ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2008 р.

№
16-9/444-05-12021

Вищий  господарський
суду  України  в складі колегії

суддів:

Грейц
К.В. -головуючого,
Бакуліної С.В., Глос О.І.,

розглянувши
касаційну  скаргу та касаційне подання

-
Виконавчого комітету Одеської міської ради - Заступника прокурора Одеської
області

на  постанову

від
28.02.2008

Одеського
апеляційного господарського суду

у
справі господарського суду Одеської області  № 16-9/444-05-12021

за
позовом   3-тя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору

Заступника
прокурора Суворовського району міста Одеси в інтересах держави в особі
Виконавчого комітету Одеської міської ради
Одеська міська рада

до

Суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1

про

знесення
самочинного будівництва

за
участю представників:
- від прокуратури

Попенко
О.С.

- від
відповідача

ОСОБА_2.

ВСТАНОВИВ:

Заступник
прокурора Суворовського району м. Одеси в інтересах держави в особі Виконавчого
комітету Одеської міської ради звернувся до господарського суду Одеської
області з позовом до Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 про знесення
за його рахунок самочинно побудованого кафе "Лімон", розташованого на
території КП "Гідропарк "Лузанівка".

Рішенням
господарського суду Одеської області від 28.02.2006  (суддя Бакланова Н.В.), залишеним без змін
постановою Одеського апеляційного господарського суду від 28.02.2008 (колегія
суддів у складі головуючого судді Бандури Л.І., суддів Бойко Л.І., Поліщук
Л.В.), в позові відмовлено.

Рішення та
постанова у справі мотивовані тим, що прокурор невірно визначив статус спірного
кафе, яке є малою архітектурною формою, розміщення якої для здійснення
підприємницької діяльності визначено Типовими правилами розміщення малих
архітектурних форм для здійснення підприємницької діяльності, затвердженими
наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики
України від 13.10.2000 № 227, і до цього об'єкту неможливо застосувати вимоги
нормативних актів, які регулюють порядок здійснення капітального будівництва.

Не погоджуючись
з рішенням та постановою у справі, Заступник
прокурора Одеської області в касаційному поданні та Виконавчий комітет Одеської
міської ради в касаційній скарзі просять їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне
застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального
права, зокрема, ст. ст. 4, 331, 375, 376 Цивільного кодексу України, ст. ст.
12, 14, 83, 92, 116 Земельного кодексу України, ст. ст. 10, 16, 26, 31 Закону
України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно
до розпорядження в.о. Голови судової палати Вищого господарського суду України
від 21.05.2008 № 02-12.2/170, в зв'язку з тим, що суддя Глос О.І. приступила до
виконання своїх обов'язків, розгляд касаційного подання у справі, прийнятого до
провадження ухвалою від 24.04.2008, здійснюється  колегією суддів у постійному складі:
головуючого судді Грейц К.В., суддів Бакуліної С.В., Глос О.І.

Розглянувши
касаційну скаргу та касаційне подання, перевіривши повноту встановлення
обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного та
рішенні місцевого господарських судів, колегія суддів Вищого господарського
суду України дійшла висновку, що касаційна скарга Виконавчого комітету Одеської
міської ради та касаційне подання Заступника прокурора Суворовського району м.
Одеси підлягають задоволенню частково, виходячи з такого.

Як
вбачається з матеріалів справи, 17.01.2006 Управлінням державного контролю за
використанням і охороною земель Одеського обласного управління земельних
ресурсів проведено перевірку дотримання вимого земельного законодавства, в ході
якої виявлено порушення земельного законодавства СПД ОСОБА_1, яке полягало в
використанні земельної ділянки площею 0,04 га, розташованої в гідропарку
"Лузанівка" м. Одеса, самовільно без правовстановлюючих документів в
комерційних цілях, на ній побудовано кафе "Лімон", чим порушено
вимоги статей 125,  126 Земельного
кодексу України.

Також
заступник прокурора Одеської області з посиланням на статтю 376 Цивільного
кодексу України, статтю 9 Закону України "Про архітектурну
діяльність", статті 18, 21 Закону України "Про основи
містобудування", статтю 24 Закону України "Про планування і забудову
територій" вважає, що будівництво спірного кафе здійснено на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї мети та без належного дозволу на
будівництво.

