ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2008 р.

№ 1/69-3438

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді

Кривди Д.С. –(доповідача у справі),

суддів:

Жаботиної Г.В.,

Уліцького А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Виконавчого комітету Тернопільської міської ради

на постанову

Львівського апеляційного господарського суду від 24.10.2007

у справі

№1/69-3438 господарського суду Тернопільської області

за позовом

Виконавчого комітету Тернопільської міської ради

до

МПП “Явір”

про

вилучення майна,

за участю представників сторін від:

позивача:

не з’явились

відповідача:

Вдовиченко Н.Ф. –за довіреністю від 19.03.2007

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 07.08.2007р. (суддя Левандовський Ю.Я.) накладено арешт на багатоквартирний житловий будинок (32 квартири) з офісними приміщеннями та стоянками для автомобілів за адресою м.Тернопіль, вул.Мостова Бічна, 6 до вирішення справи по суті; заборонено ТОВ “Міське бюро технічної інвентаризації” вчиняти будь-які дії по оформленню права власності та його відчуження, щодо спірного об’єкту –багатоквартирного житлового будинку (32 квартири) з офісними приміщеннями та стоянками для автомобілів за адресою м.Тернопіль, вул.Мостова Бічна, 6 до вирішення справи по суті; заборонено МПП “Явір” вчиняти будь-які дії щодо розпорядження спірним об’єктом –багатоквартирним житловим будинком (32 квартири) з офісними приміщеннями та стоянками для автомобілів за адресою м.Тернопіль, вул.Мостова Бічна, 6 до вирішення справи по суті.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24.10.2007р. (судді Дубник О.П. –головуючий, Орищин Г.В, Якімець Г.Г.) ухвалу господарського суду Тернопільської області від 07.08.2007р. скасовано, а справу повернуто в місцевий господарський суд.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, залишивши в силі ухвалу місцевого господарського суду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши наявні матеріали (фактичні обставини) справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представника відповідача, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради подано позов до МПП “Явір” про вилучення 6% від загальної площі будівництва багатоквартирного житлового будинку по вул.Мостова Бічна, 6 та передачу в комунальну власність територіальної громади м.Тернополя в особі Тернопільської міської ради. Пунктом 2.1 договору про передачу житла передбачено, що відповідач зобов’язаний передати зазначену площу позивачу після введення будинку в експлуатацію.

Одночасно з цим позовом позивачем заявлене клопотання про застосування в порядку ст. ст. 66, 67 ГПК України заходів забезпечення позову з посиланням на те, що відповідач повідомив про відмову виконання взятих на себе зобов’язань.

Відповідно до ст. 66 ГПК України, господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно статті 67 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно, забороною відповідачеві вчиняти певні дії, забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору, отже, приймаючи ухвалу про забезпечення позову, господарський суд повинен визначитись як з предметом спору, так і доцільністю та обґрунтованістю вжиття певних заходів забезпечення позову.

За загальним правилом умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

При цьому, на заявника, з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК України, покладається тягар доказування наявності фактичних обставин, з якими пов’язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що ухвала суду першої інстанції в частині забезпечення позову, всупереч положенням ст. 66 ГПК України нічим не обґрунтована. Позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що невжиття заходів до забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Так, апеляційним судом встановлено, що будинок не прийнятий в експлуатацію та не зареєстрований в порядку, передбаченому для реєстрації об’єктів нерухомого майна.

Згідно ч.2 ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Також апеляційна інстанція з урахуванням обставин справи обґрунтовано зазначила про не врахування судом першої інстанції адекватності забезпечення позову предмету спору. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права, про захист якого просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Посилання скаржника на порушення судом апеляційної інстанції Господарського процесуального кодексу України не знайшло свого підтвердження при розгляді касаційної скарги та спростовується матеріалами справи.

В касаційній скарзі скаржник посилається на те, що апеляційний суд повинен був відкласти розгляд апеляційної скарги, оскільки представник позивача в судове засідання апеляційної інстанції не з’явився у зв’язку з хворобою. Колегія суддів відхиляє доводи скарги в цій частині, як безпідставні, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 28 Господарського процесуального кодексу України справи юридичних осіб у господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника. Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище. Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації; довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої особи та посвідчується печаткою підприємства, організації.

Таким чином, право на представництво юридичної особи пов’язано не з конкретною фізичною особою, а з наявністю акту органу управління юридичної особи, якими їй наділяються повноваження вчиняти певні юридичні дії.

За таких обставин, Вищий господарський суд України вважає юридичну оцінку, дану апеляційним судом обставинам справи такою, що ґрунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві і підстав для задоволення касаційної скарги не має.

Керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, ст.ст.1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 24.10.2007р. у справі №1/69-3438 залишити без змін, а касаційну скаргу –без задоволення.

Головуючий суддя                                                                      Д.Кривда

Судді                                                                                          Г.Жаботина

А.Уліцький