СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Постанова

Іменем України

4 серпня 2008 року

Справа № 2-2/4215-2008

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Гонтаря В.І.,

суддів                                                                      Гоголя Ю.М.,

Голика В.С.,

за участю представників сторін:

представник позивача - Міркін Антон Леонідович, довіреність № 22 від 06.08.07 - Кримське республіканське підприємство "Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства міста Сімферополя";

представник відповідача - Коновалова Олена Юріївна, довіреність № 8 від 08.01.08 - Державне підприємство "Кримські генеруючі системи";

представник відповідача - Торосян Лола Абдухалилівна, довіреність № 12 від 02.07.08, Державне підприємство "Кримські генеруючі системи";

розглянувши апеляційну скаргу державного підприємства "Кримські генеруючі системи" на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим ( суддя Толпиго В.І.) від 10.06.2008 у справі № 2-2/4215-2008

за позовом           Кримського республіканського підприємства "Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства міста Сімферополя" (вул. Гурзуфська, 5,Сімферополь,95053)

до           державного підприємства "Кримські генеруючі системи" (вул. Монтажна, 1,Сімферополь,95000)

про стягнення 466263,06 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду Автономної Республіки Крим з позовною заявою до відповідача про стягнення 466263,06грн., в тому числі основний борг в сумі 448867,66грн., інфляція в розмірі 11055,08грн., три відсотки річних в розмірі 1859,82грн., пеня в розмірі 4480,50грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між Сімферопольським виробничим підприємством водопровідно-каналізаційного господарства, правонаступником якого є Кримське республіканське підприємство "Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства міста Сімферополя" на підставі пункту 1.1 нового статуту позивача та Постанови Ради Міністрів Автономної Республіки Крим від 23.11.2005 № 540 та Державним підприємством "Кримські генеруючі системи" було укладено договір №141 від 01.11.2006 на водопостачання з комунального водопроводу та відведення стоків (водовідведення) до комунальної каналізації. На підставі зазначеного договору відповідачем споживалась вода та скидалися стоки. Однак відповідач не виконав належним чином обов'язки за даним договором щодо оплати отриманих послуг. В результаті чого за відповідачем склалася заборгованість в сумі 448867,66грн, яка відповідачем погашена не була, що стало підставою для звернення позивача до суду.

В процесі розгляду справи, представник позивача надав заяву про зменшення позовних вимог в зв'язку з частковою сплатою основного боргу відповідачем після подання позову та просив господарський суд стягнути 331367,66грн. - основного боргу, інфляцію в розмірі 11055,08грн., три відсотки річних в розмірі 1859,82грн., пеню в розмірі 4480,50грн., а також долучив до матеріалів справи копії банківських виписок від 15.04.2008 на суму 27500грн. та 30000грн. та від 27.05.2008 на суму 60000грн., а також копію акту звірки та поштового повідомлення про отримання вказаного акту звірки відповідачем.

В подальшому, представник позивача заявив про зменшення позовних вимог в частині стягнення трьох відсотків річних та інфляції та просив суд стягнути 331367,66грн. - основного боргу, інфляцію в розмірі 8910,73грн., три відсотки річних в розмірі 841,66грн., пеню в розмірі 4480,50грн., а також надав суду нові розрахунки річних та інфляційних.

Відповідач підтвердив часткову оплату основного боргу у сумі 117500грн. за рахунками, які входять до предмету даного спору, визнав залишок основного боргу (з різницею в 1800грн.).

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 10.06.2008, позов Кримського республіканського підприємства "Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства міста Сімферополя" до державного підприємства "Кримські генеруючі системи" про стягнення 466263,06грн. - задоволено частково. З державного підприємства "Кримські генеруючі системи" на користь Кримського республіканського підприємства "Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства міста Сімферополя" стягнуто 331367,66грн. - основного боргу, 8910,73грн. - інфляційних витрат, 841,66грн. - трьох відсотків річних, 4480,50грн. - пені, 4631,00грн. - державного мита та 117,20грн. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. У частині позову про стягнення 117500грн. - основного боргу, провадження у справі припинено на підставі пункту 1-1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України (у зв’язку з відсутністю предмету спору). У частині стягнення 1018,16грн. - річних та 2144,35грн. - інфляційних витрат - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, державне підприємство "Кримські генеруючі системи" звернулось з апеляційною скаргою до Севастопольського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Заявник апеляційної скарги посилається на те, що рішення господарського суду винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, зазначені позиція господарського суду є помилковою, у зв'язку з чим воно підлягає скасуванню.

