ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2008 р.

№ 12/711

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П.–головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю “Інтер-Реклама”, м. Київ (далі –ТОВ “Інтер-Реклама”)

на рішення господарського суду міста Києва від 18.09.2007 та

постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2007

зі справи № 12/711

за позовом ТОВ “Інтер-Реклама”

до представництва компанії “Санофі-Сінтелабо Груп” в Україні, м. Київ (далі –компанія “Санофі-Сінтелабо Груп”),

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача –акціонерне товариство закритого типу “Українська незалежна ТВ корпорація” (Інтер), м. Київ (далі –АТЗТ “Українська незалежна ТВ корпорація” (Інтер),

закрите акціонерне товариство “Міжнародний Медіа Центр –СТБ”, м. Київ (далі –ЗАТ “Міжнародний Медіа Центр –СТБ”), та

товариство з обмеженою відповідальністю “Телерадіокомпанія “Кіно-ТВ”, м. Київ (далі –ТОВ “Телерадіокомпанія “Кіно-ТВ”),

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача –підприємство з іноземними інвестиціями “Укрмідіа Лімітед”, м. Київ (далі –підприємство “Укрмідіа Лімітед”), та

акціонерний комерційний банк “Інтерконтинентбанк”, м. Київ (далі –АКБ “Інтерконтинентбанк”) ,

про стягнення 134 170,62 грн.

Судове засідання проведено за участю представників:

ТОВ “Інтер-Реклама” – не з'яв.,

компанії “Санофі-Сінтелабо Груп” –Ліннікової Г.М., Подлящук О.П.,

АТЗТ “Українська незалежна ТВ корпорація” (Інтер) –з'яв.,

ЗАТ “Міжнародний Медіа Центр –СТБ” –з'яв.,

ТОВ “Телерадіокомпанія “Кіно-ТВ” –з'яв.,

підприємства “Укрмідіа Лімітед” –Бронішевської А.М.,

АКБ “Інтерконтинентбанк” –з'яв.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

ТОВ “Інтер-Реклама” звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з компанії “Санофі-Сінтелабо Груп” 102 947, 90 грн. основного боргу, 18 708, 71 грн. пені, 3 % річних у сумі 3 362, 97 грн., 9 151, 04 грн. втрат від інфляції, а всього 134 170, 62 грн. у зв’язку з невиконанням відповідачем умов договору про організацію рекламної компанії.

Рішенням названого суду від 18.09.2007 (суддя Прокопенко Л.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2007 (колегія суддів у складі: суддя Мартинюк А.І. –головуючий, судді Лосєв А.М., Зубець Л.П.), у задоволенні позову відмовлено з мотивів відсутності доказів порушення відповідачем договірних зобов’язань.

ТОВ “Інтер-Реклама” звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального права, а саме, - статей 509, 526 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України) та статті 30 Закону України “Про платіжні системи та переказ грошей в Україні” (далі –Закон).

У відзивах на касаційну скаргу компанія “Санофі-Сінтелабо Груп” і підприємство “Укрмідіа Лімітед” заперечують проти доводів скарги і просять судові рішення зі справи залишити без змін з мотивів їх законності та обґрунтованості, а скаргу –без задоволення.

Сторони відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі –ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

ТОВ “Інтер-Реклама” подало Вищому господарському суду України клопотання про відкладення розгляду касаційної скарги через неможливість представника названого товариства взяти участь у судовому засіданні.

Беручи до уваги, що участь представників сторін у касаційному розгляді не є обов’язковою, а поважних причин для відкладення розгляду справи ТОВ “Інтер-Реклама” не зазначено, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зазначеного клопотання.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що:

-15.04.2005 ТОВ “Інтер-реклама”, підприємство “Укмідіа лімітед” та компанія “Санофі-Сінтелабо Груп” уклали договір про організацію рекламної компанії (далі –Договір), за умовами якого ТОВ “Інтер-реклама” взяло зобов’язання надавати компанії “Санофі-Сінтелабо Груп” послуги з розміщення в ефірі зазначених у Договорі телеканалів рекламних матеріалів цієї компанії, що надаються підприємством “Укмідіа лімітед”, а компанія “Санофі-Сінтелабо Груп” –приймати зазначені послуги та здійснювати їх оплату відповідно до умов Договору; умови розміщення рекламних матеріалів у ефірі відповідних телеканалів, зокрема, вартість, порядок та інші умови оплати, визначаються в завданнях, які є додатками до Договору та його невід’ємними частинами;

- статтею 5 Договору встановлено порядок розрахунків сторін, зокрема, пунктом 5.2 цієї статті передбачено, що компанія “Санофі-Сінтелабо Груп” здійснює попередню оплату рекламних послуг ТОВ “Інтер-реклама” згідно з затвердженими сторонами завданнями, на підставі виставлених ТОВ “Інтер-реклама” рахунків, шляхом перерахування на поточний рахунок останнього відповідної суми впродовж трьох банківських днів з моменту одержання компанією “Санофі-Сінтелабо Груп” рахунку;

