ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2008 р.

№ 36/581-42/205

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Грейц К.В.,

суддів:

Глос О.І., Бакуліної С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

ТОВ "Гопак"

та постанову

Київського апеляційного господарського суду від 07.12.2007 р.

у справі

№36/581-42/205

господарського суду

м.Києва

за позовом

заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до

ТОВ "Гопак"

про

відшкодування збитків у сумі 428 852,65 грн.

у судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача:

Ковальчук І.В.

від відповідача:

Коваль О.Л.

від прокуратури:

не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м.Києва від 31.07.2007 р. у справі №36/581-42/205 (суддя Паламар П.І.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.12.2007 р. (судді: Куровський С.В., Авдеєв П.В., Корсак В.А.), позов заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України задоволено: стягнуто з ТОВ "Гопак" на користь Міністерства оборони України 428 852,65 грн. збитків; стягнуто з ТОВ "Гопак" у доход Державного бюджету України 4 288,53 грн. державного мита, 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

У касаційній скарзі ТОВ "Гопак" просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.12.2007 р. у справі №36/581-42/205 та відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 92, 204, 623 Цивільного кодексу України, ст.ст. 224, 225 Господарського кодексу України, ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, оскільки: по-перше, відсутня вина відповідача у заподіянні збитків позивачу як у формі умислу, так і у формі необережності, оскільки відповідач своєчасно повідомив позивача про неможливість виконання договору поставки у зв'язку з розбіжностями, що виникли при прийманні товару за якістю, і саме у зв'язку з наведеним уклав угоду про припинення зобов'язань за договором поставки шляхом обміну листами відповідно до вимог чинного законодавства, виходячи з презумпції добросовісності та розумності дій посадової особи позивача Білоконь Ю.М. (ст. 12 Цивільного кодексу України), а також презумпції відсутності обмежень повноважень щодо представництва юридичної особи перед третіми особами (ст. 92 Цивільного кодексу України); по-друге, прокурор і Міністерство оборони України не надали жодного доказу наявності безпосереднього причинного зв'язку між недопоставкою товару відповідачем та завданими збитками.

У засіданні суду оголошувалася перерва до 06.03.2008 р. до 11 год. 05 хв.

Прокурор не скористався своїм процесуальним правом на участь свого представника у судовому засіданні касаційної інстанції.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга ТОВ "Гопак" підлягає задоволенню з наступних підстав.

Господарськими судами першої та апеляційної інстанцій встановлено наступне.

01.04.2004 р. між Міністерством оборони України та ТОВ "Гопак" було укладено договір №229/8/3/04/74-Д про постачання продовольства для державних потреб (за кошти Державного бюджету України).

Згідно з умовами даного договору ТОВ "Гопак" зобов'язалося поставити позивачу згідно з рознарядкою (яка є додатком до договору) м'ясні консерви за ціною 10,95 грн. за 1 кг у кількості 89,2458 т на загальну суму 977 453,92 грн. до 30.04.2004 р.

На виконання умов даного договору відповідачем було поставлено продукцію лише у кількості 0,656775 т на суму 7 193,25 грн.

Вважаючи, що внаслідок недопоставки відповідачем товару за договором від 01.04.2004 р. №229/8/3/04/74-Д позивачу заподіяні збитки у зв'язку із закупівлею відповідної продукції у інших підприємств за більш високою ціною, заступник військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до господарського суду м.Києва з позовом до ТОВ "Гопак" про відшкодування збитків у сумі 428 852,65 грн. (які складають різницю між ціною недопоставленої відповідачем продукції та ціною, за якою позивач був вимушений закуповувати продукцію у інших підприємств).

Задовольняючи позовні вимоги на підставі ст. 623 Цивільного кодексу України, ст.ст. 224, 225 Господарського кодексу України, господарські суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що: по-перше, матеріалами справи підтверджено факт невиконання відповідачем зобов'язань за договором поставки щодо поставки відповідної кількості товару і факт отримання збитків у зв'язку з необхідністю здійснювати закупівлю відповідного товару у інших підприємств за більш високою ціною (що за висновком суду є достатньою підставою для зобов'язання відповідача відшкодувати заподіяні позивачу збитки); по-друге, відповідно до ч. 1 ст. 241 Цивільного кодексу України такий правочин як обмін листами сторін про припинення зобов'язань за договором поставки від 01.04.2004 р. №229/8/3/04/74-Д не створив, не змінив і не припинив цивільних прав та обов'язків за вказаним договором, оскільки представник Міністерства оборони України начальник управління замовлень продукції та послуг тилового призначення Департаменту ресурсного забезпечення Міністерства оборони України Білоконь Ю.М. діяв з перевищенням повноважень, а докази наступного схвалення правочину позивачем відсутні.

Однак, зазначені висновки господарських судів не є такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки; розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Застосування відповідальності у вигляді відшкодування збитків можливе за наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, наявності збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою і збитками, і вини.

Оскільки предметом позову є стягнення збитків, заподіяних позивачу внаслідок неналежного виконання відповідачем договору поставки від 01.04.2004 р. №229/8/3/04/74-Д, то відповідно до положень ст. 33 Господарського процесуального кодексу України необхідно було довести склад цивільного правопорушення.

