ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2008 р.

Справа № 3-17/2-08-26

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Мирошниченко М. А.

суддів: Бєляновського В. В., Шевченко В. В.

при секретарі - Волощук О.О.,

за участю представників:

позивача –Кірічек С.В.,

відповідача –не з'явився,

3- ї особи - яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні позивача– Тіхонов Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу Одеської залізниці, м. Одеса

на рішення господарського суду Одеської області від 18.03.2008 р.

у справі №3-17/2-08-26

за позовом Одеської залізниці, м. Одеса

до Одеської міської ради, м. Одеса

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача –Міністерство транспорту та зв'язку України, м. Київ

про визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

24.12.2007 року (вх. №12069) у господарському суді Одеської області Одеською залізницею ( Далі-Позивач) пред'явлено позов до Одеської міської ради (Далі -Відповідач) про визнання права власності за державою в особі Міністерства транспорту та зв'язку України на гараж для легкового автомобілю загальною площею 18,3 кв.м., який знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Заньковецької, 9 (а. с. 3-6). Свої вимоги він мотивував наступним.

Частиною 5 ст. 22 Господарського кодексу України передбачено, що держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб'єктів господарювання, які належать до цього сектору і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління. Право господарського відання і оперативного управління становлять основу правового режиму майна державних юридичних осіб. Право господарського відання згідно із ч. 1 ст. 136 Господарського кодексу України є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Відповідно до п. 1 свого Статуту Позивач є статутним державним підприємством, яке підпорядковане Державній адміністрації залізничного транспорту України, та входить до сфери управління Міністерства транспорту та зв'язку України. Згідно ч. 3 ст. 73, ч. 2 ст. 74 Господарського кодексу України, майно Позивача є державною власністю і закріплене за ним на праві господарського відання. Відповідно до ст.ст. 3, 4 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" Міністерство транспорту та зв'язку України є суб'єктом управління майном, що закріплене за Позивачем на праві господарського відання. Пунктом 1.1. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, яке затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/6 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 28.01.2003 року), передбачено, що дане Положення визначає порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно в Україні та спрямоване на забезпечення визнання та захисту цих прав. Речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави в особі органів, уповноважених управляти державним майном, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та п. 1.5 Положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, підлягають обов'язковій державній реєстрації. Згідно з ч.8 ст. 3 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень проводиться місцевим органом державної реєстрації прав того реєстраційного (кадастрового) округу, в якому розміщена нерухомість або більша за площею її частина. Реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють комунальні підприємства бюро технічної інвентаризації. Пунктом 1.4. Положення визначено, що реєстрація прав власності на нерухоме майно - це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв'язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об'єктів нерухомого майна на підставі правовстановлюючих документів. Державна реєстрація прав власності, інших речових прав на нерухомість, їх обмежень, правочинів щодо нерухомого майна або відмова в такій реєстрації безпосередньо здійснюється державним реєстратором прав, що є працівником БТІ, у межах своїх повноважень (п. 2 ст. 8 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", п. 1.12 Положення). Відповідно до ст. 19 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є у т. ч. інші акти органів державної влади або органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом. Згідно з п. 3.5. Положення, реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності чинному законодавству України і пред'явленим правовстановлюючим документом, разом з тим, реєстратору забороняється самостійне тлумачення прав власності на майно. Відповідно п. 6.1. Положення оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності. Положенням передбачено обов'язкову реєстрацію права власності на підставі правовстановлюючих документів (згідно Додатку №1 до даного Положення), одним з яких є свідоцтво на право власності на об'єкти нерухомого майна, видані органами місцевого самоврядування та місцевими державними адміністраціями, а також рішення суду про визнання права власності (п. 2.1. Положення). З метою проведення державної реєстрації права власності об'єкту нерухомого майна - гараж, розташований за адресою м. Одеса, вул. Заньковецької, 9, Позивач (в особі свого відокремленого структурного підрозділу - Одеської дистанції сигналізації та зв'язку) листами від 03.03.2007 р. №370/2 та від 05.09.2007 р. №1596/2 звернувся до Відповідача з проханням оформити свідоцтво про право власності на вказаний вище об'єкт. Листами від 23.03.2007 р. №1768 та від 26.09.2007 р. №9601 юридичним управлінням Одеської міської ради надано відповідь про можливість розгляду питання щодо оформлення свідоцтва на право власності лише після надання наступних документів, а саме: акту державної комісії про прийняття об'єкту по вул. Заньковецької, 9 і введення його в експлуатацію. Листом від 08.05.2007 р. №1335-01-09 Департамент архівної справи та діловодства повідомив Позивача про відсутність актів введення до експлуатації будівлі розташованої за адресою м. Одеса, вул. Заньковецької, 9. Даний об'єкт знаходиться на балансі відокремленого структурного підрозділу "Одеська дистанція сигналізації та зв'язку" ДП "Одеська залізниця" і відображений в самостійному балансі підприємства. На даний об'єкт ведеться інвентарна картка для обліку основних засобів. Одеська дистанція сигналізації та зв'язку Одеської залізниці за власний рахунок утримує зазначений об'єкт, самостійно здійснює його обслуговування та ремонт. Крім того, 13.07.2000 р. відповідно до рішення Одеської міської ради народних депутатів від 28.04.2000 р., Одеській залізниці, як землекористувачу, виданий Державний акт на право постійного користування землею (серія І-ОД № 000301) та надано у постійне користування землі в межах згідно з планом землекористування. Землі надано у постійне користування для виробничої діяльності. Як вбачається з Додатку до зазначеного акту земля під об'єктом, який розташований за адресою м. Одеса, вул. Заньковецької, 9 входить в межі земель, переданих у постійне користування залізниці за зазначеним актом. На замовлення Позивача КП "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" було проведено інвентаризаційні роботи та виготовлено технічний паспорт від 12.01.2007 р. на об'єкт. Жодна фізична чи юридична особа не заявляла про порушення своїх прав чи охоронюваних законом інтересів до Одеської залізниці, щодо здійснення нею права володіння чи користування даним об'єктом нерухомого майна. В обґрунтування своїх позовних вимог Позивач послався на ст. ст.16, 392, 326 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 12, 49, 136 ГПК України.

