ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2008 р.

№
13/2585

Вищий
господарський  суд  України
у  складі  колегії
суддів:

головуючого

Козир
Т.П.

суддів
:

Мележик
Н.І.,  Подоляк О.А.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Шевченківського національного  заповідника

та
касаційне подання

Першого
заступника прокурора  Черкаської області

на
постанову

від
14.01.2008 р. Київського  міжобласного
апеляційного  господарського суду

у
справі

№
13/2585

за
позовом

Шевченківського
національного  заповідника (надалі
-Заповідник)

до

ПП
ОСОБА_1 (надалі -Підприємець)

про

припинення
дій та усунення  порушення

за
участю представників:

від
позивача

-  Піняк М.В.

від
відповідача

-  ОСОБА_1; ОСОБА_2

від
прокуратури

-  Івченко О.А.

В С Т А Н О В И В:

У
травні 2007 р. Заповідник звернувся до суду з позовом до Підприємця про припинення
дій, які порушують право Заповідника на постійне користування земельною
ділянкою та усунення порушення режиму території з боку Підприємця  шляхом заборони останньому здійснювати
торгівлю на території Заповідника без дотримання встановленого Заповідником
порядку здійснення такої діяльності.

В
обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем ст. 11
Закону України "Про музеї та музейну справу", ст. 30 Закону України
"Про охорону культурної спадщини", п. 3.6 Положення про Шевченківський
національний заповідник, затвердженого наказом Міністерства культури і туризму
України № 1000 від 09.12.2005 р., п. 2.11 Правил поведінки на території
Шевченківського національного заповідника в м. Каневі та вказував на те, що
відповідач здійснює торгівельну діяльність на території позивача без згоди
адміністрації Заповідника в порушення чинного законодавства, а тому така
діяльність має бути припинена. Також позивач посилався на ст. ст. 92, 95 ЗК
України та стверджував, що відповідач порушує право Заповідника щодо
самостійного постійного володіння та користування земельною ділянкою.

Рішенням
господарського суду Черкаської області від 12.06.2007 р. (суддя Скиба Г.М.)
позов задоволено: припинено дії, які порушують право Заповідника на постійне
користування земельною ділянкою, та усунено порушення режиму території з боку
Підприємця  шляхом заборони останньому
здійснювати торгівлю на території Заповідника без дотримання встановленого
Заповідником порядку здійснення такої діяльності.

Постановою
Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 14.01.2008 р.
(судді: Шевченко В.Ю., Мельник С.М., Ільєнок Т.В.) рішення господарського суду
Черкаської області від 12.06.2007 р. скасовано, в позові відмовлено.

Не
погоджуючись з постановою, Заповідник звернувся до Вищого господарського суду
України з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а рішення місцевого
господарського суду залишити без змін, мотивуючи скаргу порушенням і
неправильним застосуванням апеляційним господарським судом норм матеріального
та процесуального права.

Також,
перший заступник прокурора Черкаської області звернувся до Вищого
господарського суду України з касаційним поданням, в якому просить її скасувати
а рішення місцевого господарського суду залишити без змін, мотивуючи подання
порушенням і неправильним застосуванням апеляційним господарським судом норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши
пояснення представників учасників судового процесу, розглянувши матеріали
справи, оцінивши доводи касаційної скарги та касаційного подання, перевіривши
правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла до висновку, що
касаційна скарга та касаційне подання підлягає задоволенню частково, виходячи із
наступного.

Згідно
положень ч. 2 ст. 1115 ГПК України касаційна інстанція перевіряє
юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого
господарського суду та постанові апеляційного господарського суду.

Відповідно
до роз'яснень, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від
29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями, рішення є
законним  тоді,  коли
суд,  виконавши  всі
вимоги процесуального
законодавства  і  всебічно перевіривши обставини,  вирішив справу у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які
мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів,
розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових
вимог. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати.
Мотивувальна частина рішення повинна мати також посилання на закон та інші
нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права і
обов'язки сторін у спірних правовідносинах. Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в
судовому засіданні. Резолютивна частина рішення повинна містити чіткі та
безумовні висновки, що ґрунтуються на аналізі та оцінці фактичних обставин
викладених у його мотивувальній частині, та відповідати застосованим до спірних
відносин нормам права.

Відповідно
до приписів ст. ст. 45, 47, 43 ГПК України судові рішення
приймаються судом за результатами обговорення усіх обставин справи та за умови
здійснення за своїм внутрішнім переконанням оцінки доказів, що ґрунтується
на  всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Прийняті
у справі рішення та постанова вказаним вимогам не відповідають.

