ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23.04.08 р.                     Справа № 45/187

Господарський суд Донецької області у складі колегії суддів

Головуючого Підченко Ю.О.

Суддів Морщагіна Н.С.

Манжур В.В.

За участю секретаря судового засідання Пальчак О.М

Розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю „Виробничо-комерційний центр „Благобуд” м. Київ

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю „Шляхове будівництво „Альтком" м. Донецьк

про стягнення 141 348 грн. 25 коп.

за участю:

представників сторін:

від позивача Безруков В.Т. – генеральний директор

від відповідача Калашнік А.М. - юрисконсульт

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Виробничо-комерційний центр „Благобуд” звернулося до господарського суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю „Шляхове будівництво „Альтком" про стягнення основного боргу в сумі 360 088 грн. 65 коп., інфляційних в сумі 41 470 грн. 19 коп. та 3 процентів річних в сумі 16 106 грн. 71 коп. за прострочення виконання грошового зобов’язання, прямих збитків заподіяних позивачеві у зв’язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору в розмірі 82 832 грн. 81 коп. та упущеної вигоди в сумі 58 516 грн. 44 коп. згідно договору купівлі-продажу нафтопродуктів від 05.07.05р. № 7/07.

Рішенням господарського суду Донецької області у справі № 45/187 від 07.09.06р. позов задоволено в частині стягнення 41470 грн. 19 коп. інфляційних, 16106 грн. 71 коп. трьох процентів річних, 497 грн. 52 коп. витрат зі сплати державного мита та 10 грн. 50 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу; провадження у справі в частині стягнення заборгованості в сумі 360088 грн. 65 коп. припинено через відсутність спору між сторонами. В частині стягнення збитків у сумі 82 832 грн. 81 коп., та втраченої вигоди у розмірі 58 516 грн. 44 коп. відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду від 15.03.07р. рішення господарського суду Донецької області від 07.09.06р. у справі № 45/187 скасоване в частині відмови у стягненні збитків і в цьому обсязі справу скеровано для нового розгляду.

Господарський суд Донецької області рішенням від 06.09.07р. у задоволенні позовних вимог про стягнення прямих збитків в розмірі 82 832 грн. 81 коп. та упущеної вигоди в розмірі 58 516 грн. 44 коп. відмовив.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.12.07р. по справі №45/187 рішення господарського суду Донецької області від 06.09.07р. скасовано і справу передано на новий розгляд до господарського суду Донецької області.

Відповідно до ст. 111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції є обов’язковими для суду під час нового розгляду справи.

Представник відповідача позов не визнав, мотивуючи свої заперечення тим, що відсутній причинно-наслідковий зв’язок між його діями та завданням позивачу збитків, господарська діяльність позивача є такою, що здійснюється на власний ризик і часткове невиконання відповідачем грошового зобов’язання не стало безпосередньою причиною понесення ним зазначеного збитку. Окрім того, відповідач вважає недоведеними вимоги про стягнення упущеної вигоди.

З’ясувавши фактичні обставини справи, докази, які їх підтверджують, надавши правову кваліфікацію правовідносинам сторін вислухавши їх доводи, суд встановив:

Позов мотивовано тим, що 05.07.05р. між товариством з обмеженою відповідальністю “Виробничо-комерційний центр “БЛАГОБУД” та товариством з обмеженою відповідальністю “Шляхове будівництво “Альтком” було укладено договір купівлі - продажу нафтопродуктів №7/07.

За умовами зазначеного договору позивач зобов’язався передати у власність відповідача товар-бітум нафтовий, марка якого визначається сторонами в додаткових угодах.

Пунктом 3.2 договору встановлено, що відповідач повинен здійснити оплату за отриманий товар після поставки кожної партії в безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача.

Позивач виконав свої зобов’язання за спірним договором та поставив товар на суму 2 196 072 грн. 40 коп., що підтверджується видатковими накладними та актами приймання-здачі нафтопродуктів.

