СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Постанова

Іменем України

14 квітня 2008 року

Справа № 20-3/345-12/392

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Плута В.М.,

суддів                                                                      Борисової Ю.В.,

Гонтаря В.І.,

секретар судового засідання                                        Яресько О.В.

за участю представників сторін:

позивача: Мамарасулова Володимира Імбаровича, довіреність № 152 від 28.03.08;

відповідача: Булата Костянтина Миколайовича, довіреність № 308/10-004 від 01.04.08;

розглянувши апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Ленінському районі міста Севастополя на постанову господарського суду міста Севастополя (суддя Харченко І.А.) від 14.01.2008 у справі № 20-3/345-12/392

за позовом закритого акціонерного товариства "Автотранспортне підприємство № 2628" (вул. Шабаліна, 19,Севастополь,99029)

до Державної податкової інспекції у Ленінському районі міста Севастополя (вул. Кулакова, 37,м.Севастополь,99011)

про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень № /0 від 03.03.2005, № /1 від 25.07.2005

ВСТАНОВИВ:

Постановою господарського суду міста Севастополя від 14.01.2008 у справі № 20-3/645-12/392 позов задоволено.

Визнано недійсними податкові повідомлення-рішення ДПІ в Ленінському районі м. Севастополя № /0 від 03.03.2005, № /1 від 25.07.2005 про визначення податкового зобов’язання по збору за забруднення навколишнього природного середовища в сумі 188595,28 грн., з яких: 141565,18 грн. - основний платіж, 47030,10 грн. –штрафні санкції.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь закритого акціонерного товариства “Автотранспортне підприємство №2628” 03,40 грн. судового збору.

В основу постанови покладено головний висновок суду про те, що чинним законодавством України на позивача не покладений обов’язок сплачувати збір за відходи.

В обґрунтування цього висновку, суд зазначив, що закрите акціонерне товариство "Автотранспортне підприємство № 2628" не є власником відходів і з цієї причини йому не встановлювались ліміти на розміщення побутових твердих відходів.

Не погодившись з цим судовим актом, відповідач звернувся до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить постанову суду скасувати, прийняти нову, якою у позові відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права.

Так, відповідач посилається на порушення пункту 1 статті 44 Закону України „Про охорону навколишнього природного середовища”, пункту 12 Порядку розробки, затвердження та перегляду лімітів на утворення та розміщення відходів, а також п. п. 2.1. пункту 2 Інструкції про порядок нарахування й оплати збору за забруднення навколишнього природного середовища.

Податковий орган вважає, що місцевий суд помилково не взяв до уваги те, що платником збору є не власники твердих побутових відходів, а коло осіб, що здійснюють на території України викиди і склади забруднюючих речовин у навколишнє природне середовище і розміщення відходів. Окрім того, на думку заявника апеляційної скарги, суд не взяв до уваги те, що позивач отримував ліміти на викиди та розміщення відходів. Таким чином, податковий орган зазначає, що одержання чи неодержання права власності на відходи не звільняє від сплати зазначеного збору.

Позивач з у судовому засіданні з доводами апеляційної скарги не погодився, надав суду заперечення на апеляційну скаргу, вважає рішення господарського міста Севастополя законним та обґрунтованим, підстав для його скасування не вбачає.

Так, позивач головним чином посилається на те, що закрите акціонерне товариство "Автотранспортне підприємство № 2628" не виробляє побутові відходи, не є їх власником. Крім того, позивач вказує, що Первомайська балка не відповідає поняттю спеціально відведеного місця згідно статті 1 Закону України „Про відходи”.

Розпорядженням заступника голови Севастопольського апеляційного господарського суду від 09.04.2008 суддю Голика В.С. замінено на суддю Борисову Ю.В.

09 квітня 2008 року у судовому засіданні було оголошено перерву до 14 квітня 2008 року.

Повторно розглянувши справу у порядку статей 185, 195, 196 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши матеріали справи на предмет правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Державної податкової інспекції у Ленінському районі міста Севастополя підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 03 березня 2005 року Державної податкової інспекції у Ленінському районі міста Севастополя на підставі акту перевірки №27/23-1/03328698 від 28 лютого 2005 року прийнято податкове повідомлення-рішення №/0 про визначення закритому акціонерному товариству „Автотранспортне підприємство №2628” податкового зобов'язання по збору за забруднення навколишнього природного середовища у сумі 141565,18грн. та застосовані штрафні (фінансові) санкції в сумі 47030,10грн., усього 188595,28грн. (том 1 а.с.18).

За наслідками адміністративного оскарження, вказане податкове повідомлення-рішення рішенням заступника начальника ДПІ в Ленінському районі м. Севастополя від 05.05.2005 було залишено без змін (том 1, а. с. 30-53), а також прийнято податкове повідомлення-рішення № /1 про визначення позивачу такого ж податкового зобов'язання (том 1, а. с. 19).