Як
вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, Заповідник є юридичною
особою. Згідно Положення про Шевченківський національний заповідник,
затвердженого наказом Міністерства культури і туризму України № 1000 від
09.12.2005 р., Заповідник є культурно-освітнім, науково-дослідним і туристичним
закладом, створеним на базі ансамблю об'єктів культурної спадщини та пам'яток
природи, пов'язаних з життям і вшануванням пам'яті Тараса Шевченка, та
призначений для здійснення їх комплексного наукового дослідження та охорони.
Заповідник занесений до Державного реєстру національного культурного надбання
України та об'єднує території історико-культурного та природно-заповідного
фонду загальною площею 45 га.

Судами
встановлено, що згідно державного акту № 52 від 09.12.2003 р. Заповіднику
надано право на постійне користування земельною ділянкою площею 37,2163
га.

Також
суди встановили, що відповідач є суб'єктом підприємницької діяльності та
здійснює торгівельну діяльність згідно патенту НОМЕР_1, виданого Канівською
ОДПІ з терміном дії патенту на протязі 2007 року. Місцем здійснення торгівлі є
місто Канів -район автостоянки біля підніжжя Тарасової гори. Відповідно до
свідоцтва від 01.04.2007 р. та довідки Канівської ОДПІ № 4312/17-012 від
19.06.2007 р., відповідач є платником єдиного податку та працює на спрощеній
системі оподаткування.

Судами
встановлено, що 16.05.2006 р. науково-методичною радою Заповідника прийняте
рішення про звільнення до 22.05.2006 р. території нижнього парку від торгових
та інших точок, діяльність яких є несумісною з діяльністю Заповідника, та
визначено порядок отримання дозволу адміністрації Заповідника на здійснення
певних видів підприємницької діяльності. Позивачем 20.05.2006 р. надіслано
відповідачу претензію № 95 з вимогою про негайне звільнення самовільно зайнятої
частини території.

Як
встановлено судами, 31.05.2006 р. Канівська ОДПІ листом № 2944/23-018
повідомила Заповідник, що з червня 2006 року будуть враховані вимоги протоколу
засідання науково-методичної ради Заповідника від 16.05.2006 р. та без дозволу
і письмового погодження з адміністрацією позивача видаватися торгові патенти і
свідоцтва про сплату єдиного податку не будуть.

Вважаючи
свої права порушеними Заповідник звернувся з позовом про припинення дій, які
порушують його право на постійне користування земельною ділянкою та усунення
порушення режиму території з боку Підприємця
шляхом заборони останньому здійснювати торгівлю на території Заповідника
без дотримання встановленого Заповідником порядку здійснення такої діяльності.

Водночас,
матеріали справи свідчать про те, що розгляд справи в судах першої та
апеляційної інстанцій не знайшов свого законного вирішення та був здійснений з
порушенням вимог процесуального законодавства.

Відмовляючи
в позові апеляційний суд посилався на те, що заявлені позивачем вимоги не
відповідають передбаченим способам захисту порушеного права.

Згідно
ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної
ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що
порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди
недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування
інших, передбачених законом, способів.

Таким
чином, вказана норма права не містить вичерпного переліку способів захисту прав
громадян та юридичних осіб на земельні ділянки.

Приймаючи
постанову апеляційний суд вказував на те, що заявлена позовна вимога про
припинення дій, які порушують право Заповідника на постійне користування
земельною ділянкою, не може бути задоволена, оскільки позивачем не вказано які
саме дії і в який спосіб мають бути припинені.

З
даним твердженням суду погодитись не можна, оскільки в позовній заяві позивач
вказав на дії відповідача, які, на його думку, порушують право на постійне
користування земельною ділянкою, а саме щодо здійснення Підприємцем торгівлі на
території Заповідника, а також просив суд заборонити Підприємцю здійснювати
торгівлю на території Заповідника.

Також,
апеляційний суд посилався на те, що позивач звернувся за захистом права,
порушення якого ще не відбулося, що суперечить ст. 1 ГПК України.

Дані
висновки суду апеляційної інстанції є не обґрунтованими, оскільки, як
вбачається з матеріалів справи, встановлено судами та не заперечується
позивачем, Підприємець займає частину території Заповідника, чим, за
твердженням позивача, порушує норми чинного законодавства.