18.03.2008 року (вх.5438), Міністерство транспорту та зв'язку України, в якості 3-ї особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні позивача до господарського суду надало пояснення в яких підтримало позовні вимоги Позивача та просило суд задовольнити їх у повному обсязі з тих же підстав, що викладені в позовній заяві Позивача.

Рішенням господарського суду Одеської області від 18.03.2008 р. ( головуюча суддя Д'яченко Т.Г., судді - Желєзна С.П. та Щавинська Ю.М.) у позові Позивача про визнання за державою в особі Міністерства транспорту та зв'язку України право державної власності на гараж загальною площею 18,3 кв.м., який знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Заньковецької, 9 відмовлено повністю (а.с. 85-86). Таке рішення суд мотивував наступним.

Чинною Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311 “Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю” визначено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю. Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини управління державної власності є Закон України „Про управління об'єктами державної власності". Згідно ст. 1 Закону України „Про управління об'єктами державної власності" управління об'єктами державної власності —здійснюється Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. Згідно положень ст. 4 Закону України „Про управління об'єктами державної власності" суб'єктами управління об'єктами державної власності є: Кабінет Міністрів України; Фонд державного майна України; міністерства та інші органи виконавчої влади (далі уповноважені органи управління); органи, які здійснюють управління державним майном відповідно до повноважень, визначених окремими законами; державні господарські об'єднання, державні холдингові компанії, інші державні господарські організації (далі - господарські структури); юридичні та фізичні особи, які виконують функції з управління корпоративними правами держави (далі - уповноважені особи); Національна академія наук України, галузеві академії наук. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Згідно положень ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. З наведеного є очевидним, що визначене у позовній заяві нерухоме майно надає державі як окремі права так і покладає на неї обов'язки. Суд вважає безпідставним та некомпетентним звернення Одеської залізниці щодо визнання за державою в особі Міністерства транспорту та зв'язку України права державної власності на об'єкт нерухомості. Крім наведеного, Позивачем допущені процесуальні порушення щодо визначення статусу сторони у справі, на користь якої заявлено позовні вимоги (Міністерство транспорту та зв'язку України виступає у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача).

Не погоджуючись із вищезазначеним судовим рішенням, Позивач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, з тих підстав, що були ним викладені у позові. А також вказуючи на те, що чинним законодавством України, в тому числі Тимчасовим Положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, не передбачена реєстрація права господарського відання. Право господарського відання виникає внаслідок закріплення майна власником за суб'єктом господарювання. Таким чином, визнання Одеською залізницею (суб'єктом господарювання) права власності за державою (власником) в особі Міністерства транспорту та зв'язку України (уповноважений орган державної влади) з подальшою державною реєстрацією цього права згідно з Тимчасовим Положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно є єдиним можливим судовим правовим способом захисту права господарського відання Одеської залізниці за умови відсутності правовстановлюючих документів на майно та бездіяльності власника щодо захисту права власності шляхом його визнання з подальшим проведенням його державної реєстрації. Аналогічна вищевикладеному позиція наведена у постанові Вищого господарського суду України від 11.10.2007 року по справі № 3/118-14-83 (додано копію). При прийняті рішення господарським судом Одеської області не було враховано надані до суду Міністерством транспорту та зв'язку України письмові пояснення по справі, де Міністерство транспорту та зв'язку повністю підтримує позовні вимоги Позивача та наполягає на їх задоволенні в повному обсязі.

