ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03.09.08 р.                     Справа № 21/85

Позивач: Відкрите акціонерне товариство “Маріупольський металургійнийкомбінат ім. Ілліча” м. Маріуполь

до відповідача: Державного підприємства “Донецька залізниця” м. Донецьк

про стягнення 16 934,40грн.

Суддя Матюхін В.І.

Представники:

позивача: Сукач Т.В. - юр. за дов. № 09/4630 від 29.12.07р.

відповідача: Ігнатова Н.О. - пров. юр. за дов. № Н-01/837 від 14.03.08р.,

Відкрите акціонерне товариство “Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча” звернулося з позовом до Державного підприємства “Донецька залізниця” про стягнення 16 934,40грн.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що:

- відповідачем у першій половині травня 2007 року безпідставно застосовано наказ Міністерства транспорту та зв'язку України від 28.04.2007р. № 356 „Про затвердження Розмірів знижок до тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у власних залізничних вантажних вагонах та Коефіцієнтів, що застосовуються до тарифів Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України”, оскільки у Міністерстві юстиції України він був зареєстрований за № 458/13725в 4 травня 2007р. і набув чинності тільки з „0” годин 15.05.07р., що при оформленні перевізних документів, за якими комбінат був вантажоодержувачем, призвело до неправомірного застосування залізницею підвищених коефіцієнтів на провізну плату, в результаті чого виникла переплата на загальну суму 16 934,40грн. (в тому числі ПДВ – 2 882,40грн.);

- у період з 01.05.07р. по 15.05.07р. залізниця повинна була здійснювати нарахування провізної плати згідно чинних на час перевезень тарифів, які були встановлені Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 01.04.05р. за №91-р.

Свої вимоги комбінат обґрунтовує також ст.62 Статуту залізниць України, ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України, ст.ст.307, 311 Господарського кодексу України, ст.ст.1, 3 Указу Президента України “Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади”.

Залізниця позов не визнала і пояснила, що розрахунок плати за перевезення та пов’язані з цим послуги у період з 1.05.07р. по 15.05.07р. здійснювався залізницею за тарифами „Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України. Тарифне керівництво № 1” із застосуванням коефіцієнтів, діючих з „0” годин 01.05.07р. відповідно до наказу Міністерства транспорту та зв'язку України від 28.04.2007р. № 356, доведених телеграфною вказівкою Укрзалізниці від 28.04.07р. № 000621/ЦМ.

Також залізниця вважає, що:

- позивач не наділений правом вимагати від залізниці повернення провізної плати, оскільки безпосередньо з відповідачем не проводив розрахунки за перевезення;

- вимоги до залізниці про повернення перебору провізної плати має право подавати Платник – ТОВ “Лемтранс”;

- при розрахунку різниці між застосованими залізницею тарифами та тарифами, які на думку позивача мали б застосовуватися, останнім не вірно розраховано тарифи із застосуванням коефіцієнтів, що діяли до 01.05.07р., в результаті чого до суми позовних вимог зайво включена сума 1 209,60грн.;

- для спірних правовідносин повинен застосовуватися спеціальний строк позовної давності тривалістю 6 місяців, встановлений п.136 Статуту залізниць України та просить застосувати позовну давність.

Позивач вважає, що строк позовної давності ним не пропущений, оскільки до спірних правовідносин має бути застосована ст.315 Господарського кодексу України.

Розгляд справи закінчено 20.08.2008р.

Для підготовки та оголошення повного тексту рішення у засіданні оголошувалась перерва до 09-00 год. 03.09.2008р.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін у відкритому судовому засіданні, господарський суд встановив:

У період з 01.05.07р. по 15.05.07р. на під’їзні колії Відкритого акціонерного товариства “Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча” за залізничними накладними на групу вагонів №№ 49574149, 49574114, 49574098, 49574073, 49574067, 49574178, 49574228, 49574259, 49574264, 49574295, 49574383, 49574208, 49574439, 49574318, 49574406, 49574356, 49574324, 49574144, 49574127, 49574120, 49574101, 49574069, 49574180, 49574210, 49574225, 49574268, 49574300, 49574382, 49574418 від Відкритого акціонерного товариства “Авдіївський коксохімічний завод” надійшов вантаж (коксовий дріб’язок), одержувачем якого у перевізних документах був зазначений позивач по справі – ВАТ “Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча”.