Відповідно
до ч. 3 ст. 43 ГПК України господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення
фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Господарський
суд першої інстанції, в процесі розгляду справи не був позбавлений можливості
зобов'язати позивача уточнити позовні вимоги і тим самим  забезпечити необхідні умови для встановлення
фактичних обставин справи та правильного застосування законодавства при
вирішення даного спору.

В
силу ст. 22 ГПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами.
До прав сторін, зокрема, належать право брати участь в господарських
засіданнях; подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

При
вирішенні даного спору по суті, господарський суд першої інстанції не
забезпечив відповідачу можливості реалізувати вказані процесуальні права,
оскільки розглянув справу за відсутності повноважного представника відповідача.

Так,
ухвалою господарського суду Черкаської області від 12.05.2007 р. порушено
провадження у справі, зобов'язано сторони виконати певні дії.

Разом
з тим, частина 1 ст. 77 ГПК України передбачає, що господарський суд відкладає
в межах строків, встановлених ст. 69 ГПК України, розгляд справи, коли за
якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими
обставинами, зокрема, є нез'явлення
в  засідання  представників
сторін та неподання витребуваних доказів.

Згідно
із ч. 1 ст. 69 ГПК України спір має бути вирішено господарським судом у строк
не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. Як вбачається з
матеріалів справи, позовна заява була одержана судом 16.05.2007 р. (т. 1 а. с.
2). Тобто, на момент прийняття рішення (12.06.2007 р.) місцевий господарський
суд мав можливість відкласти розгляд справи в межах строків, встановлених ст.
69 ГПК України.

Проте,
визнавши явку представників сторін обов'язковою та витребувавши докази, які
необхідні для вирішення спору, місцевий господарський суд, незважаючи на
неподання витребуваних доказів, які необхідні для вирішення спору, та на неявку
представника відповідача у судове засідання, не маючи відомостей про належне
його повідомлення, не відклав розгляд справи в межах строку, встановленого ст.
69 ГПК України, а прийняв 12.06.2007 р. рішення, неправильно застосувавши ст.
75 ГПК України.

Розглянувши
справу за відсутності відповідача, суд першої інстанції не забезпечив йому
рівних з позивачем процесуальних прав, чим допустив порушення п. 2 ч. 3 ст. 129
Конституції України та ст. ст. 42, 43, 22, 77 ГПК
України.

В
свою чергу апеляційний господарський суд посилаючись на те, що заявлені
позивачем вимоги не відповідають передбаченим законодавством способам захисту
порушеного права та відмовляючи з цих підстав в позові фактично ухилився від
повторного розгляду справи та перегляду рішення суду першої інстанції в повному
обсязі в порушення п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. ст. 43, 99, 101
ГПК України.

Неповне
дослідження фактичних обставин та неналежне з'ясування дійсних прав і
обов'язків сторін унеможливлює правильне застосування матеріального закону, що
регулює спірні правовідносини.

Викладене
свідчить про те, що судами при розгляді справи не були достатньо враховані
вимоги законодавства. Як наслідок, прийняті у справі рішення та постанова не
відповідають ст. ст. 84, 105 ГПК України та вимогам, що викладені в постанові
Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 "Про судове
рішення" зі змінами та доповненнями.

У
зв'язку із вищевикладеним колегія суддів вважає, що приймаючи рішення та
постанову, суди надали неповну та невірну юридичну оцінку обставинам справи,
порушили і неправильно застосували норми матеріального та процесуального права,
в зв'язку з чим, враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції
(ст.1117 ГПК України), рішення та постанова підлягають скасуванню, а
справа передачі на новий розгляд місцевому господарському суду.

При
новому розгляді справи місцевому господарському суду необхідно врахувати
викладене, всебічно і повно з'ясувати та перевірити всі фактичні обставини
справи, витребувати та надати об'єктивну оцінку доказам, які мають юридичне
значення для її розгляду, вирішити спір із дотриманням норм процесуального
законодавства на підставі норм матеріального права, які підлягають застосуванню
до спірних відносин сторін.

Керуючись
ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110,
11111 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну
скаргу Шевченківського національного заповідника та касаційне подання Першого
заступника прокурора Черкаської області задовольнити частково.

Постанову
Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 14.01.2008 р. та
рішення господарського суду Черкаської області від 12.06.2007 р. у справі №
13/2585 скасувати.

Справу
передати на новий розгляд до господарського суду Черкаської області.

Головуючий,
суддя                                                                      Т. Козир

С
у д д і
Н. Мележик

О. Подоляк