ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2008 р.

№ 11/3525

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова Є.В.,

суддів:

Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційну скаргу

сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Палміравідгодівля"

(далі Товариство)

на постанову

Київського міжобласного апеляційного господарського суду

від

18.12.07

у справі

№ 11/3525

господарського суду

Черкаської області

за позовом

Товариства

до

Золотоніського районного відділу Черкаської регіональної філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах"

(далі Держкомзем)

про

стягнення 33 862,00 грн.

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:

Передерій В.Г. (за дов. № 33 від 09.04.08);

- відповідача:

Александров В.М. (за дор. № 50 від 08.04.08).

Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України, яка переглядає справу в касаційному порядку, не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 10.04.08 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 17.01.05 господарського суду Черкаської області (суддя Довгань К.І.) у задоволенні позовних вимог Товариству відмовлено повністю.

Постановою від 18.12.07 Київського міжобласного апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Писаної Т.О., суддів –Жук Г.А., Фаловської І.М.) апеляційну скаргу Товариства залишено без задоволення, а рішення від 17.01.05 господарського суду Черкаської області –без змін.

Вказані судові рішення мотивовані тим, що матеріалами справи доведено, що знімаючи з реєстрації договори оренди, укладені Товариством з власниками земельних паїв с.Вознесенське, Золотоніського району, Держкомзем діяв у відповідності з вимогами припису державного інспектора Черкаського обласного головного управління земельних ресурсів, виконання якого відповідно до вимог законодавства є обов'язковим.

Не погодившись з рішеннями попередніх судових інстанцій, Товариство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить рішення від 17.01.05 господарського суду Черкаської області та постанову від 18.12.07 Київського міжобласного апеляційного господарського суду скасувати, та прийняти по справі нове рішення, яким позовні вимоги Товариства задовольнити.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскаржених судових актів було порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема: ст. 93, п. 2 ст. 124, п. 2 ст. 126, ст. 141 Земельного кодекс України, ст.ст. 18, 25, 31 Закону України “Про оренду землі”, п. 1 ст. 407, ст. 412 Цивільного кодексу України.

У своєму відзиві на касаційну скаргу Держкомзем щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просить касаційну скаргу Товариства залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення –без змін.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзив на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, Товариство звернулось до суду з позовом у даній справі про стягнення з Держкомзему 33 862,00 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що Держкомзем спричинив йому збитки незаконним зняттям з реєстрації договорів оренди земельних ділянок, укладених Товариством з власниками земельних паїв. При цьому, встановлено, що збитки, за оцінкою Товариства, включають понесені витрати на реєстрацію названих договорів, реєстрацію отриманих державних актів, транспортні витрати по підготовці, укладенню і реєстрації договорів оренди, заробітну плату спеціаліста по оформленню договорів, втрачену вигоду та моральну шкоду.

Вирішуючи спір суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що Товариством протягом березня 2004 року з власниками земельних паїв с.Вознесенське Золотоніського району було укладено 32 договори оренди земельних ділянок строком на 5 років, які були зареєстровані Держкомземом.

На підставі наданих сторонами доказів у справі попередніми судовими інстанціями встановлено, що в ході проведеної 13.05.04 інспектором Черкаського обласного головного управління земельних ресурсів перевірки були встановлені порушення норм земельного законодавства при укладенні сторонами вказаних договорів. За результатами перевірки було складено акт від 13.05.04, а 17.05.04 було видано припис № 89 про усунення порушень закону шляхом зняття з державної реєстрації договорів оренди, укладених Товариством з власниками земельних паїв с.Вознесенське.

Судовими інстанціями встановлено, що на виконання вказаного припису Держкомзем надіслав Товариству листа від 27.05.04 № 6, яким повідомив про зняття з реєстрації його договорів оренди та підстави вчинення таких дій.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до вимог ст. 15 Закону України "Про оренду землі" невід'ємною частиною договорів оренди земельних ділянок є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

При вирішенні спору по суті місцевим та апеляційним судами встановлено, що договори, укладені Товариством, не містили актів визначення меж земельних ділянок в натурі.

Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 125 Земельного кодексу України приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), та одержання документа, що посвідчує право на неї, а також до здійснення державної реєстрації забороняється.

З урахуванням наведеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає правомірним висновок попередніх судових інстанцій про те, що оскільки фактично Товариство не мало права приступати до використання земельних ділянок до встановлення їх меж в натурі (на місцевості), то не мало правових підстав розраховувати на отримання вигоди за наслідками незаконного використання відповідних земельних ділянок, а тому підстави для задоволення позовних вимог щодо відшкодування 26 960,00 грн. втраченої вигоди відсутні.

Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає обґрунтованим висновок суду першої та апеляційної інстанцій про те, що оскільки знімаючи з реєстрації договори оренди, укладені Товариством з власниками земельних паїв с.Вознесенське Золотоніського району, Держкомзем діяв у відповідності з вимогами припису державного інспектора Черкаського обласного головного управління земельних ресурсів, виконання якого є відповідно до вимог законодавства обов'язковим, а Товариством в установленому чинним законодавством порядку до адміністративного суду дії щодо зняття з реєстрації договорів оренди оскаржені не були, то відсутні правові підстави вважати, що відповідні дії Держкомзему є незаконними.

Крім того, вирішуючи спір попередні судові інстанції встановили, що фактично Товариством не наведено обставин та доказів, що свідчать про нанесення йому моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що загальні положення про відшкодування шкоди визначені у гл. 82 Цивільного кодексу України.

Так, ст. 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Разом з тим, відповідно до ст.ст. 224, 225 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, загальними підставами для стягнення збитків з особи, яка їх заподіяла, є: настання збитків; неправомірна поведінка особи, що заподіяла збитки; безпосередній причинний зв'язок між протиправною поведінкою і настанням збитків; вина.

Разом з тим, як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, Товариством не доведено вини Держкомзему та документально не обґрунтовано настання збитків та їх розмір.

З урахуванням наведеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи, викладені Товариством в касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення судовими інстанціями не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання які, стосуються оцінки доказів, але оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про встановлення тих чи інших обставин справи, в силу ст. 43 Господарського процесуального кодексу України здійснюється за внутрішнім переконанням суду і їх перевірка не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судом апеляційної інстанції було повно та всебічно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено постанову з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави для залишення її без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Палміравідгодівля" № 5 від 18.01.08 залишити без задоволення.

Постанову від 18.12.07 Київського міжобласного апеляційного господарського суду у справі № 11/3525 господарського суду Черкаської області залишити без змін.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

І.Ходаківська