ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 32/6

15.02.08

За позовом           Військової прокуратури Південного регіону України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України

До           1. Міністерства оборони України

2. Підприємства матеріального забезпечення товариства з обмеженою відповідальністю «Райвел»

Про                     визнання недійсним договору № 1 від 27.03.2007

Суддя Хрипун О.О.

Представники сторін:

Від прокуратури           Безкровний А.І. –прокурора від.

Від позивача           Джерелюк Т.В. –гол.спец.відд.

Від відповідача-1           Гульпа В.С. –нач.відд.

Шеремет О.В. –пров.спец.

Від відповідача-2           Буштаков В.О. –предст.

Житенко І.О. –предст.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Військовий прокурор Південного регіону України звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі позивача з вимогами про визнання недійсним договору № 1 від 27.03.2007 інвестування реконструкції та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю та додаткової угоди б/н від 04.06.2007.

Позивач стверджує, що спірний договір та додаткова угода до нього не відповідають вимогам закону та підлягають визнанню недійсними на підставі ст. ст. 203, 215, 228 Цивільного кодексу України та ст. 27 Господарського кодексу України.

Відповідач-1 надав відзив на позовну заяву відповідно до якого позов не визнає, посилаючись на його необґрунтованість.

Відповідач-2 надав відзив на позовну заяву, в якій проти позову заперечує, оскільки умовами оспорюваного договору визначено, що здійснення будь-яких дій по будівництву та реконструкції буде розпочато тільки після оформлення усієї необхідної документації, тому вимоги законодавства на момент укладення спірних право чинів не порушено.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.03.2007 між Міністерством оборони України та Підприємством матеріального забезпечення Товариством з обмеженою відповідальністю «Райвел»укладено договір № 1 інвестування реконструкції та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону Ураїни «Про інвестиційну діяльність»інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій.

Як вбачається зі змісту п. 1.1 договору № 1 від 27.03.2007, сторони уклали договір для досягнення мети – підвищення рівня матеріально-технічного забезпечення, технологічного та медичного оснащення бази зазначеного військового шпиталю до рівня вимог світових стандартів.

Частиною 3 статті 180 Господарського кодексу України передбачено, що при укладенні господарського договору сторони зобов’язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з пунктом 1.2 договору № 1 від 27.03.2007 предметом договору є правове регулювання участі сторін у складанні, корегуванні проекту, реконструкції, модернізації, технологічному оснащенні матеріально-технічної бази військового шпиталю, розташованого на земельній ділянці площею 3,59 га по вул. Комсомольській у м. Дніпропетровську, яка перебуває у державній власності, а також здійсненні інших робіт, зокрема, будівельних, та введення об’єкту (матеріально-технічної бази шпиталю) в експлуатацію.

Пунктом 4.1 договору № 1 від 27.03.2007 сторони визначили вартість інвестиційного проекту на дату підписання, а саме: на реконструкцію об’єкту з урахуванням будівництва (надбудовою)нових поверхів з метою раціонального використання існуючих –6 253 600 дол. США по курсу НБУ на день оплати; на медичне обладнання –2 894 815 дол. США по курсу НБУ на день поставки.

Додатковою угодою № б/н від 04.06.2007 до договору № 1 інвестування реконструкції та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю від 27.03.2007 сторони уточнили вартість проекту на реконструкцію та вартість проекту на поставку медичного обладнання, а саме: вартість проекту на реконструкцію об’єкту з урахуванням будівництва (надбудовою) нових поверхів з метою раціонального використання існуючих складає 4 000 000 дол. США по курсу НБУ на день оплати, вартість проекту на поставку медичного обладнання складає 5 148 415 дол. США по курсу НБУ на день поставки.

Розділом 6 договору № 1 від 27.03.2007 відповідачі встановили частки сторін в об’єкті:

- у власності Міністерства оборони України залишається 7 620 кв.м, що складає 100% загальної площі будівель та споруд після завершення реконструкції та модернізації об’єкту без урахування звільненої робочої площі об’єкта; площа території, на якій будуть розміщені будівлі та споруди після завершення реконструкції, будівництва та модернізації об’єкту, складатиме 0,72 га;

- Підприємству матеріального забезпечення товариства з обмеженою відповідальністю «Райвел»переходять у власність вивільнені будівлі та споруди об’єкту з вбудованими та підсобними приміщеннями з прилеглою територією, що не входять в перелік об’єктів реконструкції та будівництва стосовно відповідача-1; площа земельної ділянки з будівлями і спорудами, яка не підлягає реконструкції, складатиме 2,87 га, переходить в користування інвестору і використовуватиметься за його рішенням.

Позивач вважає, що реалізація договору № 1 від 27.03.2007 та додаткової угоди № б/н від 04.06.2007 до нього призведе до незаконного відчуження нерухомого майна, що перебуває у державній власності, та незаконної зміни цільового призначення земель оборони.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог виходячи з наступного.