20.05.2005 позивач рішення ДПІ в Ленінському районі м. Севастополя оскаржив в ДПА в м. Севастополі.

Рішенням в. о. голови ДПА м. Севастополя № 1071/10/25-041 від 15.07.2005 податкове повідомлення-рішення № /0 від 03.03.2005 змінено: в частини визначення позивачу суми збору за забруднення навколишнього природного середовища в сумі 2,63 грн. та застосуванні штрафних санкцій у сумі 2,70 грн. –скасоване, в іншій частини –залишено без змін.

Відповідно до часткового задоволення скарги, 25.07.2005 ДПІ у Ленінському районі м. Севастополя винесено податкового повідомлення-рішення № /1 від 25.07.2005 про визначення податкового зобов’язання по збору за забруднення навколишнього природного середовища в сумі 188589,95 грн., з яких: 141562,55 грн. - основний платіж, 47027,140 грн. –штрафні санкції.

28.07.2005 вказане рішення позивач оскаржив в ДПА України.

Рішенням заступника голови ДПА України № 9310/6/25-0215 від 29.09.2005 рішення ДПІ в Ленінському районі м. Севастополя від 03.03.2005 з уточненнями рішенням ДПА м. Севастополя від 15.07.2005, прийняте за розглядом повторної скарги, залишені без змін, а скарга без задоволення.

Обставини справи також свідчать про те, що актом комплексної планової перевірки встановлено, що закрите акціонерне товариство „Автотранспортне підприємство №2628” у 2003-2004 роках у встановлені законом строки надавало податковому органу розрахунки збору за забруднення навколишнього природного середовища, нараховувало та сплачувало збір, але лише за вироблені самим платником податків тверді побутові відходи та за стаціонарні і переносні джерела забруднення, хоч відповідно до акту перевірки Державного управління екології і природних ресурсів у місті Севастополі платник податків у періоді III-IV квартал 2003 року - 2004 рік фактично розташовував без ліміту на полігоні у Першотравневій балці тверді побутові відходи. З урахуванням фактичної кількості розташованих твердих побутових відходів, нормативів збору, корегуючого коефіцієнту розмір збору склав за III квартал 2003 року –20663,10грн., за IV квартал 2003 року –19942,20грн., за I квартал 2004 року –22737,60грн., за II квартал 2004 року –24776,10грн., за III квартал 2004 року –27911,70грн., за IV квартал 2004 року –25549,20грн., усього 141565,18грн. (том 1, а. с. 28-27).

Позивач не оспорює встановлених перевіркою обставин розміщення без ліміту у Першотравневій балці твердих побутових відходів і не оподаткування цих відходів, але вважає, що ці відході є власністю громади і тому позивач не зобов’язаний сплачувати за ці відходи вказаний збір.

Однак, судова колегія вважає, що вказана думка суб’єкта господарювання є хибною у зв’язку з наступним.

Відповідно до пункту 1 статті 44 Закону України „Про охорону навколишнього природного середовища”, збір за забруднення навколишньої природного середовища встановлюється на підставі фактичних обсягів викидів, лімітів скидань забруднюючих речовин у навколишню природне середовище і розміщення відходів.

Згідно п. п. 2.1 п. 2 Інструкції платниками збору є суб'єкти господарювання, незалежно від форм власності, включаючи їхнього об'єднання, філії, відділення й інші окремі підрозділи, що не мають статусу юридичної особи, розміщеної на території іншої територіальної громади; бюджетні, суспільні й інші підприємства, установи й організації; постійні представництва нерезидентів, що одержують доходи в Україні; громадяни, що здійснюють на території України й у рамках її континентального шельфу і виняткової (морський) економічної зони викиди і склади забруднюючих речовин у навколишню природне середовище і розміщення відходів.

Відповідно до пункту 12 Порядку розробки, затвердження та перегляду лімітів на утворення та розміщення відходів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1218 від 03.08.1998, заявки на отримання дозволу та лімітів на розміщення відходів подаються до 01 квітня поточного року.

Обставини справи свідчать про те, що у зв'язку з прийняттям позивачем експлуатації полігона лише з 15 квітня 2003 року, розміщення ТПВ у 2003 році було повністю безлімітним.

Однак розрахунок збору за забруднення навколишнього природного середовища у вигляді розміщення твердих побутових відходів в зазначеному періоді здійснений без врахування п'ятикратного збільшення коефіцієнта, що застосовується відповідно до пункту 8 Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору.