Розглянувши матеріали справи повторно в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, суд встановив наступне.

Між сторонами у справі було укладено договір на водопостачання з комунального водопроводу та відведення стоків (водовідведення) до комунальної каналізації №141 від 01.11.2006, на підставі якого відповідачем проводилось споживання води та скидання стоків.

Відповідно до пункту 14.1 вказаного договору, даний договір укладено строком по 01.11.2007 включно, застосовується до відносин позивача та відповідача з дати, вказаної на першій сторінці даного договору (тобто з 01.11.2006) та вважається продовженим на один рік, якщо протягом місяця до скінчення строку не надійде заява однієї із сторін про відмову від даного договору, якщо не припинився строк дії індивідуальних питомих норм (розрахунку нормативного водоспоживання) для відповідача і якщо не припинився термін дії паспорту водного господарства.

Отже, із змісту вказаного пунктом 14.1 договору, та як вбачається з матеріалів справи, даний договір є продовженим, діючим, в судовому порядку недійсним не визнавався та безпосередньо застосовується до правовідносин сторін.

Згідно пункту 2.2 договору, позивач ("Водоканал") приймає на себе зобов'язання забезпечувати відповідача ("Абонента") питною холодною водою (ГОСТ 2874-82) при наявності води у джерелах і проводити водовідведення, а "Абонент" (відповідач) приймає на себе зобов'язання споживати вказані у цьому договорі послуги в кількості, не більше встановленого ліміту. При цьому "Абонент" приймає на себе зобов'язання своєчасно оплачувати надані йому послуги з водопостачання та водовідведення, належно експлуатувати водопровідні і каналізаційні мережі, які підключені до магістральних мереж "Водоканалу" (позивача), через які "Абоненту" проводиться подача води і проводиться водовідведення, і (або) які знаходяться на балансі "Абонента", прилади та пристрої на них згідно з даним договором, Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, Правилами прийняття стічних вод підприємств в комунальні та відомчі системи каналізації міст і селищ України, Правилами приймання стічних вод підприємств в систему каналізації міста Сімферополя, а також Правилами технічної експлуатації систем водопостачання і водовідведення.

При таких обставинах, судовою колегією встановлено, що згідно зазначеного у пункті 2.2, предметом даного договору є виключно правовідносини сторін (позивача та відповідача) щодо надання послуг водопостачання та водовідведення відповідачу та зобов'язання відповідача, зокрема, своєчасно сплачувати вказані послуги.

Згідно підпункту "а" пункту 7.1, пункту 7.2 договору, облік витраченої води та стоків визначається за показниками приладів обліку (водомірів, водолічильників), на об’єктах відповідача встановлені водоміри згідно додатку, які фіксують кількість спожитої ним води та відведених стоків.

Розрахунки за воду здійснюються згідно тарифам в розмірі за 1 м. куб. відпущеної води та за 1 м. куб відведених стоків з урахування ПДВ. Зміна тарифів на послуги водопостачання та водовідведення проводиться відповідно до пункту 1.10 Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, які затверджені Наказом Держжитлкомунгоспу України № 65 від 01.07.1994 (далі - Правила). (пункти 3.3, 4.1 Договору).

В свою чергу згідно п. 1.10 Правил тарифи на користування водою від комунальних водопроводів та приймання стічних вод до комунальної каналізації визначаються згідно з чинним законодавством України без будь-яких додаткових узгоджень з абонентом розмірів цих тарифів та термінів їх введення.

Отже, розмір тарифів, термін їх введення не погоджується з абонентом на підставі пункту 1.10 Правил. Саме така позиція висловлена в Постанові Вищого господарського суду України від 18.01.2007 у справі № 2-5/2294-2006 (2-5/5180-2005).

При цьому, відповідач з тарифами згодний, проти тарифів не заперечував.           Нарахування за надані послуги проводилось відповідно до встановлених тарифів.

На оплату спожитих відповідачем послуг з водовідведення та водопостачання за вищевказаним Договором позивач виставив рахунки № 141 від 22.01.2008 на суму 128308,36грн., № 141 від 20.02.2008 на суму 143326,27грн., № 141 від 18.03.2008 на суму 177233,03грн. Всього було виставлено рахунків відповідачу на суму 448867,66грн. На вищевказаних рахунках стоїть підпис з боку абонента (відповідача) про згоду з сумами спожитих послуг та їх обсягом. Зазначені рахунки отримані відповідачем в день їх виписки, що підтверджується відмітками відповідача на даних рахунках про їх отримання у зазначенні дати.

