ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2008 р.

№ 47/36

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дроботової Т.Б. –головуючого,

Волковицької Н.О.,

Рогач Л.І.

за участю представників:

позивача

Покуленко А.П., дир.

відповідача

не з'явився (про час та місце судового засідання повідомлений належним чином)

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Товариства з обмеженою

відповідальністю “ЮВС ”

на постанову

Київського апеляційного господарського суду від 13.09.2007

у справі

№ 47/36

господарського суду міста Києва

за позовом

Фермерського господарства “Деметра”

до

Товариства з обмеженою

відповідальністю “ЮВС ”

про

стягнення 137092,97грн.

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство “Деметра” звернулося до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “ЮВС” про стягнення 137092,97грн., в тому числі 58386,93,25грн. основного боргу, 13660,94грн. пені по подвійній ставці НБУ, 30045,10 по Закону № 543/96 від 22.11.1996, 35000грн. завданих збитків та моральної шкоди; 28.03.2007 позивач збільшив позовні вимоги до 207383,60грн., в тому числі 58386,93грн. основного боргу, 30036,27грн. пені по подвійній обліковій ставці НБУ, 19968,32грн. інфляційних втрат, 63992,08грн. пені по Закону № 543/96 від 22.11.1996, а також 35000грн. завданих збитків.

Позовні вимоги вмотивовано несвоєчасним виконанням відповідачем грошових зобов'язань, що є підставою застосування до нього відповідальності, передбаченої умовами договору та законодавством.

Звертаючись з позовом, позивач просив захистити його порушене право незалежно від пропущеної позовної давності.

Відповідач подав заяву про застосування позовної давності до заявленої до стягнення суми заборгованості.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.05.2007 (суддя Станік С.Р.) позов задоволено частково; з відповідача на користь позивача стягнуто 74648,22грн. (в тому числі 58386,93грн. основного боргу, 10976,71грн. інфляційних втрат, 5284,58грн. пені), а також 293,96грн. судових витрат; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; з позивача в доход держаного бюджету України стягнуто 9грн. недоплаченого державного мита.

Рішення суду вмотивовано встановленими обставинами справи щодо виконання позивачем зобов’язань по поставці цукрового буряку відповідачу згідно умов договору та відповідним порушенням грошових зобов’язань відповідачем з огляду на неповну оплату одержаного цукрового буряку, звернення позивача за судовим захистом порушеного права в межах позовної давності відповідно до правил переривання перебігу позовної давності за статтею 264 Цивільного кодексу України, а також з огляду на виникнення у відповідача обов'язку виконати грошове зобов'язання в порядку статті 530 Цивільного кодексу України після відповідного звернення позивача з претензією, статтями 75, 76, 79, 80, 162, 203, 224 Цивільного кодексу Української РСР, статтями 175, 193, 223, 230, 232, 245, 252, 253, 265, 266, 267 Господарського кодексу України, статтями 22, 256, 257, 261, 264, 267, 525, 526, 547, 549, 551, 599, 610, 611, 612, 617, 621, 623, 625, 664, 691, 692, 712 Цивільного кодексу України, що визначають порядок укладення правочинів, підстави виникнення цивільних та господарських зобов'язань, порядок та умови виконання та підстави припинення, момент виникнення зобов'язання, наслідки його неналежного виконання, порядок перебігу та обчислення позовної давності.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.09.2007 (судді: Губенко Н.М. - головуючий, Барицька Т.Л., Ропій Л.М.) рішення місцевого господарського суду залишено без змін з мотивів його законності та обґрунтованості, вірного встановлення обставин справи.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги про допущені процесуальні порушення, суд апеляційної інстанції вказав на належне направлення судом ухвали про відкладення розгляду справи, право відповідача подавати заяви та клопотання в письмовому вигляді, а не тільки в судовому засіданні, яке останнім не було реалізовано.

Не погоджуючись з судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить частково скасувати рішення місцевого суду в частині стягнення пені в розмірі 5284,58грн. та скасувати постанову апеляційної інстанції. При цьому скаржник посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме справу було розглянуто господарським судом за відсутності сторони, не повідомленої належним чином про місце засідання суду, внаслідок чого відповідач був позбавлений можливості заявити про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені.

Позивач відзив на касаційну скаргу не подав, усно послався на відсутність процесуальних підстав для перегляду судових рішень в касаційному порядку, відповідність висновків апеляційної інстанції чинному законодавству.

Відповідач не скористався правом на участь представника в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді –доповідача, пояснення представника позивача, присутнього у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або перевіряти докази.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 25.09.2003 сторонами було укладено договір № 103 купівлі-продажу цукрових буряків, за умовами якого позивач зобов'язався продати цукрові буряки на умовах “Франко-поле” в заліковій вазі на призаводському бурякопункті відповідача, а відповідач купити цукрові буряки, що будуть вирощені у 2003 році, та оплатити їх по факту поставки, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача, тобто, конкретний строк виконання грошового зобов'язання у договорі не встановлено.

