ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

"14" квітня 2008 р.
Справа №  02/1145а

м. Черкаси, 12 год. 09 хв.

Господарський суд Черкаської області
в складі головуючого судді Пащенко А.Д.,
із секретарем судового засідання
Давиденко В.Г.,

за
участю представників: позивача:   Слуцька
Н.Ю. - за довіреністю,

відповідача:  ОСОБА_2 -за довіреністю,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси
справу

за
позовом  Черкаського обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів

до
підприємця ОСОБА_1

про стягнення 2 264 грн. 90 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Заявлено
вимогу про стягнення з відповідача 2 264 грн. 90 коп., в тому числі  2090 грн. адміністративно-господарських
санкцій за незайняте інвалідом у відповідача в 2006 році 1 робоче місце та 174
грн. 90 коп. пені за несвоєчасну сплату зазначених санкцій, з мотивів порушення
відповідачем вимог Закону України "Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні".

Представник
позивача у судовому засіданні позов підтримала у заявленій сумі, просила
задовольнити його повністю, стверджуючи, що відповідач не довів належними
доказами те, що у нього 3 працівники працювали за сумісництвом, тому позивач
вважає, що відповідач повинен був створити одне робоче місце для
працевлаштування інваліда, але він робоче місце не створив, встановлений
Законом норматив не виконав, в зв'язку з чим відповідач зобов'язаний був
сплатити адміністративно-господарські санкції
до 15.04.2007 року.

Відповідач
у відзиві на адміністративний позов та представник відповідача у судовому
засіданні заперечив проти  вимоги
позивача, вважаючи  їх безпідставними,
оскільки  відповідач по виду
діяльності  займається послугами по
пошиву швейних виробів, на початку 2006 року
створив робоче місце швачки для працевлаштування інваліда і 05.02.2006
року надіслав повідомлення про це Шполянському центру зайнятості; крім цього,
протягом року він направляв оголошення у
місцеву газету про  запрошення на
роботу інвалідів для роботи швачкою, однак, жоден інвалід не був направлений
відповідачу для працевлаштування і самостійно до відповідача не звертався, тому
відповідач вважає, що він зробив все від нього залежне, щоб виконати
встановлений Законом норматив, а відповідно до чинного законодавства
підприємство не зобов'язане  шукати
інвалідів та заставляти їх працювати. Факт відсутності у відповідача вини він
підтверджує також листом Шполянського районного центру зайнятості від
18.04.2008 року, у якому повідомляється про те, що в 2006 році на обліку за
спеціальністю “швея мотористка” перебував лише 1 інвалід, який виявив бажання
працювати на ВАТ “Шполянська швейна фабрика ім. А.Лібовнера”.  Крім цього, відповідач стверджує, що  у нього протягом 2006 року працювали лише 7
постійних працівників, а 3 працювали за сумісництвом відповідно до поданих ними
заяв та укладених із ними договорів, тому фактично вимоги Закону на відповідача
не поширюються; у звіті форми № 10-ПІ підприємець помилково вказав, що
середньооблікова кількість штатних працівників
складала 10 чоловік, оскільки в інших звітах сумісники враховуються, їм
нараховувалася зарплата, на яку нараховувалися і сплачувалися обов'язкові
платежі та внески.  Відповідач та
представник відповідача у судовому засіданні просили відмовити позивачу в
позові.

Оцінивши
докази у справі в їх сукупності,
заслухавши пояснення та доводи представників сторін, суд   встановив наступне.

Згідно
статті 19 Закону України  "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі  -
Закон) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств,
організацій, громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які
використовують найману працю (далі - підприємства) у 2006 році встановлювався
норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох
відсотків середньооблікової чисельності
штатних працівників облікового складу за рік,  а якщо працювало від 8 до 25 осіб -у
кількості одного робочого місця.

Відповідно до частини 2 статті 19 Закону підприємства самостійно
розраховують  кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів  відповідно до
нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів.

Відповідно до статті 20 Закону
підприємства, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням
Фонду  соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві  за
кожне робоче місце,  призначене для працевлаштування
інвалідів і не зайняте інвалідом.