Також на підтвердження обсягів спожитої води та водовідведення складені акти від 15.01.2008, від 18.02.2008, від 17.03.2008, в яких вказані показання водолічільників, якими зафіксовано факт отримання відповідачем послуг.

Згідно пункту 4.2.1 договору, в редакції Протоколу узгодження розбіжностей до цього договору встановлено, що оплата проводиться шляхом внесення авансового платежу на розрахунковий рахунок водоканалу в розмірі 35% від вартості спожитих послуг за попередній місяць (який був перед звітним). Авансовий платіж вноситься "Абонентом" до 15 числа звітного місяця. Остаточний розрахунок за отримані послуги з водопостачання та водовідведення проводиться протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання "Абонентом" виставленого "Водоканалом" рахунку за спожиті послуги. Звітним місяцем вважається місяць, в якому безпосередньо надавались послуги за даним договором.

Однак, відповідачем оплата за вказаним договором та виставленими рахунками належним чином не проводилась.

Як вбачається з матеріалів справи, сам відповідач у власному клопотанні № 527 від 09.06.2008 визнав основний борг за послуги спожиті з 17.12.2007 - по 17.03.2008 перед позивачем в сумі 329567,66грн. (тобто на 1800 грн. менше ніж уточнив позивач). Різницю в розмірі 1800грн. відповідач не визнав, мотивуючи це тим, що згідно пункту 6.5.9 договору в редакції Протоколу узгодження розбіжностей при перерахуванні відповідачем 60000грн. і більше на місяць позивач повинен сплатити йому 3 % за перерахування грошових коштів.

На думку судової колегії, погодитися зі зменшенням основного боргу ще на 1800грн. не можна, оскільки відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України та статті 601 Цивільного кодексу України відповідач з позивачем заліку на суму 1800грн. згідно пункту 6.5.9 договору не проводив, будь-якого листа про залік зустрічних однорідних вимог на суму 1800грн. та доказів його направлення позивачу та отримання позивачем відповідач суду не надав.

Також, в підтвердження прийнятих на себе зобов'язань (визнання боргу) за вищезазначеним договором на водопостачання та водовідведення, після подання позову, відповідачем було сплачено 15.04.2008 - 30000грн. з призначенням платежу "за рахунком № 141 від 22.01.2008" та 27500грн. з призначенням платежу "за рахунком №141 от 20.02.2008", а також 27.05.2008 60000грн. з призначенням платежу "за рахунком № 141 від 18.03.2008". Всі вказані рахунки входять до предмету даного спору. Загалом відповідачем сплачено 117500грн. на часткове погашення основного боргу за даними рахунками.

Факт часткової оплати заборгованості в сумі 117500грн. підтверджується самим відповідачем з посиланням на конкретні платіжні доручення.

Отже, судова колегія робить висновок про те, що в частині стягнення 117500грн. - основного боргу провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1-1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку з відсутністю предмету спору.

При таких обставинах, сума основного боргу відповідача станом на 10.06.2008 з урахуванням часткової оплати після звернення позивача з позовом складає 331367,66грн.

Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено поняття зобов'язання та підстави його виникнення. Зобов'язанням є правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів.

Відповідно до статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином у встановлені строки відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Зобов’язання припиняється, зокрема, виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Посилання відповідача в апеляційній скарзі, на те, що, на його думку, зазначений договір № 141 від 01.11.2006 на водопостачання та водовідведення є змішаним та містить елементи договору комісії (фактично ніби - то є договором комісії), а тому відповідач не може нести відповідальність за невиконання умов договору (своєчасну оплату) третіми особами (населення селища ГРЕС), а також, що фактично безпосередніми споживачами послуг водопостачання та водовідведення за вказаним договором є населення селища ГРЕС, судова колегія вважає неспроможними та не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1011 Цивільного кодексу України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів (угод) від свого імені, але за рахунок комітента.