Господарськими
судами попередніх інстанцій встановлено, що надані відповідачеві дозволи на
розміщення об'єкта торгівлі та сфери послуг зі строком дії з 30.07.2002 по
30.07.2004, дозвіл на розміщення та експлуатацію об'єкта дрібнороздрібної
торгівлі № 254 дійсний з 17.06.2003 по 17.06.2004, дозволи на розміщення
об'єкта торгівлі, громадського харчування та сфери послуг дійсні з 30.07.2004
до 30.07.2005, з 30.07.2005 до 30.07.2006, висновок Управління архітектури та
містобудування виконкому Одеської міської ради щодо можливості вводу в
експлуатацію бара з літнім майданчиком №101/0 від 14.02.2002, а також договір
від 25.04.2001 № 23 на розміщення та експлуатацію торгового об'єкту, укладений
відповідачем з КП "Гідропарк "Лузанівка", свідчать, що
відповідачем побудовано одноповерховий павільйон, дворівневий літній майданчик
та танцювальний майданчик з тентовим покриттям, конструкції павільйону та
огорожа -металеві, павільйон обшито металевими листами, огорожа конструкції
майданчику -прозорий полікарбон.

З
огляду на таке, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що до цього об'єкту
не можуть бути застосовано вимоги, які регулюються положеннями про об'єкти
нерухомого майна, оскільки даний об'єкт є малою архітектурною формою, розміщення якої для здійснення підприємницької
діяльності визначено Типовими правилами розміщення малих архітектурних форм для
здійснення підприємницької діяльності, затвердженими наказом Державного
комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 13.10.2000 №
227.

Втім, висновки
судів попередніх інстанцій колегія суддів вважає суперечливими, передчасними і
такими, що не ґрунтуються на повно встановлених обставинах, які мають значення
у справі.

Колегія
суддів зауважує, що суди попередніх інстанцій, вдавшись до встановлення статусу
об'єкту, не врахували, що даний спір випливає із відносин права власності на
земельну ділянку, на якій цей об'єкт розташований.

Відповідно
до частин 1, 2, 3 статті 373 Цивільного кодексу України земля є основним
національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право
власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю
(земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Право
власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (грунтовий) шар у
межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній
знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та
глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і
споруд.

Зміст
права власності на землю визначений у статті 78 Земельного кодексу України,
згідно з частинами 1, 2, 3 якої право власності на землю - це право володіти,
користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю
набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а
також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може
перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Суб'єктами
права власності на землю, відповідно до статті 80 Земельного кодексу України,
є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності;  територіальні громади, які реалізують це
право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі
комунальної власності;  держава, яка
реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної
власності. Отже, за приписами даної, територіальна громада реалізує право
власності на землю, зокрема, через органи місцевого самоврядування.

Прокурором
подано позов, який випливає з права власності на землю, в інтересах виконкому
Одеської міської ради.

Статтею
33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначені
повноваження виконавчих органів міських рад у сфері регулювання земельних
відносин та охорони навколишнього природного середовища, приписами якої
встановлено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад
належать:

а) власні
(самоврядні) повноваження: 1) підготовка і внесення на розгляд ради
пропозицій щодо встановлення ставки земельного податку, розмірів плати за
користування природними ресурсами, вилучення (викупу), а також надання під
забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних
громад; визначення в установленому порядку розмірів відшкодувань
підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності за
забруднення довкілля та інші екологічні збитки; встановлення платежів за
користування комунальними та санітарними мережами відповідних населених
пунктів; 2) підготовка і подання на затвердження ради проектів місцевих програм
охорони довкілля, участь у підготовці загальнодержавних і регіональних програм
охорони довкілля; 3) підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо
прийняття рішень про організацію територій і об'єктів природно-заповідного
фонду місцевого значення та інших територій, що підлягають особливій охороні;
внесення пропозицій до відповідних державних органів про оголошення природних
та інших об'єктів, що мають екологічну, історичну, культурну або наукову
цінність, пам'ятками природи, історії або культури, які охороняються законом;
4) справляння плати за землю;

б)
делеговані повноваження: 1)
здійснення контролю за дотриманням земельного та природоохоронного
законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів
загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів; 2) реєстрація
суб'єктів права власності на землю; реєстрація права користування землею і
договорів на оренду землі; видача документів, що посвідчують право власності і
право користування землею; 3) координація діяльності місцевих органів земельних
ресурсів; 4) погодження питань про надання дозволу на спеціальне використання
природних ресурсів загальнодержавного значення; 5) вирішення земельних спорів у
порядку, встановленому законом; 6) вжиття необхідних заходів щодо ліквідації
наслідків надзвичайних ситуацій відповідно до закону, інформування про них
населення, залучення в установленому законом порядку до цих робіт підприємств,
установ та організацій, а також населення; 7) визначення території для
складування, зберігання або розміщення виробничих, побутових та інших відходів
відповідно до законодавства; 8) підготовка висновків щодо надання або вилучення
в установленому законом порядку земельних ділянок, що проводиться органами
виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; 9) організація і
здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою; 10) здійснення
контролю за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою;
11) створення та забезпечення функціонування місцевих екологічних
автоматизованих інформаційно-аналітичних систем, які є складовою мережі
загальнодержавної екологічної автоматизованої інформаційно-аналітичної системи
забезпечення доступу до екологічної інформації.