Розгляд справи було призначено на 20.05.2008 р., про що сторони та 3-я особа, згідно приписів ст. 98 ГПК України, були належним чином повідомлені.

Фіксування судового засідання здійснювалось технічними засобами.

Представник відповідача у судове засідання не з’явився, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не заявив і колегія суддів прийняла рішення про розгляд справи за його відсутністю.

Представник скаржника (позивача) в усних поясненнях наданих апеляційному суду підтримав скаргу і просив її задовольнити на викладених у ній підставах.

Представник 3-ї особи в усних поясненнях наданих суду підтримав скаргу.

За згодою учасників процесу, згідно ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні оголошувались лише вступна та резолютивна частини судової постанови.

Заслухавши усні пояснення представників учасників процесу, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, дослідивши обставини і матеріали справи, в тому числі наявні у них докази, відповідність викладеним в рішенні висновкам цим обставинам і доказам, а також перевіривши додержання та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як свідчать матеріали справи, і ці обставини встановлені та досліджені судом першої інстанції, з метою проведення державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна –гаражу загальною площею 18,3 кв.м., розташованого за адресою м. Одеса вул. Занковецької, 9 (далі по тексту об’єкт) Позивач в особі структурного підрозділу-Одеської дистанції сигналізації та зв’язку) звернувся до Відповідача з листами від 03.03.2007р. №370/2 та від 05.09.2007 р. №1596/2 у яких просив оформити свідоцтв на право власності на вищезазначений об'єкт. Відповідач листами від 23.03.2007 р. №1768 та від 29.09.2007р. №9601 повідомив позивача про можливість розгляду цього питання лише при наявності необхідних документів в тому числі акту державної комісії про прийняття та введення в експлуатацію цього об’єкту.

Матеріали справи свідчать, що згідно рішення виконавчого комітету Одеської міської Ради народних депутатів від 28.04.2000р. № 1234-ХХІІІ Позивачу виданий державний акт на право користування земельною ділянкою до складу якої входить земельна ділянка на якій розташовано спірний об’єкт.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ГПК України, ст.ст. 1, 4 Закону України "Про залізничний транспорт" та Статуту Одеської залізниці, Залізниця –це статутне територіально-галузеве об'єднання, засноване на державній власності і підпорядковане Державній адміністрації залізничного транспорту України та входить до сфери управління Міністерством транспорту України, а тому майно Залізниці є державною власністю і закріплюється за нею на праві повного господарського відання.

Управління об'єктами, які належать державі, покладено на Кабінет Міністрів України, та уповноважені центральні і місцеві органи виконавчої влади, а тому місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що Позивач не є власником спірного об’єкту і не володіє правом управління державним майном, а лише володіє ним на праві господарського відання.

Приписами ст.ст. 1, 21, 27 ГПК України передбачено, що сторонами у судовому процесі є позивач та відповідач, якими можуть бути підприємства та організації, а третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін.

Чинне процесуальне законодавство передбачає, що позовні вимоги можуть заявлятись не тільки у власних інтересах, а також в інтересах іншої особи. Так відповідно до ч. 2 ст. 21 ГПК України позивачами є підприємства та організації, що подали позов або звернулись в інтересах інших суб’єктів господарювання, у випадках, передбачених законом, зокрема, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до господарського суду з позовними заявами з метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів інших осіб. При цьому, у випадках, якщо позов подано особою не у власних інтересах, а в інтересах іншої особи, позивачем є особа, в інтересах якої подано позов про захисти прав, і законних інтересів.

Проте, матеріали справи свідчать і цю обставину дослідив місцевий суд, що Позивач заявив позовні вимоги в інтересах держави в особі Міністерства транспорту та зв'язку (далі по тексту –Міністерство), яке в даній справі виступає і зазначено Позивачем в процесуальному статусі третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору.

Крім того, відповідно до ст.ст. 1, 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами заінтересованих підприємств і організацій, у тому числі громадян, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи, державних та інших органів, що звертаються до господарського суду у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також прокурорів чи їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Однак при цьому, особа яка звертається з позовом в інтересах інших осіб повинна мати відповідні повноваження (на підставі закону, статуту, договору або доручення).

