ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09.06.08 р.                     Справа № 9/47

Господарський суд Донецької області у складі судді Марченко О.А.

при секретарі судового засідання Гутевич С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Малого приватного підприємства „Енергія”, м.Волноваха

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю „ТС Обжора”, м.Донецьк

про стягнення 608грн.16коп.

В засіданні брали участь представники сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Деркач Р.І. – представник (за довіреністю №317 від 10.12.2007р.).

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Мале приватне підприємство „Енергія”, м.Волноваха звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю „ТС Обжора”, м.Донецьк про стягнення заборгованості в розмірі 608грн.16коп., яка складається з основного боргу в сумі 542грн.67коп. та пені в розмірі 65грн.49коп.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на договір №с212 від 29.12.2005р., накладні №473 від 04.05.2007р., №474 від 04.05.2007р., №567 від 04.05.2007р., №582 від 04.05.2007р., №592 від 08.05.2007р., №569 від 08.05.2007р., №599 від 11.05.2007р., №572 від 11.05.2007р., № 605 від 11.05.2007р., №510 від 14.05.2007р., №502 від 14.05.2007р., №436 від 15.05.2007р., №609 від 15.05.2007р., №624 від 16.05.2007р., №619 від 16.05.2007р., №625 від 17.05.2007р., №636 від 18.05.2007р., №505 від 18.05.2007р., №642 від 21.05.2007р., №643 від 21.05.2007р., №626 від 23.05.2007р., №656 від 23.05.2007р., №661 від 25.05.2007р., №670 від 25.05.2007р., №629 від 25.05.2007р., №628 від 25.05.2008р.

Відповідач надав заперечення на позов №28/03-08 від 28.03.2008р., відповідно з якими позовні вимоги не визнає, посилаючись на те, що позивачем не дотримано порядку досудового врегулювання спору, передбаченого договором та законом, а також невірно нараховану суму пені.

Згідно довідки Головного управління статистики у Донецькій області №22-10/850 від 21.03.2008р. Товариство з обмеженою відповідальністю „ТС Обжора”, м.Донецьк станом на 21.03.2008р. в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України значиться як юридична особа за ідентифікаційним кодом 33967456.

15.04.2008р. позивачем надані уточнення позовних вимог №б/н від 14.04.2008р., відповідно до яким останній просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 09грн.95коп. та пеню в розмірі 65грн.49коп.

12.05.2008р. через канцелярію господарського суду позивач надав відповідь на заперечення відповідача №45/80 від 07.05.2008р., відповідно з якою зазначає, що відповідачем повністю погашено суму основного боргу, у зв`язку з чим Мале приватне підприємство „Енергія”, м.Волноваха уточнює розмір позовних вимог та просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 65грн.49коп.

Крім того, 27.05.2008р. позивач надав доповнення до позовної заяви №б/н від 27.05.2008р., відповідно з якими просить суд стягнути з відповідача штрафні санкції в розмірі 230грн.26коп., які складаються з пені в розмірі 91грн.88коп., штрафу в розмірі 37грн.99коп., 3% річних в розмірі 10грн.85коп. та суми індексу інфляції в розмірі 89грн.54коп.

Оскільки в наданих доповненнях до позовної заяви позивач не зазначає про стягнення суми основного боргу, а просить стягнути лише штрафні санкції, тому суд вважає, що таким чином позивач зменшив розмір позовних вимог.

Суд розглядає зменшені позовні вимоги.

Розгляд справи відкладався.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача у попередніх судових засіданнях, господарський суд встановив:

29.12.2005р. між Товариством з обмеженою відповідальністю „СПОРТ”, м.Донецьк та Малим приватним підприємством „Енергія”, м.Волноваха був укладений договір №с212, відповідно до якого постачальник (позивач) поставляє та передає у власність покупця (відповідача), а покупець приймає та оплачує товар на умовах та в порядку, визначеному даним договором, згідно замовленю на поставку та товаросупроводжувальної документації, яка є невід`ємною частиною договору (п.1.1 договору).

Як вбачається з договору №с212 від 29.12.2005р., покупцем у даному договорі зазначено Товариство з обмеженою відповідальністю „СПОРТ”, м.Донецьк. Однак, позивач, звернувшись до суду, в якості відповідача зазначив Товариства з обмеженою відповідальністю „ТС Обжора”, м.Донецьк.

Судом встановлено, що відповідно до додатку №1 до договору №с212 від 29.12.2005р. (угода про заміну сторони в договорі) сторони дійшли згоди про передачу прав та обов`язків за договором №с212 від 29.12.2005р. від покупця (Товариства з обмеженою відповідальністю „СПОРТ”, м.Донецьк) новому покупцю (Товариству з обмеженою відповідальністю „ТС Обжора”, м.Донецьк). Нового покупця за даною угодою вважати покупцем за договором №с212 від 29.12.2005р. (п.2, 3 угоди).