Платником провізної плати за даними перевезеннями було Товариство з обмеженою відповідальністю “Лемтранс” (не є стороною по справі), з особового рахунку якого переліками Ясинуватського ТехПД №№ 721 за 04.05.07р., 471 за 05.05.07р., 529 за 06.05.07р., 579 за 07.05.07р., 636 за 08.05.07р., 596 за 09.05.07р., 584 за 10.05.07р., 673 за 11.05.07р., 413 за 12.05.07р., 631 за 14.05.07р. були списані кошти у загальній сумі 1 192 455,60грн. (з ПДВ) як плата за перевезення. Списані перевізником (ДП „Донецька залізниця”) з ТОВ “Лемтранс” кошти останнім на підставі договору про транспортно-експедиторське обслуговування вантажів були перевиставлені позивачеві для відшкодування.

Залізницею здійснене зайве нарахування та списання з платника перевезення провізної плати, оскільки у першій половині травня 2007р. нею застосовано наказ Міністерства транспорту та зв'язку України від 28.04.2007р. № 356 „Про затвердження Розмірів знижок до тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у власних залізничних вантажних вагонах та Коефіцієнтів, що застосовуються до тарифів Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України”, який у Міністерстві юстиції України був зареєстрований за № 458/13725в 4 травня 2007р. і набув чинності тільки з „0” годин 15.05.07р.

05.06.08р. представниками ВАТ “Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча” та ДП “Донецька залізниця” складено та підписано акт звірки розрахунків, згідно якого сума провізної плати, яка підлягала нарахуванню у спірний період відповідно до чинного на той час законодавства, за вищевказаними перевезеннями складає 1 176 730,80грн. (з ПДВ), і, як наслідок, залізницею зайве нарахована і отримана плата за перевезення у сумі 15 724,80грн.

Зважаючи на викладене, а також на те, що:

Відповідно до ст.ст.1, 3 Указу Президента України “Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади” з 1 січня 1993 року нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації та набувають чинності через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності.

Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 28.04.2007р. № 356 Державна адміністрація залізничного транспорту України (Козак В.В.) зобов’язувалась подати цей наказ на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України в установленому порядку і забезпечити своєчасне доведення цього наказу до відома вантажовідправників, вантажоодержувачів та населення України. Пізніший строк набуття чинності у ньому не зазначений.

Наказ Міністерства транспорту та зв’язку України №356 від 28.04.07р. “Про затвердження Розмірів знижок до тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у власних залізничних вантажних вагонах” був зареєстрований в Міністерстві юстиції України 04.05.07р. за №458/13725 і відповідно до ст.ст.1, 3 Указу Президента України “Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади” набув чинності тільки з „0” годин 15.05.07р.

Залізницею до набрання чинності наказу Міністерства транспорту та зв’язку України №356 від 28.04.07р. „Про затвердження Розмірів знижок до тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у власних залізничних вантажних вагонах” при оформленні перевізних документів за спірними перевезеннями, у яких ВАТ “Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча” був вантажоодержувачем, а їх експедиторське обслуговування здійснювало ТОВ “Лемтранс”, без достатніх на те правових підстав був застосований підвищений коефіцієнт на провізну плату.

Частинами 2 і 3 ст.62 Статуту залізниць України передбачено, що належні за перевезення вантажів і надання додаткових послуг платежі можуть вноситися готівкою, чеками, безготівково, якщо інше не передбачено законодавством, на станціях відправлення або передоплатою через розрахункові підрозділи залізниць. Остаточні розрахунки між залізницями і одержувачами за перевезення вантажів і надання додаткових послуг здійснюються на станціях призначення.