Відповідач частково сплатив вартість отриманого товару, проте несплаченою залишилась сума 360 088 грн. 65 коп.

Зазначені вище факти встановлені рішенням господарського суду Донецької області від 07.09.06 року у справі № 45/187 в частині, що набрала законної сили, тому вказані факти не підлягають повторному доведенню в силу статі 35 ГПК України.

01.07.05р. між фізичною особою – підприємцем Кріпач Вікторією Іванівною (далі – підприємець) та позивачем було укладено договір доручення № 01/7, згідно якого позивач приймає доручення придбати товар, для чого отримує у підприємця грошові кошти у розмірі 500 000 грн.

31.05.06р. підприємець виставив позивачу претензію № 15, за змістом якої позивач, як особа, що порушила умови грошового зобов’язання за договором доручення № 01/7 від 01.07.05р. у період з 01.01.06р. до 31.05.06 року, має сплатити підприємцю пеню у розмірі 56 951 грн. 67 коп. та три проценти річних 9 001 грн. 78 коп., усього на суму 65 953 грн. 45 коп.

Позивач погодився з вимогами зазначеної претензії, про що свідчить платіжне доручення № 34 від 31.07.06р., згідно якого позивач сплатив підприємцю всю заявлену претензійну суму 65 953 грн. 65 коп.

Крім того, 22.09.05р. між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю „Союзінтертрейд” було укладено договір № 47-09/05, згідно якого останній зобов’язався поставити товар (нафтопродукти), а позивач прийняти та оплатити його.

10.05.06р. ТОВ „Союзінтертрейд” виставило позивачу претензію № 70, за змістом якої позивач, як особа, що порушила умови грошового зобов’язання за договором № 47-09/05 від 22.09.05р. у період з 12.12.05р. до 11.04.06р., має сплатити пеню у розмірі 14 577 грн. 64 коп. та три проценти річних 2 301 грн. 72 коп., усього на суму 16 879 грн. 36 коп.

Позивач погодився з вимогами претензії № 70 від 10.05.06р., про що свідчить платіжне доручення № 35 від 31.07.06р., згідно якого позивач сплатив ТОВ „Союзінтертрейд” всю заявлену претензійну суму.

Згідно пункту 5.1 договору було визначено, що сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов’язань у відповідності з діючим законодавством України. Крім цього, винна сторона відшкодовує іншій стороні спричинені збитки.

Позивачем на підставі викладеного заявлено вимогу про повне відшкодування збитків, як позитивної шкоди у вигляді зроблених ним витрат - прямих збитків у розмірі 82 832 грн. 81 коп., так і не отриманих доходів у вигляді упущеної вигоди, що становить 58 516 грн. 44 коп.

Судом дана належна правова оцінка правовідносинам сторін та встановлено, що за своєю правовою природою між ними укладено договір поставки.

Особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання визначається господарським кодексом. Майнові зобов’язання, які виникають між учасниками господарських відносин регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно п. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона – постачальник зобов’язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні – покупцеві товар (товари), а покупець зобов’язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Укладений договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов’язань, а саме майново-господарських зобов’язань згідно зі статтями 173, 174, 175 ГК України (статтями 11, 202, 509 ЦК України) і відповідно до ст. 629 ЦК України є обов’язковим для виконання сторонами.

У силу частини першої ст. 193 ГК України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Як встановлено рішенням господарського суду Донецької області від 07.09.06р. свої зобов’язання щодо своєчасної та повної сплати грошових коштів згідно умов договору відповідач не виконав.

Законодавець зазначає, що стаття 623 ЦК України як загальна норма, та статті 224, 225 ГК України як спеціальні норми, передбачають, що у випадку невиконання або неналежного виконання зобов’язань боржником він повинен відшкодувати кредитору заподіяні цим збитки.

Стаття 22 ЦК України визначає частини (види) збитків:

1)          реальні збитки;

2)          упущена вигода.

