ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 02/3260а

"13" серпня 2008 р.

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Пащенко А.Д., із секретарем судового засідання Давиденко В.Г., за участю прокурора відділу прокуратури Черкаської області Соколишиної Л.Б. –за посвідченням, представників: позивача: Слуцька Н.Ю. –за довіреністю, відповідача: Попівський А.С. –за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу

за позовом прокурора м. Умані в інтересах держави в особі Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до приватного підприємства „Проектсервіс”

про стягнення 4 468 грн. 50 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор міста Умані звернувся в інтересах держави в особі Міністерства праці та соціальної політики в особі позивача - Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - до господарського суду Черкаської області з позовною заявою до приватного підприємства „Проектсервіс” про стягнення з відповідача 4 468 грн. 50 коп., в тому числі 4 357 грн. 14 коп. адміністративно-господарських санкцій з тих підстав, що у відповідача в 2007 році не було зайняте інвалідом 1 робоче місце, та про стягнення 111 грн. 36 коп. пені за несвоєчасну сплату зазначених санкцій, з мотивів порушення відповідачем вимог Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Прокурор у судовому засіданні відмовилася від позову за результатами ознайомлення із поданими відповідачем доказами у справу.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала в заявленій сумі, просила задовольнити його повністю з мотивів невиконання встановленого Законом нормативу працевлаштування інвалідів, оскільки у відповідача в 2007 році не було працевлаштовано одного інваліда, в зв’язку з чим відповідач зобов’язаний був сплатити адміністративно-господарські санкції до 15.04.2008 року.

Відповідач у відзиві на адміністративний позов та представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти позову, вважаючи його безпідставним, оскільки основним видом діяльності відповідача є виконання проектно-кошторисної документації для будівництва та реєстрації об’єктів різного призначення, підприємство створило чотири робочих місця для працевлаштування інвалідів, має можливість надати комп’ютери і необхідну базу та організувати роботу інвалідів на дому; про створення вказаних робочих місць відповідач надіслав Уманському міському центру зайнятості звіт форми № 3-ПН листом від 15.03.2007 року та протягом року давав інформацію в місцевій газеті та по радіо; однак, жоден інвалід не був направлений відповідачу для працевлаштування і самостійно до відповідача не звертався, тому відповідач вважає, що він зробив все від нього залежне, а відповідно до чинного законодавства підприємство не зобов’язане шукати інвалідів та примшувати їх працювати. Крім цього, відповідач стверджує, що позов суперечить вимогам законодавства, оскільки відповідач здійснює підприємницьку діяльність на умовах, передбачених Указом Президента України про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва та звільнений від сплати внесків до Фонду, і це положення поширюється також на адміністративно-господарські санкції, заявлені в позові.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, заслухавши пояснення та доводи представників сторін, суд встановив наступне.

Заявлена прокурором відмова від позову відповідає його праву, тому приймається судом, однак, це не перешкоджає розгляду справи по суті, оскільки позивач позов підтримує.

Згідно статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій, громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю (далі - підприємства) у 2007 році встановлювався норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працювало від 8 до 25 осіб –у кількості одного робочого місця.

Відповідно до частини 2 статті 19 Закону підприємства самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Відповідно до статті 20 Закону підприємства, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інвалідів і не зайняте інвалідом.

Відповідно до частини 4 статті 20 Закону, у разі невиконання підприємством в 2007 році встановленого нормативу, воно зобов’язане було сплатити адміністративно-господарські санкції не пізніше 15 квітня 2008 року.

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги даними звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2007 рік (форма № 10-ПІ), складеного та підписаного відповідачем, у якому останній вказав, що у нього в 2007 році середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу складала 14 осіб. Отже, відповідач повинен був створити на 2007 рік 1 робоче місце для працевлаштування інвалідів. Як вбачається із матеріалів справи і визнається відповідачем, у нього в 2007 році інваліди не працювали.