В договорі № 141 від 01.11.2006 на водопостачання з комунального водопроводу і відведення стоків (водовідведення) в комунальну каналізацію не міститься жодної умови відносно того, що Кримське республіканське підприємство "Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства міста Сімферополя" дає державному підприємству "Кримські генеруючі системи", будь-яке доручення на укладення яких-то правочинів (угод) з третіми особами за рахунок Кримського республіканського підприємства "Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства міста Сімферополя". Отже, відсутні істотні умови договору комісії, передбачені законом. Навпаки, предмет вказаного договору на водопостачання та водовідведення (пункт 2.2), як зазначено вище, передбачає, що одна сторона - Кримське республіканське підприємство "Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства міста Сімферополя" ("Водоканал") приймає на себе зобов'язання забезпечувати другу сторону - державне підприємство "Кримські генеруючі системи" ("Абонента") питною холодною водою і проводити водовідведення, а відповідач (абонент) приймає на себе зобов'язання своєчасно сплачувати надані йому послуги з водопостачання та водовідведення.

Також, згідно протоколу узгодження розбіжностей, підписаного сторонами, була відхилена редакція пункту 6.5.9 відповідача щодо перерахування саме комісійної винагороди в розмірі 3% від перерахованої суми за збирання грошових коштів і підписана узгоджена редакція пункту 6.5.9.                     Узгодженою сторонами редакції пункту 6.5.9 (остання крайня колонка Протоколу узгодження розбіжностей) закріплено, що в разі перерахування відповідачем грошових коштів в якості оплати за цим договором в розмірі 50000грн. на місяць, позивач виплачує відповідачу 3 % від фактично отриманої суми на свій поточний рахунок. Але в узгодженій сторонами редакції пункту 6.5.9 договору не передбачено того, що позивач дає відповідачеві будь-яке доручення на укладення будь-яких правочинів від свого імені за рахунок позивача.

При таких обставинах, розцінювати цю умову (погоджену редакцію пункту 6.5.9 договору), як умову договору комісії не можна, оскільки вона передбачених статтею 1016 Цивільного кодексу України, умов договору комісії не містить.

Винагорода за перерахування грошових коштів згідно пункту 6.5.9 Договору № 141 на водопостачання з комунального водопроводу і відведення стоків (водовідведення) в комунальну каналізацію в погодженій редакції Протоколу узгодження розбіжностей не є комісійною винагородою і не визначається в якості саме комісійної винагороди в даному договорі. Тобто це лише захід стимулювання відповідача платити і не більше того.

На підставі висловленого, можна зробити висновок, що вищезазначений договір на водопостачання та водовідведення не є договором комісії згідно статті 1011 Цивільного кодексу України, а є договором на надання послуг водопостачання та водовідведення згідно статті 901 Цивільного кодексу України, оскільки послуга з відчищання, транспортування води по мережам позивача до мереж відповідача, а також приймання стоків до каналізаційних мереж позивача споживається в процесі їх надання.

Частиною 3 статті 180 Господарського кодексу України, "Істотні умови господарського договору" встановлюється, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Отже така умова, як предмет договору є істотною умовою будь якого господарського договору.

Згідно частині 4 статті 180 Господарського кодексу України, умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Відповідно до частини 2 статті 180 Господарського кодексу України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Як було вказано вище, у вищеназваному договорі на водопостачання та водовідведення немає істотних умов договору комісії, передбачених статтею 1011 Цивільного кодексу України (доручення позивача відповідачеві укладати будь-які правочини з третіми особами від імені відповідача та за рахунок позивача), частиною 3 статті 180 Господарського кодексу України (немає в предметі договору умов договору комісії), тому він не є укладеним в якості договору комісії, отже не є змішаним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами вищевказаного договору (пункт 1.1) на водопостачання та водовідведення є виключно дві юридичних особи - суб'єкти господарської діяльності. Ніяких інших суб'єктів (громадян, населення) в якості сторін цього договору не існує, він такими особами не підписаний. Відповідач лише споживає воду для власних потреб своїх адміністративних, виробничих будівель та територій (господарсько-побутові потреби) та для потреб для подальшого надання послуг водопостачання та водовідведення населенню на території селища ГРЕС.

Згідно частині 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є угода двох або більше сторін, що направлена на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочини (в тому числі двосторонні правочини - договори) вважаються вчиненими у письмовій формі, якщо вони підписані їх сторонами. Правочин, що вчиняється юридичною особою , підписується особою, уповноваженою на це установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, і засвідчується печаткою.

