ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 12/31

09.04.08

За позовом                    Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа-Транс"

До                              Товариства з обмеженою відповідальністю "Рабен Україна"

Про                              стягнення 3 048,08 грн.

Суддя Прокопенко Л.В.

Представники:

Від позивача                    Алпатьєва Н.Ю.–адв. (св. № 1655, ордер від 14.02.08 р. № 5)

Семикіна Т.М. - директор

Від відповідача          не з’явився.

Обставини справи:

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рабен Україна" про стягнення 3 048,08 грн. (2 720 грн. –основний борг, 160, 48 грн. –пеня, 141, 44 грн. –збитки від інфляції, 26,16 грн. –3% річних) внаслідок не оплати відповідачем наданих позивачем транспортних послуг. Також, позивач просить суд стягнути з відповідача державне мито у розмірі 102 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 118 грн. та оплату послуг адвоката у розмірі 500 грн.

Ухвалою суду від 29.01.08 р. за зазначеною вище позовною заявою порушено провадження у справі № 12/31 та призначено розгляд справи на 14.02.08 р.

14.02.08 р. судове засідання не відбулось в зв’язку з перебуванням судді Прокопенко Л.В. на лікарняному.

Ухвалою суду від 18.02.08 р. призначено розгляд справи на 11.03.08 р.

В судове засідання 11.03.08 р. представники сторін не з’явились.

Ухвалою суду від 11.03.08 р. відкладено розгляд справи на 25.03.08 р. у зв’язку з нез’явленням в судове засідання представників сторін та неподанням витребуваних доказів.

В судовому засіданні 25.03.08 р. оголошена перерва до 09.04.08 р.

08.04.08 р. відділом діловодства суду отримано клопотання від представника відповідача (вих. № КІ 804-321 від 04.04.08 р.) про відкладення слухання справи у зв’язку з тим, що представник відповідача буде знаходитись у відрядженні.

В задоволенні клопотання відмовлено у зв’язку з тим, що представник відповідача не надав суду доказів, які підтверджують обставини зазначені у клопотанні вих. № КІ 804-321 від 04.04.08 р.

Відповідач відзив на позов не надав.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

За заявкою –договором № 2 від 27.08.07 р. позивач зобов’язувався згідно замовлення відповідача надати транспортні послуги.

Згідно заявки - договору оплата наданих послуг здійснюється при наданні повного пакету документів, а саме: ТТН, з підписом отримувача з першого місця розвантаження, ТТН з другого місця розвантаження, акту виконаних послуг, рахунку та податкової накладної.

Згідно п. 19 заявки - договору, оплата відповідачем за надані позивачем послуги повинна бути здійснена на протязі 10 банківських днів після отримання документів відповідачем.

Позивач повністю виконав свої зобов’язання, доставка була виконана у зазначений заявці –договорі термін, що підтверджується ТТН (копії яких знаходяться в матеріалах справи), вартість перевезення складає 2720 грн.

Позивач неодноразово направляв відповідачу необхідні для оплати документи, але відповідач не виконав свої зобов’язання за договором, а саме не оплатив надані позивачем послуги.

Станом на день розгляду справи заборгованість відповідача перед позивачем становить 2 720,00 грн.

Крім суми основного боргу позивач ставить вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 160,48 грн., збитків від інфляції у розмірі 141,44 грн. та 3% річних у розмірі 26,16 грн.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення позивача, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з огляду на таке.

Внаслідок укладення договору згідно ст. 11 Цивільного Кодексу України, між сторонами виникли цивільні права та обов’язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абз. 2 п. 1 ст. 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 173 ГК України один суб’єкт господарського зобов’язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб’єкта, а інший суб’єкт має право вимагати від зобов’язаної сторони виконання її обов’язку.

Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Відповідно до ч. 7 зазначеної статті не допускаються одностороння відмова від виконання зобов’язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов’язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов’язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов’язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Стаття 525 Цивільного кодексу України встановлює, що одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України боржник зобов’язаний виконати всій обов’язок, а кредитор – прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов’язання чи звичаїв ділового обороту.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов’язанням є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов’язковим для виконання сторонами.

Позивачем підтверджено належним чином факт виконання ним зобов’язання перед відповідачем.

Відповідачем не надано заперечень стосовно факту порушення ним зобов’язань з оплати за надані послуги.

Отже, факт порушення відповідачем договірних зобов’язань судом встановлено.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем, не надав.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в розмірі 2 720, 00 грн. підлягають до задоволення.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків від інфляції та 3 % річних, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення збитків від інфляції у розмірі 141, 44 грн. та 3% річних у розмірі 26,16 грн. визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання.

Згідно ч.3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею визнається неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Згідно до п. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов’язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов’язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно ч. 1 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов’язання вчиняється у письмовій формі.

Обґрунтовуючи вимогу про стягнення пені позивач посилається на п. 6. ст.. 231 Господарського кодексу України в якому зазначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов’язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Також, позивач посилається на положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»та просить стягнути з відповідача пеню у розмірі подвійної ставки НБУ.

Проте відповідно ч. 1 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов’язання вчиняється у письмовій формі.

У договорі, що укладений між сторонами не передбачена відповідальність відповідача у вигляді пені за несвоєчасну сплату платежів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно ст. 3 Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, положеннями зазначеного закону не встановлений конкретний розмір пені, а лише зазначено, що пеня не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України та зазначено, що розмір пені встановлюється за згодою сторін.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 160,48 грн. за несвоєчасну сплату платежів задоволенню не підлягають, як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону.

У відповідності до ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з державного мита, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката, витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Позивачем на підтвердження витрат на оплату послуг адвоката надано Договір на надання послуг адвоката №19/07 від 18.12.2007 р., платіжне доручення № 355 від 18.12.07 р.

Оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, то судові витрати: державне мито, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та оплата послуг адвоката, відповідно до приписів статті 49 ГПК України, покладаються на відповідача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 525, 526, 536, 549, 625, ЦК України, ст. ст. 33, 193, 230 ГК України, ст. 44, 49, 82-85 ГПК України суд, -

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити частково.

2.          Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рабен Україна»(02154, м. Київ, Русанівський б-р, б. 7, р/р 6600 в «ІНГ Банк Україна», м. Києва, МФО 300639, а у випадку відсутності коштів –з будь-якого іншого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання судового рішення) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Транс»(02218, м. Київ, вул. Райдужна, 6, р/р 7101 в Солом’янській філії АКБ «Київ», м. Києва, МФО 300681) 2 720 (дві тисячі сімсот двадцять) грн. 00 коп. основного боргу, 141 (сто сорок одна) грн. 44 коп. збитків від інфляції, 26 (двадцять шість) грн. 16 коп. 3 % річних, 500 (п’ятсот) грн. 00 коп. адвокатських послуг, 102 (сто дві) грн. 00 коп. державного мита та 118 (сто вісімнадцять) грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3.          В іншій частині позову відмовити.

4.          Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

5.          Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом 10 днів з дня прийняття.

Суддя                                                                                                    Л.В.Прокопенко