ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 36/174

26.03.08

За позовом

Державного підприємства «Адміністрація річкових портів»

до

Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрземсервіс Груп»

про

про визнання недійсним договору про спільну діяльність

Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники:

Від позивача:

Зубко Є.Г. –по дов. №01/05-40Д від 01.01.2008р.

Від відповідача:

Хватова В.С. –по дов. №б/н від 01.03.2008р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Державного підприємства «Адміністрація річкових портів»до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрземсервіс Груп»про визнання недійсним договору про спільну діяльність №75/01-09, укладеного між Державним підприємством «Адміністрація річкових портів»та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрземсервіс Груп»20.09.2007р.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірний договір з боку позивача підписаний виконуючим обов'язки начальника підприємства, тобто, не уповноваженою особою.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зауважив на тому, що спірний договір містить в собі елементи оренди, а тому укладений строком на 20 років, в силу ст. 793 ЦК України підлягає нотаріальному погодженню. Державне підприємство «Адміністрація річкових портів»також посилається на те, що в порушення вимог ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»спірний договір укладений без погодження з Фондом державного майна України (далі –ФДМ України). Крім того, позивач зазначає, що спірний договір укладений в порушення принципів справедливості та розумності, закріплених у п. 6 ст. 3 ЦК України, оскільки його зміст передбачає різні строки для внесення вкладів Учасниками спільної діяльності.

Відповідач проти позову заперечує з підстав, викладених в письмовому відзиві на позов, посилаючись на те, що спірний договір зі сторони Державного підприємства «Адміністрація річкових портів»підписаний особою, яка мала право представляти інтереси Державного підприємства «Адміністрація річкових портів», а саме - Гонзою Є.О., який діяв на підставі наказу від 20.09.2007р. №41/а-к, який відповідач отримав від позивача при підписанні договору. Відповідач також посилається на те, що позивач схвалив спірний договір в порядку ст. 241 Цивільного кодексу України шляхом вчинення дій, що свідчать про прийняття його до виконання.

Заперечуючи проти позову, відповідач також зазначає, що спірний договір за своєю юридичною природою є договором про спільну діяльність та містить в собі всі ознаки, визначені чинним законодавством для даного типу договорів. Також відповідач вказує на те, що прибуток від спільної діяльності, в тому числі від спільного використання майна, розподіляється між сторонами пропорційно, відповідно до положень спірного договору. Заперечуючи проти позову відповідач посилається також на принцип свободи договору у відповідності до якого сторони договору визначили строк його дії 20 років (пункт 12. 2. Договору), а тому умови договору щодо поетапного внесення відповідачем свого внеску на протязі п’яти років, цілком відповідають ст. ст. 6, 627, 530 Цивільного кодексу України, погоджені сторонами у належній формі, а отже, відповідають волі сторін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд –

ВСТАНОВИВ:

20.09.2007 між Державним підприємством «Адміністрація річкових портів»(далі позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрземсервіс Груп»(далі відповідач) був укладений договір про спільну діяльність №75/01-09 (далі –договір).

Відповідно до ст. 1 договору учасники з метою отримання прибутку, зобов'язались спільно діяти без створення юридичної особи для експлуатації та обслуговування майна, переліченого в Додатку №1 до Договору (далі –об'єкти) шляхом об'єднання вкладів учасників та з урахуванням правового режиму державного майна, що належить позивачу на праві господарського відання.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов‘язків.

Загальними вимогами, до держання яких є необхідним для чинності правочину, передбаченими ст. 203 Цивільного кодексу України є наступні вимоги:

-          зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

-          особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

-          волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

-          правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

-          правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачаться з п. 6.1. Статуту позивача, управління ним здійснює керівник (начальник), який діє без довіреності від імені Підприємства, в порядку, встановленому ст. 92 Цивільного кодексу України. Згідно з наданої позивачем довідки з ЄДРПОУ №2328/07, виданої 07.02.2007р., керівником ДП «Адміністрація річкових портів»є Кондратенко Л.С., яким 20.09.2007р. видано наказ №41/а-к про призначення Гондзи Є.О. виконуючим обов'язки начальника ДП «Адміністрація річкових портів». Позивач в ході судового розгляду проти факту існування зазначеного наказу не заперечував.

Відповідно до ст. 62 Господарського кодексу України підприємством є самостійний суб'єкт господарювання - юридична особа, яка має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом. Підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту.

Згідно зі ст. 1 Статуту позивача, ДП «Адміністрація річкових портів»є державним унітарним підприємством і діє як державне комерційне підприємство, що засноване на державній власності та входить до сфери управління Міністерства транспорту та зв'язку України (далі –Орган управління майном, Мінтрансзв'язку).

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про управління об'єктами державної власності», яким визначені правові основи управління об'єктами державної власності (далі –Закон), міністерства відповідно до покладених на них завдань погоджують підпорядкованим підприємствам, установам, організаціям відповідно до законодавства договори про спільну діяльність, за якими використовується нерухоме майно, що перебуває в їх господарському віданні чи оперативному управлінні.

