ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2008 р.

№ 5/689-07

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П.- головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Суми (далі –територіальне відділення АМК)

на рішення господарського суду Сумської області від 05.02.2008 та

постанову Харківського апеляційного господарського суду від 15.04.2008

зі справи № 5/689-07

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю “Метал-Союз плюс”, м. Суми (далі –Товариство)

до територіального відділення АМК

про визнання недійсним попереднього рішення територіального відділення АМК від 26.11.2007 № 1-пр зі справи № 02-06/63-2007.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача –Маяровської І.О., Пейкова В.П.

відповідача – Касьяна Є.М.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Сумської області від 05.02.2008 (суддя Гудим В.Д.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 15.04.2008 (колегія у складі: Івакіна В.О. - головуючий, судді Слюсарева Л.В. і Фоміна В.О.), визнано недійсним попереднє рішення територіального відділення АМК від 26.11.2007 № 1-пр зі справи № 02-06/63-2007 (далі –рішення № 1-пр). У прийнятті оскаржуваних рішень попередні судові інстанції виходили з того, що рішення № 1-пр прийнято без урахування прав та інтересів інших осіб.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України (з доповненням до неї) територіальне відділення АМК просить скасувати оскаржувані рішення та постанову попередніх судових інстанцій і припинити провадження у даній справі у зв’язку з відсутністю предмету спору. Скаргу мотивовано прийняттям оскаржуваних судових рішень з порушенням та неправильним застосуванням або незастосуванням норм матеріального і процесуального права, в тому числі статті 47 Закону України “Про захист економічної конкуренції” (далі –Закон), статей 11, 12, 13, 759, 774 Цивільного кодексу України, статей 67, 144 Господарського кодексу України, статей 43, 44 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України); скаржник вважає також, що провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 11 частини першої статті 80 ГПК України, оскільки рішення № 1-пр “втратило чинність 17 квітня 2008 року”.

У відзиві на касаційну скаргу Товариство заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, і просить касаційну скаргу задовольнити частково, залишивши зазначені судові рішення без змін, а провадження у справі припинити.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб’єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. А згідно з частиною другою статті 4 названого Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення. Відповідно ж до приписів статті 60 Закону рішення органів Антимонопольного комітету України оскаржуються до господарського суду.

У пункті 4 Інформаційного листа Верховного Суду України від 26.12.2005 № 3.2-2005 також зазначено: “Закони України можуть передбачати вирішення певних категорій публічно-правових спорів в порядку іншого судочинства (наприклад, стаття 60 Закону України “Про захист економічної конкуренції” встановлює, що заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення)”.

Отже, дана справа належить до підвідомчості господарських судів і її розгляд здійснюється за правилами ГПК України.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи і правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- 25.05.2007 Товариство придбало у ПП Лихіцького І.Я. за договором купівлі-продажу 602 метри залізничної колії, яка примикає до залізничних колій загального користування Роменської станції Полтавської дирекції залізничних перевезень СТГО “Південна залізниця”;

- Товариством укладено договори оренди з підприємствами, які бажали користуватися залізничною колією, зокрема, з ДП “Роменський лісгосп”, ТОВ “МКН “Олімп”, ТОВ “Суми-Укртех”; за умовами зазначених договорів Товариство передало в платне тимчасове користування орендарів залізничну колію;

- ТОВ “Сумивторметал” листом від 08.10.2007 № 191 звернулося до Товариства з пропозицією укласти договір на послуги по проходженню вагонів до місця їх навантаження; ВАТ “Сумивтормет” листом від 27.09.2007 № 766 звернулося до Товариства з пропозицією укласти договори на проходження і постановку напіввагонів під завантаження-розвантаження металобрухту;

- Товариство зазначає, що воно не займається наданням транспортних послуг внаслідок відсутності технічної можливості подачі вагонів і не може надавати послуги з постановки та проходження вагонів по власній колії й укладати з цього приводу будь-які договори; про відсутність такої технічної можливості ВАТ “Сумивтормет” і ТОВ “Сумивторметал” були повідомлені листами від 26.09.2007 №№ 263 і 264;