Відповідно до п.5, 6 даної угоди, постачальник не заперечує проти заміни покупця на нового покупця. Постачальник підписанням даної угоди підтверджує свої права та обов`язки за договором №с212 від 29.12.2005р. відносно нового покупця у повному об`ємі.

Пунктами 11, 13 угоди встановлено, що дана угода набирає законної сили з моменту підписання всіма сторонами та діє протягом строку дії договору №с212 від 29.12.2005р. Дана угода є невід`ємною частиною вищезазначеного договору.

Оскільки угода про заміну сторони в договорі набрала законної сили 01.03.2006р., а спірні правовідносини щодо поставки товару за вищезазначеним договором склалися між позивачем та відповідачем у 2007р., тому позивач правомірно в якості відповідача зазначив Товариства з обмеженою відповідальністю „ТС Обжора”, м.Донецьк.

На підставі наведеного, суд вважає, що належним відповідачем по справі є Товариство з обмеженою відповідальністю „ТС Обжора”, м.Донецьк.

За твердженням позивача, на виконання умов договору останнім на адресу відповідача систематично поставлявся товар протягом строку дії договору.

За травень 2007р. позивачем на адресу відповідача було поставлено товар на загальну суму 527грн.50коп., що підтверджується накладними №473 від 04.05.2007р., №474 від 04.05.2007р., №567 від 04.05.2007р., №582 від 04.05.2007р., №592 від 08.05.2007р., №569 від 08.05.2007р., №599 від 11.05.2007р., №572 від 11.05.2007р., № 605 від 11.05.2007р., №510 від 14.05.2007р., №502 від 14.05.2007р., №436 від 15.05.2007р., №609 від 15.05.2007р., №624 від 16.05.2007р., №619 від 16.05.2007р., №625 від 17.05.2007р., №636 від 18.05.2007р., №505 від 18.05.2007р., №642 від 21.05.2007р., №643 від 21.05.2007р., №626 від 23.05.2007р., №656 від 23.05.2007р., №661 від 25.05.2007р., №670 від 25.05.2007р., №629 від 25.05.2007р., №628 від 25.05.2008, копії яких наявні в матеріалах справи.

Фактичне отримання відповідачем зазначеного товару підтверджується підписом представника відповідача та печаткою підприємства на відповідних накладних у графі „прийняв”.

Як вбачається з матеріалів справи, у тексті позовної заяви позивачем зазначено, що сума основного боргу становить 542грн.67коп. Судом встановлено, що розбіжність між сумою поставок товару, підтверджених наявними у матеріалах справи копіями накладних та сумою боргу, зазначеною позивачем у позовній заяві обумовлена наступним:

Як було зазначено вище, товар поставлявся відповідачу протягом всього строку дії договору. Відповідно до акту звірки взаємних розрахунків від 31.05.2007р. вбачається, що станом на 31.05.2007р. заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю „ТС Обжора” становить 1 534грн.29коп. Зазначений акт підписаний представниками сторін без заперечень та скріплений печатками обох підприємств.

За твердженням позивача, протягом червня 2007р. відповідачем частково погашено суму боргу у розмірі 991грн.62коп., що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків від 30.07.2007р., який, як зазначено позивачем, звірений сторонами у телефонному режимі.

Таким чином, крім заборгованості за вищезазначеними накладними, відповідачем не повністю сплачений борг за попередні поставки, в результаті чого за Товариством з обмеженою відповідальністю „ТС Обжора” утворилась заборгованість в розмірі 542грн.67коп.

Як було зазначено вище, відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не дотримано порядку досудового врегулювання спору, передбаченого розділом 9 договору та ст.5 Господарського процесуального кодексу України.

Суд не приймає заперечення відповідача з огляду на наступне:

Із змісту частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб'єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб'єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Право на судовий захист передбачено й іншими статтями Конституції України. Так, відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. Частина четверта статті 13 Конституції України встановлює обов'язок держави забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, в тому числі у судовому порядку. До таких суб'єктів належать, зокрема, юридичні особи та інші суб'єкти господарських відносин. Тобто можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

Обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Зазначена позиція викладена у Рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002р. у справі №1-2/2002 (справа про досудове врегулювання спорів), яким встановлено, що положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Таким чином, з урахуванням викладеного, позивач правомірно звернувся до господарського суду Донецької області з позовом про стягнення заборгованості, оминаючи досудове врегулювання спору.

В процесі розгляду справи відповідачем погашена сума заборгованості в розмірі 542грн.67коп., що підтверджується платіжним дорученням №12185 від 04.03.2008р. на суму 532грн.72коп. та банківською випискою з особового рахунку позивача від 11.03.2008р., а також платіжним дорученням №13187 від 15.04.2008р. на суму 09грн.95коп. (копії зазначених документів залучені до матеріалів справи), у зв`язку з чим (як зазначено вище) позивач зменшив розмір позовних вимог.