Як вбачається з матеріалів справи, листом від 20.09.2007р. за вих. № 4244/08/14-07 Мінтрансзв'язку погодив позивачеві укладення Договору саме як договору про спільну діяльність.

Згідно з ч. 1 ст. 1130 Цивільного кодексу України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Відповідно до ст. ст. 1130, 1132 Цивільного кодексу України спільна діяльність може здійснюватись у вигляді простого товариства, тобто на основі об'єднання вкладів учасників з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

У відповідності до ст. 1133 Цивільного кодексу України вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки. При цьому, виходячи з ч. 2 ст. 1133 Цивільного кодексу України вбачається, що Закон не визначає залежності дійсності договору про спільну діяльність від рівноцінності внесків учасників.

Як вбачається із додатків №№ 1, 3 до договору, позивач в якості вкладу у спільну діяльність зобов'язався у строк до 31.12.2007р. внести нерухоме майно, загальною оцінка якого становить 11359900,00 (одинадцять мільйонів триста п'ятдесят дев'ять тисяч дев'ятсот, 00) грн.

Відповідно до додатку №2 до договору вклад відповідача у спільну діяльність визначений в розмірі 11359900,00 (одинадцять мільйонів триста п'ятдесят дев'ять тисяч дев'ятсот, 00) грн., які відповідач зобов'язувався внести у спільну діяльність у строк до 2013 року відповідно до графіку платежів, визначеному у додатку №3 до договору.

З огляду на наведене, а також приймаючи до уваги закріплений ст. 3 Цивільного кодексу України принцип свободи договору, суд вважає безпідставними посилання позивача на встановлені додатком №3 до договору різні строки внесення учасниками вкладів у спільну діяльність як на підставу для визнання договору недійсним.

У відповідності до ст. 1135 Цивільного кодексу України, під час ведення спільних справ кожний учасник має право діяти від імені всіх учасників, якщо договором простого товариства не встановлено, що ведення справ здійснюється окремими учасниками або спільно всіма учасниками договору простого товариства.

Представником відповідача у судовому засіданні надано для огляду оригінал довіреності від 05.12.2007р. за № 01/05-35Д(належним чином засвідчена копія залучена до матеріалів справи), виданої позивачем на ім'я директора відповідача на ведення передбаченої договором спільної діяльності, зокрема, на право подання необхідних документів для відкриття поточного рахунку для ведення спільної діяльності, а також право розпорядчого підпису під час проведення операцій по цьому рахунку.

Зі змісту п. п. 3.1., 3.5., 3.7. ст. 3 договору вбачається, що ведення спільних справ учасників на весь термін дії договору доручається відповідачу. Відповідач є уповноваженим представником позивача при здійсненні спільної діяльності за договором, виконує всі необхідні дії для досягнення мети договору та відповідно до умов цього договору. З метою ведення спільних справ щодо здійснення спільної діяльності за договором відповідач відкриває рахунки в банку, веде окремий бухгалтерський, податковий та статистичний облік результатів спільної діяльності, а також складає та подає відповідну звітність.

Відповідно до пп. 7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»облік результатів спільної діяльності ведеться платником податку, уповноваженим на це іншими сторонами згідно з умовами договору, окремо від обліку господарських результатів такого платника податку.

Як вбачається із наданої представником відповідача під час судового засідання 31.03.2008.р довідки ДПІ Печерського р-ну м. Києва за №47108, 27.11.2007р. договір про спільну діяльність взято на облік платника податків. Відповідач надав суду також платіжне доручення №031 від 27.12.2007р. про перерахування 20000,00 (двадцять тисяч, 00) грн. на рахунок №660, відкритий в ТОВ «Укрпромбанк»в м. Києві на виконання п. 3.6. ст. 3 договору, а також платіжне доручення №008 від 31.01.2008р. про перерахування на рахунок №660, відкритий в ТОВ «Укрпромбанк»в м. Києві, 1115990,00 (один мільйон сто п'ятнадцять тисяч дев'ятсот дев'яносто, 00) грн.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Під час судового розгляду відповідачем надано суду акти приймання-передачі виконаних відповідачем робіт, який відповідно до п. 2.3. договору є підтвердженням фактичного внесення учасником вкладу у спільну діяльність, підписані сторонами 28.12.2007р. (щодо двадцяти тисяч грн.) та 31.01.2008р. (щодо одного мільйону ста п'ятнадцяти тисяч дев'ятисот дев'яноста грн.) Отже, позивач в установленому законом та договором порядку прийняв виконання договору зі сторони відповідача.

Таким чином, ґрунтуючись на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд встановив, що спірний договір за своєю правовою природою є договором про сумісну діяльність, укладеним у повній відповідності до вимог ст. 203 ЦК України.

Зважаючи на вищевказане, вимоги позивача щодо застосування до спірних правовідносин положень глави 77 Цивільного кодексу України, якими регулюються відносини найму (оренди) та положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна»є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства та фактичних обставинах справи.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач належних доказів недійсності Договору суду не надав.

Таким чином, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Трофименко Т.Ю.