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27.05.92 №280-05. Проте, суди попередніх інстанцій наведеного не врахували, норм того законодавства за якими регулюються спірні правовідносини не застосували, обмежившись посиланням на безпідставність застосування до них вимог Закону України "Про державний матеріальний резерв". Не з’ясували суди і правової природи правовідносин та не надали належної оцінки твердженням позивача про стягнення з відповідача саме вартості втраченого майна. Визнається колегією суддів помилковим і висновок судів про сплив строку позовної давності. Відповідно до статті 83 Цивільного кодексу УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, позовна давність не поширюється, зокрема: на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій або громадян; у випадках, встановлених законодавством, і на інші вимоги. На час прийняття відповідачем на зберігання матеріальних цінностей державного резерву відносини держави зі зберігачами державного резерву регулювались Положенням про державний матеріальний резерв, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27.05.92 №280-05. Пунктом 49 цього Положення передбачено, що на майнові вимоги Держкомрезерву України та його підприємств про повернення їм заборгованості, яка виникла із операцій з матеріальними цінностями держрезерву( поставка, зберігання, відпуск, переміщення) загальні та скорочені строки пред'явлення претензій та позовної давності не поширюються. Відтак, на вимоги Держкомрезерву про повернення самовільно використаних матеріальних цінностей державного матеріального резерву загальний строк позовної давності не поширюється. Наведене свідчить про те, що поза увагою судів залишилися питання, з якими пов’язане законне вирішення спору по суті. Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, а також оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати. Мотивувальна частина рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права і обов'язки сторін у спірних правовідносинах. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Переглянуті рішення цим вимогам не відповідають. Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, судові рішення у справі підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду Автономної Республіки Крим. При новому розгляді справи судові необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 19.02.08 у справі №2-28/8934-2007 і рішення Господарського суду Автономної Республіки Крим від 26.11.07 скасувати.

Матеріали справи скерувати для нового розгляду до Господарського суду Автономної Республіки Крим.

Касаційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву задовольнити частково.

Головуючий Т.Добролюбова

Судді Т.Дроботова

В.Швець