Однак, позивачем не доведено, а господарськими судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено склад цивільного правопорушення, оскільки за висновком господарських судів достатньою підставою для стягнення з відповідача збитків є встановлення факту невиконання відповідачем зобов'язань за договором поставки щодо поставки відповідної кількості товару і факту заподіяння позивачу збитків внаслідок закупівлі позивачем відповідного товару у інших підприємств за більш високою ціною.

Однак, господарськими судами не встановлено ні вини відповідача у невиконанні умов договору поставки, ні причинного зв'язку між недопоставкою товару відповідачем і заподіяними позивачу збитками внаслідок закупівлі товару за більш високими цінами у інших постачальників.

Разом із тим, матеріали справи свідчать, що відповідач з метою запобігання вірогідним збиткам відповідно до ст. 604 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України звернувся до Міністерства оборони України з листом від 26.04.2004 р. №26-П, в якому просив надати згоду на припинення зобов'язань за договором поставки за домовленістю сторін у зв'язку з існуючими між сторонами розбіжностями щодо якості товару (т. 1, а.с. 57), у відповідь на який отримав з Міністерства оборони Украї ни лист за підписом начальника управління замовлень продукції та послуг тилового призначення Департаменту ресурсного забезпечення Міністерства оборони України Білоконя Ю.М. (засвідчений печаткою Міністерства оборони України), який надавав згоду на припинення зобов'язань за вказаним договором за домовленістю сторін (т. 1, а.с. 58).

Матеріали справи свідчать, що позивач, не заперечуючи проти факту надіслання Міністерством оборони України листа про припинення зобов'язань за договором за підписом начальника управління замовлень продукції та послуг тилового призначення Департаменту ресурсного забезпечення Міністерства оборони України Білоконя Ю.М., виходив із того, що вказаний лист не створює правових наслідків для позивача, оскільки Білоконь Ю.М. діяв на підставі Положення про Департамент ресурсного забезпечення Міністерства оборони України і повноважень на прийняття рішення про припинення зобов'язань за договором не мав (т. 1, а.с. 84, 94).

Дійшовши висновку, що підписаний начальником управління замовлень продукції та послуг тилового призначення Департаменту ресурсного забезпечення Міністерства оборони України Білоконем Ю.М. з перевищенням повноважень лист Міністерства оборони України від 29.04.2004 р. №137/3/6/239 про припинення зобов'язань за договором поставки не створює правових наслідків для позивача, господарські суди не взяли до уваги положення ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України, згідно з якою у відносинах з третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Разом із тим, матеріали справи свідчать, що в реквізитах договору від 01.04.2004 р. №229/8/3/04/74-Д замовником зазначено Міністерство оборони України, управління замовлень продукції та послуг тилового призначення Департаменту ресурсного забезпечення Міністерства оборони України (т. 1, а.с. 9), начальником якого є Білоконь Ю.М.; додатком до договору є рознарядка на постачання ТОВ "Гопак" консервів м'ясних для довготривалого зберігання, підписана начальником управління замовлень продукції та послуг тилового призначення Департаменту ресурсного забезпечення Міністерства оборони України Білоконем Ю.М.

Окрім того, слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача і до суду з вимогою про виконання умов вказаного договору поставки і стягнення неустойки за недопоставку товару до проведення у вересні 2004 р. тендеру щодо визначення постачальників м'ясних консервів (який проведено за участю того ж начальника управління замовлень продукції та послуг тилового призначення Департаменту ресурсного забезпечення Міністерства оборони України Білоконя Ю.М. як заступника голови тендерного комітету по визначенню переможців за результатами процедури закупівлі 02.09.2004 р.), і укладання договорів поставки продовольства з новими постачальниками за більш високими цінами (погодженими тим же начальником управління замовлень продукції та послуг тилового призначення Департаменту ресурсного забезпечення Міністерства оборони України Білоконем Ю.М. —т. 1, а.с. 17–37).

Також слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів притягнення посадової особи Міністерства оборони України, яка підписала лист про припинення зобов'язань за договором поставки, а саме начальника управління замовлень продукції та послуг тилового призначення Департаменту ресурсного забезпечення Міністерства оборони України Білоконя Ю.М. до відповідальності за перевищення службових повноважень, а містить докази звільнення Білоконя Ю.М. відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням 12.12.2006 р., тобто після прийняття рішення господарського суду м.Києва від 29.11.2006 р. (т. 2, а.с. 53).

З огляду на викладене, враховуючи невстановлення господарськими судами складу цивільного правопорушення, в т.ч. причинного зв'язку між недопоставкою відповідачем товару за договором від 01.04.2004 р. №229/8/3/04/74-Д і заподіяними позивачу збитками, і вини відповідача, оскаржувані рішення господарського суду м.Києва від 31.07.2007 р. та постанова Київського апеляційного господарського суду від 07.12.2007 р. у справі №36/581-42/205 ухвалені в результаті помилкової юридичної оцінки встановлених судами обставин справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Зазначені порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права відповідно до ч.1 ст. 11110 Господарського процесуального кодексу України є підставою для скасування постановлених у справі судових рішень і прийняття рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, п. 2 ст. 1119, ч.1 ст. 11110, ст. 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ТОВ "Гопак" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.12.2007 р. у справі №36/581-42/205 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.12.2007 р. та рішення господарського суду м.Києва від 31.07.2007 р. у справі №36/581-42/205 скасувати.

В позові відмовити.

Головуючий К.Грейц

Судді О.Глос

С.Бакуліна