Так, згідно зазначеної норми у випадку відсутності у платників збору затверджених установленому порядку лімітів викидів та розміщення відходів, збір стягується як за понадлімітні викиди та розміщення відходів відповідно до їх об'ємів, та за понадлімітні об'єми викидів та розміщення відходів відповідно до того ж пункту встановлюється у п'ятикратному розмірі. При цьому, на 2004 рік позивачем був отриманий дозвіл та ліміт на розміщенні відходів № 106 від 07.08.2003, які враховують об'єми розміщення ТПВ на полігоні у розмірі 150000 т., що також безпосередньо відображено у листах Державного управління екології та природних ресурсів в м. Севастополі від 28.02.2005 № 956/14-08 та від 09.06.2005 № 3074/04-08.

Таким чином, апеляційна інстанція вважає, що суд першої інстанції помилково залишив поза увагою те, що платником зазначеного збору є не власники твердих побутових відходів, а коло осіб, що здійснюють на території України й у рамках її континентального шельфу і виключної (морський) економічної зони викиди і складі забруднюючих речовин у навколишню природне середовище і розміщення відходів.

Згідно пункту 14 частини 1 статті 14 Закону України “Про систему оподаткування” і статті 44 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища”, збір за забруднення навколишнього природного середовища є загальнодержавним збором (обов'язковим платежем), який визначається на основі фактичних обсягів викидів, лімітів скидів забруднюючих речовин в навколишнє природне середовище і розміщення відходів.

Згідно зі статтею 44 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища”, порядок встановлення нормативів збору і стягнення зборів за забруднення навколишнього природного середовища визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України № 303 від 1 березня 1999 року затверджений Порядок встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору. Згідно пункту 2 збір за забруднення навколишнього природного середовища справляється у тому числі за розміщення відходів.

По суті, факт розміщення відходів у Першотравневій балці позивач не заперечує.

Таким чином, думка податкового органу про те, що факт одержання чи неодержання права власності на відходи не звільняє від сплати зазначеного збору.

У даному випадку, колегія суддів також звертає увагу на п. п. 4.6.2 Роз'яснень Вищого Арбітражного суду України від 27.06.2001 за № 02-5/744 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про охорону навколишнього природного середовища”, викиди, скиди і розміщення відходів допускаються в обсягах, визначених за правилами, викладеними у пунктах 5-8 Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.99 N 303. Згідно з абзацом другим пункту 8 Порядку в разі відсутності у платників збору затверджених у встановленому порядку лімітів викидів, скидів і розміщення відходів збір справляється як за понадлімітні викиди, скиди та розміщення відходів відповідно до їх обсягів. Тому господарські суди не повинні брати до уваги посилання підприємств на відсутність у них лімітів викидів, скидів і розміщення відходів як на підставу звільнення їх від сплати збору або зменшення його розміру.

На підставі наказів начальника Громадської оборони міста Севастополя від 19 липня 2001 року і 15 квітня 2003 року на позивача були покладені функції експлуатуючої організації по використанню полігона для складування твердих побутових відходів у Першотравневій балці (том 1, а. с. 54-55).

Як слідує з листів Севастопольської державної міської адміністрації позивач не є власником відходів, а тому йому не можуть бути встановлені ліміти на розміщення відходів (том 1, а. с. 57, 59).

Однак, колегія суддів звертає увагу на суперечливість вказаних листів дійсним обставинам справи. Як вже було зазначено, на 2004 рік позивачем був отриманий дозвіл та ліміт на розміщенні відходів № 106 від 07.08.2003, які враховують об'єми розміщення ТПВ на полігоні у розмірі 150000 т., що також безпосередньо відображено у листах Державного управління екології та природних ресурсів в м. Севастополі від 28.02.2005 № 956/14-08 та від 09.06.2005 № 3074/04-08.

Суб’єкт господарювання в позові вказує на те, що при розрахунку донарахованій суми збору відповідачем були включені об'єми побутового сміття, що вивезені на полігон не тільки позивачем, але і транспортом сторонніх організацій. Проте, суд враховує той факт, що розміщення таких відходів здійснювалось саме закритим акціонерним товариством "Автотранспортне підприємство № 2628".

Так, в акті перевірки позивача від 18.02.2005, підписаному підприємством без заперечень, яка була проведена Державним управлінням екології та природних ресурсів в м. Севастополі, відображено, що на полігоні розміщені відходи 4 класу небезпеки, що вивезені закритим акціонерним товариством "Автотранспортне підприємство № 2628" на договірних умовах, та підприємствами, установами, організаціями самовивозом по талонах, реалізованих позивачем.

Крім того, судова колегія приймає до уваги лист Міністерства екології та природних ресурсів від 14.05.2003 № 4914-к/2611/115-11, в якому також визначено, що збір за розміщення відходів повинен нараховуватись та сплачуватись суб'єктом господарської діяльності, який розміщує на відповідних територіях відходи, в тому числі, що передані йому на договірних засадах.