Однак, відповідно до п.5.3 договору покупець повинен сплачувати кожну товарну накладну, переданого постачальником товару, не пізніше 20-ти банківських днів з моменту передачі такої партії товару.

За приписом ч.1 ст530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За твердженням позивача, на момент подання позовної заяви відповідачем не був оплачений борг за отриманий товар на суму в розмірі 542грн.67коп., чим були порушені умови договору щодо своєчасної та повної оплати товару.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов’язання не допускається.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов`язання за договором виконав належним чином, здійснивши поставку продукції на умовах, передбачених договором. Всупереч вимогам договору, відповідач здійснив несвоєчасну оплату товару, у зв’язку з чим має місто прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписом ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6.1 договору передбачено, що в разі не виконання своїх обов`язків за даним договором, сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України.

На підставі зазначеного пункту договору позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 91грн.88коп.

Суд не приймає посилання позивача на підставі наступного:

Відповідно до п.1 ст.546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Як зазначено вище, пеня є різновидом неустойки, а відповідно і одним із видів забезпечення виконання зобов'язання.

За приписом ст.547 Цивільного кодексу України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Крім того, згідно ч.1 ст.548 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Таким чином, законодавством передбачено, що сплата пені повинна бути чітко встановлена в договорі, тому вимоги позивача щодо стягнення пені повинні бути передбачені безпосередньо умовами договору та зафіксовані у письмовій формі, а не мати абстрактне посилання на законодавство України в цілому.

Оскільки умовами договору не передбачено стягнення пені з покупця за невиконання своїх зобов`язань, тому суд вважає вимоги позивача щодо стягнення пені в розмірі 91грн.88коп. необґрунтованими, а тому такими, що підлягають залишенню без задоволення.

Крім того, позивач, посилаючись на ст.ст.549, 611, 612 Цивільного кодексу України та ст.ст.216, 230, 231 Господарського кодексу України, просить суд стягнути з відповідача штраф в розмірі 37грн.99коп.

Суд не приймає посилання позивача, оскільки відповідно до ч.2 ст.231 Господарського кодексу України, у разі, якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Оскільки, зазначеною статтею передбачений розмір штрафних санкцій для спеціально визначеного кола суб`єктів господарювання, а відповідач не відноситься до таких суб`єктів, тому посилання позивача на вищезазначену статтю є необґрунтованими.

Крім того, згідно до ч.2 ст.549 Цивільного кодексу України. штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Таким чином, штраф також є різновидом неустойки, а відповідно і одним із видів забезпечення виконання зобов'язання, який повинен бути встановлений у письмовій формі та визначений умовами договору.

З огляду на викладене, враховуючи підстави відмови у задоволенні пені, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення штрафу в розмірі 37грн.99коп. є необґрунтованими, а відтак підлягають залишенню без задоволення.

На ряду з зазначеним, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 10грн.85коп. та суму індексу інфляції в розмірі 89грн.54коп. за період прострочення з липня 2007р. по лютий 2007р.

За приписом ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розглянувши розрахунок позивача, враховуючи прострочення оплати товару відповідачем, суд вважає, що позовні вимоги Малого приватного підприємства „Енергія”, м.Волноваха в частині стягнення 3% річних в розмірі 10грн.85коп. та суми індексу інфляції в розмірі 89грн.54коп. не суперечать нормам чинного законодавства, а тому є такими, що підлягають задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами в порядку, встановленому ст.49 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 8, 13, 124 Конституції України, ст.ст. 525, 526, 530, 546, 547, 548, 610, 611, 625 Цивільного кодексу України, ст. 193, 216, 230, 231 Господарського кодексу України, ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 36, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Малого приватного підприємства „Енергія”, м.Волноваха до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю „ТС Обжора”, м.Донецьк про стягнення штрафних санкцій в розмірі 230грн.26коп., які складаються з пені в розмірі 91грн.88коп., штрафу в розмірі 37грн.99коп., 3% річних в розмірі 10грн.85коп. та суми індексу інфляції в розмірі 89грн.54коп. – задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „ТС Обжора” (за адресою: пр.Театральний, 4, м.Донецьк, 83050, р/р 5819 в філії ГУ ПИВ в Донецькій області, МФО 334635, , ІПН 28) на користь Малого приватного підприємства „Енергія” (за адресою: вул.Леніна, 106, м.Волноваха, Донецька область; пошт. адреса: вул.Куйбишева, 143а, м.Донецьк, 83060, р/р 315 в ДФ ТОВ „укрпромбанк”, МФО 335924, ) суму 3% річних в розмірі 10грн.85коп. та суму індексу інфляції в розмірі 89грн.54коп., а також витрати по сплаті державного мита в сумі 16грн.84коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 19грн.48коп.

Видати наказ після набуття рішенням законної сили.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

У судовому засіданні 09.06.2008р. оголошено повний текст рішення.

Суддя

12.06.2008р.