У матеріалах справи відсутні докази того, що Позивача наділено повноваженнями як на звернення з позовними заявами в інтере сах інших осіб, в тому числі держави в особі Міністерства, так і правом представляти інтереси держави в особі визначених законом осіб Міністерства, а чинне законодавство та Статут також не наділяє Позивача такими повноваженнями.

Так обставина, що Міністерство підтримує позовні вимоги Позивача, на думку судової колегії не є підтвердженням наявності у Позивача повноважень на звернення до суду з цим позовом та бути підставою для його задоволення оскільки, як зазначалось вище, таких повноважень Позивач не має.

Посилання Позивача на те, що він згідно зазначеного ним законодавства має права власника майна обґрунтовано визнані місцевий судом хибними, оскільки об’єм прав особи яка володіє та користується майном на праві господарського відання, значно менше прав власника майна і відповідно Позивач не має правових підстав для звернення до суду з позовом про визнання за державою в особі Міністерства права власності на об’єкт, оскільки це прерогатива та право лише власника (або особи яка вважає себе власником майна) або уповноваженої власником на це особи. Зазначений висновок судова колегія робить з аналізу змісту та суті норм ст.392 ЦК України та ст.136 ГК України на які послався Позивач у позові.

Крім того судова колегія вважає, що Позивач невірно тлумачить приписи ч.2 ст.136 ГК України, оскільки ця норма стосується захисту права господарського відання, тобто якщо порушується право особи яке володіє (користується) майном на основі права господарського відання, а визнання права власності не входить до складу прав господарського видання і спір з цього приводу не можна вважати спором про захист права господарського відання.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд обґрунтовано відмовив Позивачу у задоволенні його позовних вимог, що не позбавляє Міністерства права на звернення до суду з таким позовом.

Посилання скаржника на те, що по аналогічному спору у справі №3/118-1483 Вищий Господарський Суд України дійшов висновку щодо обґрунтованості аналогічних вимог Львівської залізниці не може прийматись до уваги з огляду на таке.

Так, по-перше, вищезазначений спір виник між іншими сторонами та щодо іншого об’єкту, а тому встановлені при його розгляді факти та висновки суду не є доказами у розумінні ст.35 ГПК України, які не потребують доказування і можуть не прийматись судом при розгляді цього спору до уваги. По-друге, судочинство в Україні здійснюється не на підставі прецедентного права і крім того, одне рішення по аналогічному спору не є судовою практикою і не може бути підставою та покладення його в основу рішення по іншій справі. По-третє, за аналогічним спором за позовом Одеської залізниці у справі № 6/313-07-7885 Вищий Господарський Суд України дійшов висновку щодо обґрунтованості відмови попередніми судовими інстанціями в задоволенні позову Позивача про визнання права власності за державою в особі Міністерства, саме з тих підстав, які зазначено судовою колегією вище.

Згідно п.3 Роз’яснення Вищого арбітражного суду України №02-5/422 від 10.12.1996р. „Про судове рішення” ( з наступними змінами та доповненнями) рішення господарського суду повинно ґрунтуватись на повному з’ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що бе руть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Такі ж вимоги до судового рішення містяться у Постанови Пленуму Верховного суду Україну №11 від 29.12.1976р. „Про судове рішення”

Відповідно до статті 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення суду є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

На думку судової колегії, місцевий суд повністю встановив та дослідив фактичні обставини справи дав повну та всебічну оцінку наявним у ній доказам та правильно застосував норми матеріального права, тобто рішення місцевого суду відповідає вищезазначеним вимогам і підстав для скасування цього рішення передбачених ст.104 ГПК України судова колегія не вбачає.

Наведені Позивачем у апеляційній скарзі доводи фактично повторюють його позовні вимоги та доводи викладені у позові, яким, як зазначалось вище, місцевий суд дав належну оцінку та вмотивовано визнав їх необґрунтованими. Зазначені доводи не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Будь-яких інших доводів, щодо незаконності рішення місцевого суду та допущення ним порушень норм матеріального та процесуального права, крім вищезазначених та визнаних апеляційною інстанцією необґрунтованими та безпідставними, скаржник не навів.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає будь-яких передбачених ст.104 ГПК України правових підстав для скасування рішення місцевого суду та задоволення скарги.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 ГПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської області від 18.03.2008 р. у справі №3-17/2-08-26 – залишити без змін, а апеляційну скаргу Одеської залізниці, м. Одеса на зазначене рішення - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий:                                                               Мирошниченко М. А.

Судді:                                                             Бєляновський В. В.

Шевченко В. В.

Повний текст постанови підписано 21.05.2008 р.