- крім того, експертним висновком установлено, що максимальна вага вантажів, які мають проходити по залізничній колії, не повинна перевищувати 1 500 тонн на місяць, “котрі повністю покриваються потребами” Товариства та підприємств –орендарів залізничної колії (а. с. 44 - 53);

- Товариством зазначається, що ВАТ “Сумивтормет” і ТОВ “Сумивторметал” до нього з пропозиціями щодо укладення договору оренди не зверталися;

- рішення № 1-пр “Про заборону вчиняти певні дії” було прийнято територіальним відділенням АМК зі справи № 02-06/63-2007 за результатами розгляду заяв ВАТ “Сумивтормет” і ТОВ “Сумивторметал”; згідно з цим рішенням:

зазначені підприємства не мають іншого шляху відправлення вантажів залізницею, як лише з використанням під’їзних залізничних колій, що належать Товариству;

названими підприємствами вантажі відправляються контрагентам на значні відстані, тому перевезення їх автотранспортом спричинить значні втрати; такий вантаж, як металобрухт, перевозити автомобільним транспортом недоцільно;

надання Товариством під’їзних залізничних колій одночасно декільком суб’єктам господарювання на підставі договорів оренди є неможливим, оскільки за нормами Цивільного кодексу України договори оренди передбачають передачу орендареві індивідуально визначеного майна, що унеможливлює передачу такого майна іншому орендареві;

в діях Товариства, які полягають у відмові в наданні послуг з користування під’їзними залізничними коліями (послуг з проходження вагонів), вбачаються ознаки порушення законодавства про захист економічної конкуренції;

Товариству заборонено вчиняти дії у вигляді відмови від надання послуг з користування залізничними під’їзними коліями;

- поданими суду матеріалами не підтверджується, що ВАТ “Сумивтормет” і ТОВ “Сумивторметал” не мають іншого шляху відправлення вантажів залізницею, як лише з використанням належних Товариству під’їзних залізничних колій, оскільки протягом всіх залізничних колій Товариства ці підприємства не мають ніяких навантажувально-розвантажувальних об’єктів (складів, майданчиків тощо); крім того, ВАТ “Сумивтормет” і ТОВ “Сумивторметал” мають можливість здійснювати відвантаження своїх вантажів безпосередньо із залізничної станції. Матеріалами справи не підтверджується також і звернення названих суб’єктів господарювання до Товариства з пропозиціями щодо укладення договорів оренди залізничної колії;

- як вбачається з пояснень сторін, рішення № 1-пр стосується залізничних під’їзних колій довжиною 86 м, які відповідно до договору оренди від 01.10.2007 № 4/10 передано в тимчасове платне користування ДП “Роменський лісгосп”; до підприємств-орендарів залізничної колії ВАТ “Сумивтормет” і ТОВ “Сумивторметал” не зверталися.

Судом апеляційної інстанції не прийнято як докази у справі документи, додані територіальним відділенням АМК до його апеляційної скарги: вимогу від 27.12.2007 № 02-10/3593, лист СТГО “Південна залізниця” від 21.01.2008 № М-08/49, які не існували на час прийняття рішення № 1-пр; крім того, інструкція про перелік дій при обслуговуванні руху на під’їзній колії, схема під’їзної колії, норма і порядок закріплення на під’їзній колії, відомості про колію та документ без назви (т. 2, а. с. 48 - 52) стосуються колишнього власника колії Лихіцького І.Я., а не Товариства. Територіальне відділення АМК не пояснило причин, з яких воно не подало зазначені документи місцевому господарського суду, і не заявило клопотання про залучення їх до матеріалів справи.

Причиною спору в даній справі стало питання про наявність або відсутність підстав для визнання недійсним рішення № 1-пр.

З установлених попередніми судовими інстанціями обставин вбачається, що зазначене рішення прийнято на підставі статті 47 Закону.