- пунктом 8.4 Договору передбачено, що у випадку порушення компанією “Санофі-Сінтелабо Груп” строків, встановлених пунктом 5.2 Договору, ця компанія зобов’язана сплатити ТОВ “Інтер-реклама” пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України на момент прострочення за кожен день прострочення;

- відповідно до завдань від 15.04.2005 № № 6831/05t, 6595/05і, 6597/05f, 7531/05і відповідач замовив позивачеві рекламні послуги на суму 102 942, 90 грн.;

- листом від 18.05.2005 № 69 відповідач гарантував оплату зазначених рекламних послуг не пізніше 20.05.2005;

- позивач протягом травня-червня 2005 року виконав зобов’язання за Договором, визначене завданнями від 15.04.2005 №№ 6831/05t, 6595/05і, 6597/05f, 7531/05і, на суму 102 942, 90 грн., що підтверджується відповідними актами приймання-передачі;

- відповідно до умов Договору для оплати зазначених рекламних послуг позивачем було складено рахунки-фактури від 13.06.2005 №№ 6595/05і, 6597/05f, від 16.06.2005 № 6831/05t та від 11.07.2005 № 7531/05і;

- за твердженням позивача, дати, зазначені у вказаних рахунках, є датами фактичного надіслання рахунків відповідачеві за допомогою факсимільного зв’язку, проте доказів такого надіслання суду не подано;

- відповідач, обґрунтовуючи свою правову позицію з даного спору, пояснив суду, що спірні рахунки було отримано ним лише у вересні 2005 року та оплачено відповідно до умов Договору протягом трьох банківських днів з моменту їх отримання –09.09.2005; відповідачем не подано доказів отримання цих рахунків у вказані ним строки;

- згідно з копіями платіжних доручень від 09.09.2005 №№ 5800, 5801, 5802, 5803 відповідач здійснив оплату рекламних послуг ТОВ “Інтер-реклама” за рахунками від 13.06.2005 №№ 6595/05і, 6597/05f, від 16.06.2005 № 6831/05t та від 11.07.2005 № 7531/05і в сумі 102 942, 90 грн.; вказані кошти було перераховано на банківський рахунок позивача, зазначений у цих рахунках;

- з наявних у справі доказів вбачається, що: кошти відповідача, які надійшли відповідно до платіжних доручень від 09.09.2005 № 5802 у сумі 72 133,42 грн. та № 5803 в сумі 29 529, 29 грн., обліковуються на рахунку АКБ “Інтерконтинентбанк” 3720 (суми з’ясування); кошти, перераховані відповідачем платіжними дорученнями від 09.09.2005 № 5800 та № 5902 відповідно в сумі 445, 39 грн. та 839, 80 грн. 20.12.2005, було зараховано на рахунок відповідача, а під час вирішення спору зі справи позовні вимоги в частині саме цієї суми визнано відповідачем та задоволено ним;

- за твердженням позивача, 22.07.2005 листом № 113 відповідача було повідомлено про зміну банківських реквізитів ТОВ “Інтер-реклама”, однак доказів надіслання такого листа суду не подано;

- листом від 20.12.2005 № 275/1 позивач повідомив відповідача про виникнення в нього заборгованості за надані протягом травня та червня рекламні послуги в сумі 102 942, 90 грн.; на час звернення до суду позивач зазначених коштів не отримав.

Причиною виникнення спору у справі стало питання про наявність підстав для примусового стягнення з відповідача основної суми боргу за Договором з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, а також пені за можливе прострочення виконання цього зобов’язання.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 530 ЦК України якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов’язку не встановлений або визначений моментом пред’явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов’язок у семиденний строк від дня пред’явлення вимоги, якщо обов’язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею ж 610 ЦК України порушенням зобов’язання визначено його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У розумінні Закону переказ коштів –це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою. Ініціатором переказу вважається особа, яка на законних підставах ініціює переказ грошей шляхом формування та подання відповідного документу на переказ або використання спеціального платіжного засобу. При прийнятті банком платника розрахункового документу на виконання, банк має забезпечити фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання.

Пунктом 22.4 статті 22 Закону встановлено, що при використанні розрахункового документа ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання.

Згідно з пунктом 32.1 статті 32 Закону банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов’язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене попередні судові інстанції, встановивши, що: відповідачем виконано зобов’язання з перерахування коштів на вказаний позивачем банківський рахунок; наявні у справі докази не підтверджують прострочення компанією “Санофі-Сінтелабо Груп” виконання цього зобов’язання, –дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні даного позову.

Твердження скаржника про неналежне виконання відповідачем зобов’язання за Договором з посиланням на припис статті 30 Закону, згідно з яким переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі, є необґрунтованим, оскільки з норм Закону вбачається, що під час здійснення грошового переказу дії платника полягають саме в ініціюванні грошового переказу в установленому чинним законодавством порядку.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків попередніх судових інстанцій, що покладено в обґрунтування оскаржених судових рішень.

За наведених обставин оскаржувані рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів є законними та обґрунтованими, і визначені законом підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду міста Києва від 18.09.2007 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2007 зі справи № 12/711 залишити без змін, а касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю “Інтер-Реклама” – без задоволення.

Суддя           В. Селіваненко

Суддя           І. Бенедисюк

Суддя          Б. Львов