Згідно частині 1 статті 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Окрім того, згідно частині 1 статті 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З вищенаведених норм чітко вбачається, що будь-який договір (як в формі єдиного документу, так і укладений шляхом обміну листами) це завжди угода між конкретними сторонами такого договору, яка підписується цими сторонами (два підписи), коли єдиний документ, а також підписується сторонами (два підписи на двох документах - оферта, акцепт), а для юридичних осіб (як господарюючих суб'єктів, так і не господарюючих) ще додатково посвідчений печатками сторін.

Як вказано вище в договорі на водопостачання та водовідведення № 141 від 01.11.2006 немає жодних інших підписів та/або печаток інших осіб, крім підписів та печаток безпосередніх сторін цього договору: позивача і відповідача у цій справі.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Проте відповідач порушує зазначену норму, не виконує належним чином умови вказаного договору, зокрема по своєчасній сплаті за послуги водопостачання та водовідведення.

Таким чином, у частині стягнення основного боргу в розмірі 331367,66грн. за договором на водопостачання з комунального водопроводу та відведення стоків (водовідведення) до комунальної каналізації, позов обґрунтований, підтверджується матеріалами справи та підлягає задоволенню.

Окрім вимоги про стягнення основного боргу позивачем також заявлена вимога про стягнення пені в розмірі 4480,50грн., яка підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до підпунктів 4.2.1, 11.1.1 договору в редакції Протоколу узгодження розбіжностей остаточний розрахунок за послуги водопостачання та водовідведення здійснюється відповідачем в триденний строк з моменту отримання рахунку на оплату спожитих послуг. Після спливу зазначеного строку відповідачеві нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, яка діяла в період прострочення, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення до повного погашення заборгованості. Розмір пені в сумі 4480,50грн. нарахований позивачем відповідно до вказаних пунктів договору, не перевищує передбаченого Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань" максимального розміру пені та нарахування її проведено з дотриманням шестимісячного строку передбаченого частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, а тому вона підлягає стягненню з відповідача.

Також позивачем заявлено вимоги про стягнення інфляційних та річних.

Позивачем були надані нові розрахунки річних та інфляційних, відповідно до яких він зменшив розмір річних та інфляції та просив господарський суд стягнути з відповідача річні у розмірі 841,66грн та інфляційні у розмірі 8910,73грн., у цій частині позов також обґрунтований та підлягає задоволенню, оскільки відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, що прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не передбачений договором або законом.

У частині стягнення річних у розмірі 1018,16грн та інфляційних у розмірі 2144,35грн., судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у позові, у зв’язку з тим, що ця сума помилково нарахована позивачем, що підтверджується його новим розрахунком.

Заявник апеляційної скарги посилається також на порушення господарським судом норм процесуального права, які виразились в тому, що господарським судом не була призначена технічно-економічна експертиза, на проведення якої наполягав відповідач. Стосовно цього, судова колегія звертає увагу на те, що питання про призначення експертизи господарський суд вирішує за своєю ініціативою. В даному випадку, спір виник у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором № 141 від 01.11.2006, на думку судової колегії для вирішення вказаного питання не потребується спеціальних знань.

Оскільки позивач зменшив суму вимог щодо стягнення інфляції та трьох відсотків річних, то відповідно державне мито на суму такого зменшення та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на позивача згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України та абзацу 2 підпункту 4.2 пункту 4 Роз'яснень Вищого арбітражного суду України №02-5/78 від 04.03.1998 (із змінами внесеними рекомендаціями Вищого господарського суду України № 04-5/103 від 31.05.2007). В іншій частині витрати по оплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на відповідача згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, оскільки сума боргу у розмірі 117500грн. була сплачена відповідачем у період з 15.04.2008 по 27.05.2008, тобто після звернення позивача з позовом до суду, тому що відповідно до штампу на конверті позивач звернувся з позовом до суду 31.03.2008.

На підставі висловленого, судова колегія вважає, що рішення господарського суду прийнято при правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим підстав для задоволення апеляційної скарги не існує.

Керуючись статтями 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 10.06.2008 у справі № 2-2/4215-2008 залишити без змін.

Апеляційну скаргу державного підприємства "Кримські генеруючі системи" залишити без задоволення.

Головуючий суддя                                                  В.І. Гонтар

Судді                                                                                Ю.М. Гоголь

В.С. Голик