Проте,
господарські суди попередніх інстанцій на підставі відповідних доказів і у
встановленому законом порядку не дослідили обставин щодо наявності у позивача
власних або делегованих повноважень у спірних правовідносинах.

Крім
того, відповідно до приписів ст. ст. 116, 125, 212 Земельного кодексу України
громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування
земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність
або надання їх у користування. Приступати до використання земельної ділянки
до встановлення її між у натурі (на місцевості), одержання документа, що
посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.
Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або
землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного
користування ними, з приведенням цих ділянок у придатний для використання стан,
включаючи знесення будинків, будівель і споруд за рахунок громадян або
юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Таким
чином, з метою правильного вирішення спору у даній справі, судам попередніх
інстанцій слід було, перш за все, встановити обставини і підстави набуття
відповідачем у встановленому порядку права на використання земельної ділянки за
її цільовим призначенням, при цьому, посилання судів попередніх інстанцій на
відсутність у об'єкту, який розташований на цій земельній ділянці, статусу
капітальної будівлі, колегія суддів не вважає належно встановленою обставиною,
яка б, того ж, звільняла відповідача від дотримання вимог як наведених вище норм
земельного законодавства, так і застосованих
судами попередніх інстанцій Типових правил розміщення малих архітектурних форм
для здійснення підприємницької діяльності, затверджених наказом Державного
комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 13.10.2000 №
227 (наказ втратив чинності на підстав наказу Міністерства будівництва,
архітектури та житлово-комунального господарства України від 14.09.2006 №303),
адже, згідно вказаних Типових правил підставою для встановлення тимчасово і без
улаштування фундаменту малої архітектурної форми є дозвіл на її розміщення,
виданий органом містобудування та архітектури за умови виникнення права на
земельну ділянку, а також паспорт її прив'язки до місця розміщення
-земельної ділянки несільськогосподарського призначення, право на яку
набувається суб'єктом підприємницької діяльності відповідно до земельного
законодавства.

Відповідно
до постанови Пленуму Верховного суду України від 29.12.1976 № 11 "Про
судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи,
вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин.

Мотивувальна
частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, а також оцінку
всіх доказів. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати.
Мотивувальна частина рішення повинна мати також посилання на закон та інші
нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права і
обов'язки сторін у спірних правовідносинах.

Обґрунтованим
визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для
даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

Резолютивна
частина рішення повинна містити чіткі та безумовні висновки, що ґрунтуються на
аналізі та оцінці фактичних обставин, викладених у його мотивувальній частині,
та відповідати застосованим до спірних відносин нормам права.

Однак,
в порушення цих приписів судами попередніх інстанцій не встановлена наявність
чи відсутність обставин, які входять до предмету доказування і з якими закон
пов'язує виникнення у позивача права на позов і судовий захист, а у відповідача
права на використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та
відповідальності за порушення таких вимог закону.

Таким
чином, не встановлення судами попередніх інстанцій зазначених обставин, які
мають суттєве значення у справі, та відсутність їх правової оцінки є порушенням
вимог ч. 1 ст. 43 ГПК України, що виключає можливість висновку суду касаційної
інстанції щодо правильності застосування норм матеріального права при вирішенні
спору.

Оскільки відповідно до приписів ст. ст. 1115,
1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна
інстанція перевіряє юридичну оцінку обставин справи і не наділена
повноваженнями щодо встановлення обставин справи, колегія суддів на підставі п.
3 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України вважає за
необхідне скасувати судові акти попередніх інстанцій, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення зазначених обставин і
надання їм належної правової оцінки з врахуванням всіх вищевикладених вказівок
цієї постанови.

Керуючись
статтями 1115, 1117, 1119 - 11112
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну
скаргу Виконавчого комітету Одеської міської ради задовольнити частково.

Касаційне
подання Заступника прокурора Одеської області задовольнити частково.

Постанову
Одеського апеляційного господарського суду від 28.02.2008 у справі
господарського суду Одеської області № 16-9/444-05-12021 та рішення від
28.02.2006 у цій справі скасувати.

Справу
направити на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

Головуючий
суддя
К.В.Грейц

Судді                                                                                          С.В.
Бакуліна

О.І.Глос