Як свідчать докази по справі, сторони є суб’єктами господарювання у розумінні ст. 55 ГК України.

Частина друга ст. 224 та ст. 225 ГК України визначають склад збитків. У той же час в ч. 1 ст. 225 ГК України використовується термін неодержаний прибуток( втраченої вигоди), що є за змістом тотожнім поняттям упущеної вигоди. В даному випадку це розглядається як неодержаний прибуток, на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

На позивачеві лежить обов’язок довести суду згідно ст. 33 ГПК України наступне:

-          по-перше, факт заподіяння йому збитків;

-          по-друге, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов’язань;

-          по-третє, причинно-наслідковий зв’язок між невиконанням зобов’язань та заподіяними збитками.

Згідно загальної практики про визначення розміру збитків заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги:

А) вид (склад) збитків;

Б) наслідки порушення договірних зобов’язань.

Оцінка доказів здійснюється судом за приписами ст. 43 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Посилання у платіжному дорученні № 34 від 31.07.06р. на таке призначення платежу, як оплата за претензію №30/5 від 31.05.06р. викликає сумнів щодо оплати з цього приводу. Оскільки за такими обставинами неможливо ідентифікувати платіж у правовідносинах сторін у зв’язку з його помилковим зазначенням слід звернути на законодавство яке регулює такі випадки.

Так, згідно ст. 6 Указу Президента України від 16.03.95 р. № 227/95 “Про заходи щодо нормалізації платіжної дисципліни в народному господарстві України”, що за наявності встановлених підстав – відповідно до ст. 35 Закону України “Про платіжні системи на переказ коштів в Україні” від 05.04.01 р. № 2346-ІІІ у випадку помилкового перерахування коштів на рахунок отримувача в установі банку та без вказівки призначення платежу або з неправильним його визначенням грошові кошти у визначений законом строк підлягають поверненню на рахунок платника.

Однак, за наявністю у платника заборгованості перед особою, на рахунок якого у банку надійшли грошові кошти без вказівки призначення платежу або з неправильним його визначенням, а також помилково перераховані кошти, отримувач платежу має право на свій розсуд вибрати заборгованість вказаного платника та заявити про припинення саме цієї суми боргу в порядку заліку зустрічних вимог (вимога платника щодо повернення суми, перерахованої їм без вказівки платежу або з невірним його призначенням, і зустрічної вимоги щодо погашення заборгованості по оплаті товарів, робіт, послуг). Це може бути остання за строком заборгованість платника, яка утворилася перед отримувачем платежу. Коли отримувач платежу не заявить та не поверне грошові кошти, отримані без призначення платежу, тоді платник на свій розсуд як власник грошових коштів у будь-який час може визначити раніше зроблений платіж. Тобто припинено буде саме те зобов’язання, яке вказано платником. Платник має право вказати зобов’язання, яке є давнім за строком виникнення, сподіваючись при цьому на пропуск отримувачем платежу, строку позовної давності на стягнення заборгованості.

Тобто, перераховані позивачем грошові кошти на адресу інших контрагентів ніяким чином не стосуються правовідносин, які виникли між сторонами згідно договору купівлі-продажу нафтопродуктів від 05.07.05р. № 7/07.

При вирішенні питання щодо неодержаного прибутку (доходу) слід мати на увазі таке. Як у промислових підприємств, так і у торговельних, постачальницько-збутових, збутових підприємств (організацій) є умовно-постійні та умовно-змінні витрати. Наслідками невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язання, наприклад, неповерненням продукції, є, зокрема, зменшення обсягу виробництва чи реалізації продукції (робіт, послуг), внаслідок чого кредитор не одержав прибуток (доход) і, крім того, у нього збільшуються умовно-постійні витрати в собівартості його продукції, а у торговельних підприємствах зростають фактичні витрати обігу. Такі умовно-постійні витрати не підлягають виключенню з суми стягуваних господарським судом збитків.