Умовами договору було передбачено відповідальність відповідача за несвоєчасне виконання умов договору у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаних зобов'язань за кожний день такого невиконання.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу продукцію у кількісті 640,125тон на загальну суму 109709,05 грн., що підтверджується наявними в додатку та дослідженими судами доказами відповідно до умов договору (товарно-транспортні накладні, податкові накладні, довіреності).

Натомість відповідач перерахував відповідачу 25000грн. за одержані цукрові буряки з цільовим призначенням платежу за договором № 103 від 25.09.2003.

Також судами встановлено, що 23.02.2005 позивач направив відповідачу претензію з вимогою оплатити одержану продукцію, яку останнім було одержано 28.02.2005, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення № 388347, відтак відповідач зобов'язаний був оплатити одержану продукцію до 08.03.2005.

З огляду на підтвердження встановленими обставинами справи розміру простроченого грошового зобов'язання та періоду його прострочення, суди задовольнили позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу з урахуванням індексу інфляції в сумі 10976,71грн. за період з березня 2005 року по грудень 2006 року включно, а також про стягнення передбаченої договором пені за період з 08.03.2005 по 07.09.2005 в розмірі 5284,58грн.

З огляду на продовження існування обов'язку відповідача по оплаті одержаної продукції після набрання чинності Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України, судами правомірно враховано приписи Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України та Прикінцевих положень Господарського кодексу України та застосовано до спірних правовідносин норми Цивільного кодексу та Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов’язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема із правочинів, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов’язки.

Загальні умови виконання зобов’язань визначені нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений, або визначений моментом витребування, кредитор має право вимагати виконання у будь-який час, а боржник повинен виконати такий обов'язок в семиденний термін від дня пред'явлення вимоги.

Відтак апеляційним господарським судом на підставі встановлених обставин справи правомірно було пов'язано обов'язок боржника сплатити суму боргу з семиденним терміном з часу одержання претензії, та встановлено порушення ним договірних зобов'язань саме з 08.03.2005.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення; розрахунок інфляційних втрат судами здійснено відповідно до періоду прострочення та вимог чинного законодавства.

За статтею 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому цим Кодексом, іншими законами та договором.

За пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через 6 місяців від того дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 258 Цивільного кодексу України встановлено спеціальну позовну давність для вимог про стягнення неустойки строком в один рік; водночас за статтею 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Однак суд може визнати поважними причини пропуску позовної давності та захистити порушене право.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанції щодо підстав виникнення у відповідача грошових зобов’язань, строків їх виконання та періоду прострочення, ступені виконання зобов’язання та наслідків його порушення.

Відповідно до частини 2 статті 11110 Господарського процесуального кодексу України порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого або постанови апеляційного господарського суду, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якої із сторін, не повідомленої належним чином про час і місце засідання суду.

Оскаржуючи судове рішення, відповідач стверджує про те, що, в порушення принципів рівності та змагальності сторін, господарський суд міста Києва розглянув справу за відсутності представника відповідача, не повідомленого належним чином про час та місце судового засідання, що не мав можливості забезпечити явку свого представника в судове засідання від 18.05.2007 та заявити про застосування позовної давності щодо нарахованої пені.

Переглядаючи справу в прядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції перевірив ці доводи скаржника та встановив, що сторони повідомлялись про час та місце судового засідання, що відбулось 18.05.2007, належним чином, про що свідчить відмітка канцелярії Господарського суду міста Києва на зворотному боці ухвали від 25.04.2007, вчинена відповідно до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Голови Вищого господарського суду України від 10.12.2002 № 75.

Доводів та доказів у спростування обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, скаржником не надано. Водночас судова колегія погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що відповідач міг подати відповідну заяву у будь-який час, після того, як йому стало відомо про порушення провадження у справі

Відповідно до роз’яснень, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, прийняті апеляційним та місцевим господарськими судами рішення та постанова відповідають положенням статей 84, 105 Господарського процесуального кодексу України та вимогам, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями; підстав для їх скасування з наведених у касаційній скарзі мотивів судова колегія не вбачає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 43, 1117, пунктом 1 статті 1119, статтями 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, –

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ЮВС” залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.09.2007 у справі № 47/36 господарського суду міста Києва та рішення господарського суду міста Києва від 18.05.2007 залишити без змін.

Головуючий                                                                                Т.Дроботова

Судді                                                                                                    Н.Волковицька

Л.Рогач