Однак, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у суду відсутні підстави для стягнення із відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені, виходячи із наступного.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

У частині 3 статті 19 Закону вказано, що підприємства самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно статті 18 Закону підприємства зобов’язані: 1) виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, 2) надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, 3) звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, аналіз правових норм про захист інвалідів дає підстави стверджувати про те, що обов’язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком підбирати, шукати і працевлаштовувати інвалідів. Такий обов’язок відповідно до закону покладається на органи працевлаштування інвалідів.

Як вбачається із листа Уманського міського центру зайнятості від 23.10.2007 року № 1453, відповідач 15.03.2007 року подав до державної служби зайнятості звіт за формою № 3-ПН про наявність вакансій для осіб, що потребують соціального захисту –інвалідів за спеціальностями архітектор –1 особа, інженер-конструктор –3 особи.

Тобто, суд вважає, що відповідач виконав вимогу статті 18 Закону: виділив та створив робоче місце для працевлаштування інвалідів, надав державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, подав звіт відділенню Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у 2007 році в установлений Законом строк.

Той факт, що звіт ф. 3-ПН поданий у березні 2007 року та не подавався кожного місяця, не має значення для даної справи, оскільки подання звіту щомісяця не передбачено Законом; у звіті форми № 3-ПН відповідач надав інформацію центру зайнятості про виділені робочі місця для осіб із обмеженими фізичними можливостями і ця інформація є дійсною до моменту її скасування чи заповнення вакансій. Суду не подано доказів того, що відсутність інших звітів протягом 2007 року якимось чином вплинула на можливість направлення інвалідів на роботу. Тим більше, що у названому листі Уманського міського центру зайнятості вказано про те, що станом на 15.10.2007 року вакансія не реалізована в зв’язку з відсутністю на обліку підходящих кандидатур за даними спеціальностями.

Суду не подано також доказів направлення відповідачу інваліда для працевлаштування чи самостійного звернення інваліда до відповідача з метою працевлаштування, і не подано доказів відмови відповідачем у прийнятті інвалідів на роботу. Позивач не подав суду доказів наявності у м. Умань інвалідів, які бажали працювати, заявили про це, але не реалізували своє бажання працювати в зв’язку з відсутністю пропозицій щодо працевлаштування.

Отже, суд приходить до висновку про відсутність вини відповідача у тому, що у нього в 2007 році одне робоче місце не було зайняте інвалідом, та у невиконанні органами працевлаштування своїх обов’язків по працевлаштуванню інвалідів, оскільки адміністративно-господарські санкції –це відповідальність за порушення свого власного обов’язку, а відповідальність у даних правовідносинах не може встановлюватися без вини відповідача.

З огляду на викладене, позов задоволенню не підлягає.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що посилання відповідача на Указ Президента № 727 від 03.07.1998 року “Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва” суд вважає безпідставним, оскільки у 2007 році діяв Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", який зобов’язує підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів. У разі невиконання цієї вимоги Закон зобов’язує підприємства сплатити адміністративно-господарські санкції.

У преамбулі Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" вказано, що цей Закон визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами. В статті 4 зазначено, що діяльність держави щодо інвалідів виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціально-побутових і соціально-психологічних умов для задоволення їх потреб у відновленні здоров’я, матеріальному забезпеченні, посильній трудовій та громадській діяльності.

Тобто, вказаний Закон є спеціальним законом у регулюванні питань забезпечення соціальної захищеності інвалідів. Тому, у даних правовідносинах та у спорах Фонду соціального захисту інвалідів із підприємствами щодо стягнення адміністративно-господарських санкцій у разі невиконання підприємствами встановленого даним Законом нормативу створення робочих місць для працевлаштування інвалідів необхідно керуватися Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", незалежно від виду оподаткування підприємства, оскільки обрати певний вид оподаткування є правом підприємства чи підприємця, а виконання спеціального Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" є його обов’язком.

Однак, вказане не впливає на висновок суду по даній справі.

Адміністративний позов не підлягає задоволенню, судові витрати не стягуються.

Виходячи з викладеного, керуючись статтями 160 –163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через господарський суд Черкаської області протягом 10 днів з дня складення постанови в повному обсязі, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                          А.Д. Пащенко

Постанова складена в повному обсязі 14.08.2008 року