Як вбачається з положень ст. 5 Закону України «Про використання земель оборони»не забороняється розміщення, проектування, будівництво, реконструкція, введення в експлуатацію, експлуатація, консервація і ліквідація будівель, споруд та інших оборонних об'єктів, а встановлюється, що тільки по об’єктам, які можуть справляти прямий або опосередкований негативний вплив на земельні ресурси, розміщення, проектування, будівництво, реконструкція, введення в експлуатацію, експлуатація, консервація і ліквідація будівель, споруд та інших оборонних об'єктів здійснюються в порядку, визначеному законом. Прокурором Південного регіону України доказів на підтвердження того, що діяльність відповідачів на виконання умов договору № 1 від 27.03.2007 та додаткової угоди № б/н від 04.06.2007 до нього призведе до негативного впливу на ділянку загальною площею 3,59 га військового містечка № 7 по вул. Комсомольській у м. Дніпропетровську, не надано.

Судом не приймаються твердження позивача про те, що в результаті укладення спірного договору та угоди до нього сторонами фактично буде змінено цільове призначення земельної ділянки, що суперечить вимогам статті 20 Земельного кодексу України, з огляду на наступне.

Законом України «Про планування і забудову території»встановлено правові та організаційні основи планування, забудови та іншого використання територій.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про планування і забудову території»фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об'єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, зобов'язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міської державної адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво об'єкта містобудування.

У разі прийняття сільською, селищною чи міською радою рішення про надання земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності для розміщення об'єкта містобудування в порядку, визначеному земельним законодавством, зазначене рішення одночасно є дозволом на будівництво цього об'єкта. Дозвіл на будівництво дає право замовникам на отримання вихідних даних на проектування, здійснення проектно-вишукувальних робіт та отримання дозволу на виконання будівельних робіт у порядку, визначеному цим Законом (ч. 4, 5 ст. 24 Закону України «Про планування і забудову території»).

Частиною 14 статті 24 зазначеного закону передбачено, що дозвіл на будівництво об'єкта містобудування не дає права на початок виконання будівельних робіт без одержання відповідного дозволу Державної архітектурно-будівельної інспекції України або її територіальних органів.

Як встановлено статтею 29 Закону України «Про планування і забудову території»дозвіл на виконання будівельних робіт - це документ, що засвідчує право забудовника та підрядника на виконання будівельних робіт, підключення об'єкта будівництва до інженерних мереж та споруд, видачу ордерів на проведення земляних робіт. Дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю, які ведуть реєстр наданих дозволів.

Пунктом 3.2.6 договору № 1 від 27.03.2007 відповідачі встановили обов’язок Підприємства матеріального забезпечення товариства з обмеженою відповідальністю «Райвел»отримати дозвіл на виконання будівельно-монтажних робіт, а також вирішити усі необхідні питання, пов’язані з реконструкцією та будівництвом об’єкта, а Міністерство оборони України, в свою чергу, зобов’язане сприяти Підприємству матеріального забезпечення товариства з обмеженою відповідальністю «Райвел»у вирішенні з місцевими органами влади питань, що пов’язані з реконструкцією, будівництвом та своєчасним наданням всіх необхідних документів згідно з встановленим чинним законодавством України порядком.

Крім того, п. 7.1 договору № 1 від 27.03.2007 відповідачі передбачили, що строк реконструкції, будівництва та модернізації об’єкту буде визначено сторонами додатково після проектування і затвердження проектно-кошторисної документації та отримання дозволу на виконання відповідних робіт.

Згідно зі ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Таким чином, як вбачається з викладеного, законодавством не заборонено укладання договору на забудову земельної ділянки до оформлення у встановленому порядку зміни її цільового призначення, крім того, відповідачами договором № 1 від 27.03.2007 визначено, що здійснення будівельних робіт буде розпочато лише після оформлення усієї необхідної документації, в тому числі відносно земельної ділянки, на якій розташований об’єкт реконструкції.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про управління об’єктами державної власності»управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Статтею 4 Закону України «Про управління об’єктами державної власності»суб'єктами управління об'єктами державної власності визначено, в тому числі, міністерства.

Відповідно до Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 № 1080, Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили. Міноборони є головним (провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у сфері оборони.

Згідно з пп. 6 п. 4 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 № 1080, Міноборони відповідно до покладених на нього завдань у питаннях організації фінансової, економічної та господарської діяльності, серед іншого, здійснює управління військовим майном та проводить його інвентаризацію, а також здійснює в установленому порядку відчуження військового майна.

З урахуванням викладеного, судом не приймаються твердження військового прокурора Південного регіону України про те, що реалізація договору № 1 від 27.03.2007 призведе до незаконного відчуження військового майна, що перебуває у держаній власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Під недійсним правочином розуміють дії фізичних і юридичних осіб, які хоч і спрямовані на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов’язків, але не створюють цих наслідків, внаслідок невідповідності вчинених дій вимогам закону.

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203 ЦК України); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5ст. 203 ЦК України).

Оскільки судом встановлено, що волевиявлення відповідачів щодо укладення договору № 1 від 27.03.2007 та додаткової угоди № б/н від 04.06.2007 до нього було вільним та відповідало їх внутрішній волі, спрямоване на реальне настання правових наслідків, вчинений правочин не суперечить актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства, а також, враховуючи відсутність порушень відповідачами чинного законодавства України, відсутні підстави для застосування положень статті 215 Цивільного кодексу України.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що доводи військового прокурора Південного регіону України суперечать наявним доказам та встановленим обставинам, тому є безпідставними та необґрунтованими.

Керуючись ст. ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання та може бути оскаржене у порядку та строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя                                                                        О.О.Хрипун

Дата підписання рішення:29.02.2008