Такі збитки складають, зокрема, не одержаний постачальником прибуток (доход), який він одержав би в результаті виконання зобов'язання стороною за договором. При вирішенні таких спорів слід мати на увазі, що постачальник повинен подати докази вживання ним заходів до зменшення збитків.

Крім того, позивач у кожному конкретному випадку повинен подати відповідний обґрунтований розрахунок заподіяних йому збитків.

Чинне законодавство не містить та не встановлює розрахункового порядку визначення розміру прямих та непрямих збитків у вигляді неодержаних доходів (прибутку), а саме упущеної вигоди, заподіяних порушеннями господарських договорів, так як не відноситься до підстав цивільно-правової відповідальності. Доцільно дотримуватися того, що неодержаний прибуток при зменшенні обсягу чи виробництва реалізації продукції (робіт, послуг) визначається як різниця між ціною і повною плановою собівартістю одиниці продукції (робіт, послуг), помножена на кількість не зробленої чи не реалізованої або неповернутого своєчасно майна, продукції (робіт ,послуг) з вини контрагента. Кількість не зробленої або неповернутої з вини контрагента продукції (робіт, послуг), майна за родовими ознаками, розраховується в залежності від конкретної ситуації, зокрема, шляхом:

а) розподілу обсягу недопоставленої (неналежної чи якості некомплектної) або неповернутої продукції на норму її витрати на один виріб (роботу, послугу), якщо мала місце недопоставка (постачання продукції неналежної чи якості некомплектної);

б) множення часової (денної) продуктивності цеху, що простояв, (ділянки, агрегату, верстата) на тривалість простою в годинах (днях), якщо мав місце простій.

Відносно збільшення суми умовно-постійних витрат у зв'язку зі зменшенням обсягу виробництва продукції (робіт, послуг) визначається як добуток розміру цих витрат у повній плановій собівартості одиниці виробу (роботи, послуги) на кількість не зроблених з вини контрагента виробів (робіт, послуг).

Віднесення тих чи інших витрат до умовно-постійних, а також визначення суми умовно-постійних витрат у собівартості одиниці продукції здійснюються відповідно до діючого в галузі положеннями по плануванню, обліку і калькулюванню собівартості продукції (робіт, послуг).

Поняття доходів (доходу) слід розуміти як валовий доход, тобто виторг від реалізації та інші доходи, та як валовий доход за відрахуванням матеріальних затрат як прибуток.

Наявність декларації, наданої представником відповідача, приймається судом разом з іншими доказами по справі і оцінюється відповідно до вимог ст. 43 ГПК України на підставі всебічного, повного і об’єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Декларація, надана відповідачем в розумінні Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” це офіційна заява платника податків про утримання ним за текучий період прибутків та податкових знижок та пільг, що поширюється на них.

Тому, до майнових відносин, пов’язаних з формуванням податкових зобов’язань та податкового кредиту цивільне законодавство не застосовується (ч. 2 до ст. 1 ЦК України 2003р.).

З урахуванням існування договірних відносин підприємства позивача, наявність отриманого суб’єктом господарювання прибутку визначається згідно вимог ст. 42 ГК України, відповідно до якої підприємництво – це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб’єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Судом з’ясовано, що 01.07.05р. між фізичною особою – підприємцем Кріпач Вікторією Іванівною (довіритель) та позивачем (повірений) було укладено договір доручення № 01/7.

Відповідно до ст. 1000 ЦК за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

За умовами зазначеного вище договору доручення довіритель доручив повіреному від імені довірителя провести маркетинг та закупити бітум дорожній для поставки підприємству відповідача, уклавши з ним від свого імені та за рахунок довірителя договір.