Відповідно до п.1.3, 1.9 Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000р. № 644 і зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2000р. за № 864/5085, остаточні розрахунки між залізницями і одержувачами за перевезення вантажів і надання додаткових послуг здійснюються на станціях призначення. При цьому до оформлення видачі вантажу одержувачу станція повинна перевірити правильність сплаченої провізної плати, отримати недобори і всі платежі, які виникли на станції відправлення або при перевезенні і на станції призначення. У тих випадках, коли станцією призначення виявлений перебір провізних платежів, останній зараховується в рахунок додаткових платежів, які виникли за даним відправленням при перевезенні. Залишок суми перебору станція призначення вказує в накладній та дорожній відомості над графою "Провізна плата". Виплата сум перебору або зарахування перебору в рахунок майбутніх платежів здійснюється фінансово-економічною службою залізниці після перевірки розміру перебору.

Господарський суд вважає, що:

- сума перебору провізної плати за зазначеними залізничними накладними складає 15 724,80грн.;

- згідно Статуту залізниць України і Правил розрахунків за перевезення вантажів остаточні розрахунки між залізницями і одержувачами за перевезення вантажів як щодо недоборів, так і щодо переборів можуть здійснюватись на станціях призначення і, як наслідок, виплата сум перебору або зарахування перебору в рахунок майбутніх платежів фінансово-економічною службою залізниці призначення має здійснюватися вантажоодержувачу;

- позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню частково у сумі 15 724,80грн.

В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Заява залізниці про застосування позовної давності судом не задовольняється, оскільки позивачем позовна давність не пропущена.

Відповідач у відзиві на позовну заяву наполягає на тому, що до спірних правовідносин відповідно до ч.2 ст.9, ч.1 ст.258 Цивільного кодексу України (ЦК), ч.5 ст.307 Господарського кодексу України (ГК) і ч.3 ст.26 Закону “Про залізничний транспорт” повинен застосовуватись 6-ти місячний строк позовної давності, встановлений ст.136 Статуту залізниць України, який позивачем пропущений.

Така позиція не відповідає чинному законодавству, оскільки:

Відповідно до ч.1 ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. ст.261 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 ЦК України законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Таким законом є, зокрема, Господарський кодекс України (далі ГК України), норми якого у регулюванні майнових відносин суб’єктів господарювання є спеціальними по відношенню до норм Цивільного кодексу України.

Частиною першою ст. 223 ГК України передбачено, що при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлено цим Кодексом.

Згідно ч.1-4 ст.315 ГК України до пред'явлення перевізникові позову, що випливає з договору перевезення вантажу, можливим є пред'явлення йому претензії. Претензії можуть пред'являтися протягом шести місяців, а претензії щодо сплати штрафів і премій - протягом сорока п'яти днів. Перевізник розглядає заявлену претензію і повідомляє заявника про задоволення чи відхилення її протягом трьох місяців, а щодо претензії з перевезення у прямому змішаному сполученні - протягом шести місяців. Претензії щодо сплати штрафу або премії розглядаються протягом сорока п'яти днів. Якщо претензію відхилено або відповідь на неї не одержано в строк, зазначений у частині третій цієї статті, заявник має право звернутися до суду протягом шести місяців з дня одержання відповіді або закінчення строку, встановленого для відповіді.

Претензію позивач в установлений ч.2 ст.315 ГК України 6-ти місячний строк від дня отримання вантажу (1-16.05.07р.) не заявив і таким чином чекати відповіді на неї сенсу не було.

Ч.4 ст.315 ГК України передбачене право позивача протягом шести місяців з 1-16.11.07р., тобто з наступного дня після сплину строку, протягом якого він міг заявити претензію, звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Позов позивачем подано до суду 29.04.08р., тобто 6-ти місячний строк, встановлений стю.315 ГК України, позивачем не пропущений.

Посилання відповідача на постанову ВСУ від 16.05.2006р. у справі № 17/160 є безпідставним, оскільки постанова винесена за матеріалами справи, права позивача у якій були порушені ще до зміни редакції ст.315 ГК України Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо досудового врегулювання спорів” 23 червня 2005 року № 2705-IV (приведення її у відповідність до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002р. № 15-рп/2002 у справі № 1-2/2002, яким встановлення обов’язкового досудового врегулювання спору визнано таким, що обмежує можливість реалізації права на судовий захист і не відповідає Конституції України).