Посилання позивача на те, що складування відходів на полігоні в Першотравневій балці було доручене не тільки ЗАТ "АТП-2628", але і Управлінню комунального та водного господарства Севастопольської міської державної адміністрації відповідно до наказу начальника Цивільної оборони м. Севастополя № 11 від 19.07.2001, є необґрунтованими, оскільки висновки перевірки засновані на матеріалах, що стосуються розміщення твердих побутових відходів саме позивачем, тобто на підставі даних про фактичні об'єми розміщених на полігоні відходів наданих самим підприємством.

Крім того, апеляційна інстанція вважає, що Рішення Гагарінського районного суду міста Севастополя від 09 квітня 2001 року по справі № 2-1623, яким було встановлено, що закрите акціонерне товариство „Автотранспортне підприємство № 2628” через його посадовця - начальника експлуатації, не є власником відходів і на нього законом не покладені обов’язки по розміщенню відходів, а тому складу правопорушення –порушення правил розміщення відходів, в діях цього посадовця не має (том 1, а. с. 70-71), не може бути прийнято в якості певного доказу, оскільки дане рішення винесено у відношенні фізичної особи, тоді як у даній справі вирішується питання щодо правомірності нарахування підприємству збору за забруднення навколишнього природного середовища.

З листа Севастопольського міського управління земельних ресурсів від 20.03.2001 № 322/9 слідує, що Першотравневий полігон розташований в адміністративних межах міста Севастополя і відноситься до земель лісного фонду (том 1, а. с. 72).

Посилання позивача на те, що у вищенаведеному листі є вказівка про розміщення полігону на відстані 3-х кілометрів від межи м. Інкерману є хибними, тому така вказівка взагалі не впливає на визначення розміру коефіцієнту, який встановлюється залежно від місця (зони) розміщення відходів у навколишньому природному середовищі, який передбачений у таблиці 2.4. Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору.

Так, в даній таблиці є прив’язка саме до адміністративної межі.

У зв'язку з чим, судова колегія вважає застосування контролюючим органом коефіцієнту „3” правомірним.

Згідно статті 1 Закону України „Про відходи”, спеціально відведені місця чи об'єкти - місця чи об'єкти (місця розміщення відходів, сховища, полігони, комплекси, споруди, ділянки надр тощо), на використання яких отримано дозвіл спеціально уповноважених органів на видалення відходів чи здійснення інших операцій з відходами.

Відповідно до статті 33 Закону України „Про відходи”, зберігання та видалення відходів здійснюються в місцях, визначених органами місцевого самоврядування.

Однак, посилання суду першої інстанції на те, що Першотравнева балка не відповідає поняттю спеціально відведеного місця чи об'єкту, наданому у вищенаведеному законі, колегією суддів вважаються вірними лише для визначення факту невідповідності наказів начальника Громадської оборони порядку визначення таких місць (тобто судом враховується по суті нелегітимним, так як відповідачем не доведено: чи були оголошені ці накази на підставі відповідного рішення органів місцевого самоврядування), але, відсутність дозволу спеціально уповноважених органів на видалення відходів чи здійснення інших операцій з відходами, не може впливати на вирішення питання про обов’язковість суб’єкта господарювання, що розміщує відходи та забруднює навколишнє природне середовище, сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища.

Крім того, судова колегія вважає необхідним зазначити те, що сам принцип стягнення обов’язкових зборів та платежів, визначений у чинному законодавстві України, вказує на те, що не може бути покладена сплата збору до бюджету в залежність від того, в якому місці (з урахуванням відсутності спеціального дозволу на безоплатне скидання відходів) здійснюється таке забруднення (у належному місці, чи ні).

Отже, колегія суддів вважає, що податкові повідомлення - рішення № /0 від 03.03.2005, № /1 від 25.07.2005 про визначення податкового зобов’язання по збору за забруднення навколишнього природного середовища в сумі 188595,28 грн., з яких: 141565,18 грн. - основний платіж, 47030,10 грн. –штрафні санкції винесені з дотриманням норм чинного законодавства, у зв’язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Виходячи з вищенаведеного, судова колегія вважає, що постанова господарського суду міста Севастополя прийнята з порушенням норм матеріального права, у зв'язку з чим підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Ленінському районі міста Севастополя задовольнити.

2. Постанову господарського суду міста Севастополя від 14.01.2008 у справі № 20-3/345-12/392 скасувати.

3. Прийняти нову постанову.

4. У позові відмовити.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює сторонам у справі, що відповідно до пункту 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення.

Ухвалу суду апеляційної інстанції може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені статтями 211, 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                        В.М. Плут

Судді                                                                      Ю.В. Борисова

В.І. Гонтар