Зазначений договір не відповідає змісту статті 1000 ЦК України 2003р., оскільки за договором доручення повірений виступає не від свого імені, а від імені довірителя. Частина перша статті 83 ГПК України надає право, а не обов’язок визнати недійсним повністю чи у певній частині пов’язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

У спірних правовідносинах позивач за рахунок коштів, отриманих за договором доручення №01/7 від 01.07.05р., здійснював розрахунки з товариством з обмеженою відповідальністю „Союзінтертрейд” за поставлені останнім згідно договору поставки № 47-09/05 від 22.09.05р. нафтопродукти, постачання яких потім здійснював на адресу відповідача за договором №7/07 від 05.07.06р.

Як свідчать матеріали справи, зокрема акт звірки розрахунків між сторонами станом на 26.07.06р., після грудня 2005р. позивач не здійснював на адресу відповідача постачання товару. Актом звірки розрахунків станом на 30.08.06р. підтверджено факт відсутності у відповідача заборгованості за поставлений згідно з договором №7/07 від 05.07.06р. товар. Однак, 31.07.06р. позивач на свій розсуд та ризик оплатив виставлені контрагентами претензії та зазнав втрат, які ніяким чином не пов’язані із невиконанням відповідачем зобов’язань за спірним договором.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Таким чином, позивач не довів складову збитків та причинно-наслідковий зв’язок між невиконанням відповідачем зобов’язань за договором та утворенням збитків, на надав докази та не зробив обґрунтування того, яким чином існування декларації з податку на прибуток підприємства відповідача за спірний період, впливає на утворення для його підприємства розміру реальних збитків та втраченої вигоди, і те що перерахування спірних сум за претензіями №70 від 10.05.06р.,№15 від 31.05.06р. та №30 від 31.05.06р. відбулося за наслідками невиконання відповідачем зобов’язань за договором купівлі-продажу нафтопродуктів від 05.07.05р. №7/07. Натомість, позивачем не доведено наслідки утворення втраченої вигоди у вигляді зменшення обсягів виробництва.

З урахуванням викладеного, позивачем не надано обґрунтованого розрахунку упущеної вигоди та доказів вживання ним заходів до зменшення збитків.

Відповідач надав докази відсутності своєї вини у заподіяних позивачеві збитках за вимогами ст. 614 ЦК України.

За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного суд вважає, що позов щодо стягнення з відповідача реальних збитків в розмірі 82 832 грн. 81 коп. та втраченої вигоди в сумі 58 516 грн. 44 коп. заявлений необґрунтовано, а тому у його задоволенні слід відмовити.

Витрати по держмиту та забезпечення судового процесу відносяться на позивача згідно вимог ст.ст. 44, 49 ГПК України.

У випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судових витрат зі справи, у тому числі і сум державного мита за подання заяви про перегляд рішення в апеляційному або у касаційному порядку, здійснює господарський суд, який приймає рішення, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат за приписами ст.ст. 44, 46, 49 ГПК України.

Витрати по державному миту в сумі 707 грн. за подання скарги про перегляд рішення в касаційному порядку відноситься на позивача згідно вимог ст.ст. 44, 49 ГПК України.

У зв’язку з тим, що у судовому засіданні за згодою сторін було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення згідно частини третьої ст. 85 ГПК України, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого згідно статті 84 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 22, 614, 623 ЦК України, ст.ст. 42, 55, 175, 181, 224, 225 ГК України, ст.ст. 33, 43, 36, 44. 49, 82, 84, частиною третьою ст. 85 ГПК України, суддя

В И Р І Ш И В:

1.У задоволенні позову щодо стягнення з відповідача реальних збитків в розмірі 82 832 грн. 81 коп. та втраченої вигоди в сумі 58 516 грн. 44 коп. відмовити.

2.Витрати по держмиту та забезпечення судового процесу покладаються на позивача.

3.Витрати по державному миту в сумі 707 грн. за подання скарги про перегляд рішення в касаційному порядку відноситься на позивача.

4.Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Головуючий суддя Підченко Ю.О.

Судді Морщагіна Н.С.

Манжур В.В.

Дата підписання рішення, оформленого у відповідності зі ст. 84 ГПК України: 23.04.08р.