Безпідставним є посилання залізниці і на ч.3 ст.26 Закону “Про залізничний транспорт” та ст.136 Статуту залізниць України, оскільки:

-          Статут залізниць України, ст.136 якого встановлено, що позови до залізниць можуть бути подані у 6-ти місячний термін, не є законом (є підзаконним нормативним актом), а тому з 1.01.04р. не може застосовуватись щодо строку позовної давності;

-          ч.3 ст.26 Закону “Про залізничний транспорт” спеціальна позовна давність не встановлена. Цією правовою норму тільки передбачено, що “порядок і терміни складання актів, пред'явлення і розгляду претензій та позовів визначаються Статутом залізниць України відповідно до чинного законодавства України”. Зазначена норма є відсильною правовою нормою, у той час статтею 258 ЦК України недвозначно визначено, що для окремих видів вимог законом (не законодавством, а законом) може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Твердження відповідача, що з позовом до перевізника про повернення перебору провізних платежів має звертатись тільки платник провізної плати, яким є експедитор - ТОВ “Лемтранс”, з посиланням на п.2.10 Правил розрахунків за перевезення вантажів, яким передбачено, що „усі спірні питання з розрахунків за перевезення вантажів і додаткових послуг платники регулюють безпосередньо з станціями, які нараховували платежі, і ТехПД, що провадили розрахунки і у разі недосягнення домовленості спірні питання вирішуються в претензійно-позовному порядку”, судом до уваги не взято, оскільки зазначена норма такої вимоги не містить. До того ж воно (твердження) спростовується:

- ст.62 Статуту залізниць України, якою передбачено, що остаточні розрахунки між залізницями і одержувачами за перевезення вантажів і надання додаткових послуг здійснюються на станціях призначення і

- п.1.9 Правил розрахунків за перевезення вантажів, згідно якого:

·          станція призначення виявлений перебір провізних платежів зараховує в рахунок додаткових платежів, які виникли за даним відправленням при перевезенні (такі платежі має здійснювати вантажоодержувач);

·          залишок суми перебору станція призначення вказує в накладній, яка видається вантажоодержувачу;

·          виплата сум перебору (без визначення кола осіб, кому здійснюється така виплата) або зарахування перебору в рахунок майбутніх платежів (зарахування може бути здійснене на особовий рахунок вантажоодержувача) здійснюється фінансово-економічною службою залізниці призначення.

Посилання позивача серед інших правових норм на ч.1 ст.1212 Цивільного Кодексу України, згідно якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно, на думку суду є не недостатньо обгрунтованим, оскільки провізна плата за спірними перевезеннями залізницею списувалась не безпосередньо з вантажовідправника, чи вантажоодержувача, а з експедитора - ТОВ “Лемтранс”, у зв’язку з чим Маріупольський металургійний комбінат може бути визнаний потерпілою особою тільки у випадку, коли експедитор у взаємовідносинах із залізницею діяв від імені і за рахунок комбінату. Відповідних доказів позивач суду не надав.

Судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного, ч.2 ст.9, ч.1 ст.256, ст.258 Цивільного Кодексу України, ст.307, 315 Господарського кодексу України, ст.62 Статуту залізниць України, п.1.3, 1.9 Правил розрахунків за перевезення вантажів і керуючись ст.ст. 49, 82-84, 85 Господарського процесуального Кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства „Донецька залізниця” (83000, м. Донецьк, вул. Артема, 68, п/р 508 в Укрексімбанку, МФО 334817, код ЄДПОУ 01074957) на користь Відкритого акціонерного товариства “Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча” (87504, м. Маріуполь Донецької області, вул. Левченка, 1, п/р 0044 у філії “Іллічівського головного відділення Промінвестбанку м. Маріуполь”, МФО 334442, ) 15 724,80грн. основного боргу, 157,25 грн. - відшкодування витрат по оплаті державного мита, 109,57 грн. - відшкодування витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі подання апеляційної скарги або внесення апеляційного подання - після розгляду справи апеляційною інстанцією, якщо його не скасовано.

Апеляційна скарга подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу, протягом 10 днів з дня прийняття рішення місцевим господарським судом.

Суддя

Надруковано примірників:

1– у справу;

1 – позивачу;

1 – відповідачу.

Виконала:

Тел.381-91-18