Відповідно
до частини 4 статті 20 Закону,  у разі
невиконання підприємством в 2006 році встановленого Законом нормативу,  воно
зобов'язане було сплатити адміністративно-господарські  санкції
не пізніше 15 квітня 2007 року.

Позивач
обґрунтовує свої позовні вимоги даними звіту
про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2006 рік (форма № 10-ПІ),
складеного та підписаного відповідачем, у якому
останній вказав, що у нього в 2006 році середньооблікова кількість
штатних працівників облікового складу складала 10 осіб.  Однак, відповідач  у відзиві на позов та представник відповідача
у судовому засіданні  спростував вказані
ним дані та надав документи, які підтверджують той факт, що  у відповідача дійсно працювали 3 працівники
за сумісництвом: це підтверджується заявами працівників, трудовими договорами
між працівником і фізичною особою, копії яких завірені Шполянським районним
центром зайнятості, оскільки вид трудових відносин визначається сторонами, що
закріплено у трудовому договорі.

В
частині 9 статті 19 Закону вказано, що реєстрації у відділеннях Фонду
соціального захисту інвалідів підлягають фізичні особи, в яких за основним
місцем роботи працює 8 і більше осіб, тобто, працівники, які працюють за
сумісництвом, не повинні прийматися в розрахунок середньооблікової
кількості  штатних працівників облікового
складу для застосування нормативу створення робочих місць, призначених для
працевлаштування інвалідів відповідно до Закону. Отже, підприємець, у якого
штатних працівників протягом року було менше 8 осіб, не зобов'язаний
реєструватися у відділенні Фонду та йому не встановлено норматив створення
робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Разом з тим, судом встановлено, що
відповідно до Свідоцтва про сплату єдиного податку відповідач надає послуги по
пошиву швейних виробів. Він  виділив та
створив одне робоче місце для працевлаштування інваліда ІІ-ІІІ групи за
спеціальністю «швея» і надіслав повідомлення про це Шполянському районному
центру зайнятості -лист від 20.01.2006 року, отриманий центром зайнятості
06.02.2006 року. Крім цього,  як
вбачається із  копій щотижневої
рекламно-інформаційної газети «Пропозиція», відповідач протягом року надавав
оголошення у газету про наявність у нього вакансії для працевлаштування
інваліда. Однак, інваліди до відповідача не направлялися. Суду не подано також
доказів самостійного звернення інвалідів до відповідача з питання
працевлаштування.  Як вбачається із листа
Шполянського районного центру зайнятості від 18.04.2007 року № 234,  в 2006 році на обліку в центрі зайнятості за
спеціальністю «швея» перебувала одна особа, яка мала інвалідність та виявила
бажання працювати на ВАТ  “Шполянська
швейна фабрика ім. А.Лібовнера”.

Відповідно
до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою
господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є
вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною
2 наведеної статті  встановлено,
зокрема,  що учасник  господарських відносин відповідає за
невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи  порушення правил здійснення господарської
діяльності,  якщо не доведе, що він
ужив всіх залежних  від  нього заходів
для недопущення господарського правопорушення.

У  частині 3 статті 19 Закону  вказано, що підприємства самостійно
здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи
з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно статті 18 Закону  підприємства зобов'язані: 1)  виділяти та створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів,  2)  надавати державній службі зайнятості інформацію,
необхідну  для організації
працевлаштування інвалідів,  3)  звітувати Фонду соціального  захисту інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Тобто,
підприємство не зобов'язане підбирати, шукати і працевлаштовувати інвалідів.
Такий обов'язок відповідно до закону покладається на органи  працевлаштування інвалідів.

З
огляду на викладене, позов задоволенню не підлягає.

Виходячи
з викладеного,  керуючись  статтями
160 -163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У
задоволенні позову відмовити повністю.

Заява
про апеляційне оскарження постанови суду може бути подана до Київського  апеляційного адміністративного суду через
господарський суд Черкаської області протягом 10 днів з дня складення постанови
в повному обсязі,  апеляційна скарга на
постанову суду подається протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне
оскарження.

Суддя
А.Д. Пащенко

Постанова складена в повному обсязі 17.04.2008 року