Відповідно до приписів зазначеної статті:

- у процесі розгляду справи органи Антимонопольного комітету України за поданою суб’єктом господарювання заявою про вжиття заходів для відвернення негативних та непоправних наслідків для суб’єктів господарювання внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції можуть прийняти попереднє рішення про: заборону особі (відповідачу), в діях якої вбачаються ознаки порушення, вчиняти певні дії, в тому числі про блокування цінних паперів; обов’язкове вчинення певних дій, якщо невідкладне вчинення цих дій є необхідним виходячи із законних прав та інтересів інших осіб (частина перша);

- попереднє рішення, якщо в ньому не зазначено коротший строк, втрачає чинність з дня отримання відповідачем рішення, прийнятого за результатами розгляду справи (частина четверта).

З’ясований названими судовими інстанціями зміст рішення № 1-пр свідчить, що його прийняття пов’язувалося територіальним відділенням АМК з відверненням негативних та непоправних наслідків для суб’єктів господарювання (ВАТ “Сумивтормет” і ТОВ “Сумивторметал”) внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Отже, вирішуючи спір у даній справі, попередні судові інстанції повинні були вичерпно з’ясувати обставини, які підтверджували б або, навпаки, спростовували б можливість настання для названих суб’єктів господарювання негативних та непоправних наслідків у розумінні наведеної норми Закону. Проте відповідних обставин господарські суди не з’ясували, а оцінки пов’язаних з цим доводів територіального відділення АМК (викладених у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі зі справи) не здійснили.

Крім того, частиною першою статті 59 Закону передбачено вичерпний перелік підстав для, зокрема, визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України, а саме:

неповне з’ясування обставин, які мають значення для справи;

недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими;

невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи;

порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Однак в оскаржуваних судових рішеннях, згідно з якими рішення № 1-пр визнано недійним, не зазначено жодної з цих підстав. Господарські суди послалися лише на прийняття згаданого рішення “без урахування прав та інтересів інших осіб, в даному випадку ДП “Роменський лісгосп”, який є належним орендодавцем”. При цьому вони не взяли до уваги, що: відповідну обставину згаданою статтею 59 Закону не визначено як підставу для визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України; “права та інтереси” ДП “Роменський лісгосп” взагалі не були предметом розгляду в даній справі, так само як і назване підприємство - учасником судового процесу в ній.

Таким чином, попередні судові інстанції у розгляді даної справи не з’ясували належним чином усього кола обставин, що входять до предмету доказування в ній, припустившись у зв’язку з цим неправильного застосування вимог частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43 названого Кодексу стосовно всебічного, повного і об’єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. Водночас у зв’язку з цим у Вищого господарського суду України відсутні підстави для висновку про правильність застосування названими судовими інстанціями й норм Закону, зокрема, згаданих статей 47 і 59 цього законодавчого акта.

Касаційна ж інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. Тому справа підлягає передачі на новий розгляд до суду першої інстанції. Посилання територіального відділення АМК на неможливість такої передачі “внаслідок відсутності предмету спору” та на необхідність у зв’язку з цим припинення провадження у справі не може бути прийняте Вищим господарським судом України з огляду на наведений припис частини другої статті 1117 ГПК України, який за своїм змістом забороняє касаційній інстанції встановлювати будь-які обставини справи, у тому числі пов’язані з втратою чинності рішенням № 1-пр. До того ж втрата чинності оспорюваним актом державного органу може бути підставою для припинення провадження у справі лише якщо між сторонами спору в зв’язку з цим не залишилося неврегульованих спірних питань, тим часом як з’ясування наявності чи відсутності таких питань і відповідних фактичних обставин також перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, встановити обставини, зазначені в даній справі, дати їм та доводам сторін належну правову оцінку і в залежності від встановленого прийняти законне та обґрунтоване судове рішення. За результатами нового розгляду має бути також вирішено питання щодо розподілу між сторонами судових витрат у справі.

Керуючись статтями 1117 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Сумської області від 05.02.2008 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 15.04.2008 зі справи № 5/689-07 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду Сумської області.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Б. Львов