ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2008 р.                                                            Справа № 02/796а

м. Черкаси, 10 год. 56 хв.

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Пащенко А.Д., із секретарем судового засідання Ткаченко О.М.,

за участю представників: позивача: Слуцька Н.Ю. - за довіреністю,

відповідача: Сліпенко В.М. –директор,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси справу

за позовом Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю „Перемога”

про стягнення 6 139 грн. 33 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Заявлено вимогу про стягнення 6 139 грн. 33 коп., в тому числі 5 690 грн. 83 коп. адміністративно-господарських санкцій за незайняте інвалідом у відповідача в 2006 році 1 робоче місце та 448 грн. 50 коп. пені за несвоєчасну сплату зазначених санкцій, з мотивів порушення відповідачем вимог Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала у заявленій сумі, просила задовольнити його повністю, так як відповідачем не виконано встановлений Законом норматив, не працевлаштовано одного інваліда, в зв’язку з чим відповідач зобов’язаний був сплатити адміністративно-господарські санкції до 15.04.2007 року; оскільки відповідач не сплатив кошти в установлений ний в Законі строк, тому з нього підлягають стягненню адміністративно-господарські санкції та пеня у заявленій позивачем сумі.

Відповідач у відзиві на позов та представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти адміністративного позову, вважаючи вимоги позивача безпідставними, оскільки відповідач створив п’ять робочих місць для працевлаштування інвалідів згідно нормативу, належним чином повідомив про це державній службі зайнятості, протягом року надавав звіти про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів, однак, жоден інвалід не був направлений відповідачу для працевлаштування; відповідач самостійно знайшов та прийняв на роботу 4 інваліди. Одне робоче місце залишилося не зайняте інвалідом, але в цьому немає вини відповідача, який зробив все від нього залежне, щоб виконати встановлений законом норматив, а відповідно до чинного законодавства підприємство не зобов’язане шукати інвалідів та заставляти їх працювати.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, заслухавши пояснення та доводи представників сторін, суд встановив наступне.

Згідно статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій, громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю (далі - підприємства) у 2006 році встановлювався норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працювало від 8 до 25 осіб –у кількості одного робочого місця.

Відповідно до частини 2 статті 19 Закону підприємства самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Відповідно до статті 20 Закону підприємства, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інвалідів і не зайняте інвалідом.

Відповідно до частини 4 статті 20 Закону, у разі невиконання підприємством в 2006 році встановленого Законом нормативу, воно зобов’язане було сплатити адміністративно-господарські санкції не пізніше 15 квітня 2007 року.

Як вбачається із звіту відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік та не заперечується відповідачем, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу в 2006 році у відповідача складала 120 осіб. Отже, для відповідача норматив на 2006 рік складав п’ять робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Як вбачається із матеріалів справи і визнається відповідачем, у нього в 2006 році працювали чотири інваліди, одне робоче місце не було зайняте інвалідом, отже, фактично відповідачем не виконаний встановлений Законом норматив на 2006 рік.

Однак, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у суду відсутні підстави для стягнення із відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені, виходячи із наступного.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

У частині 3 статті 19 Закону вказано, що підприємства самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно статті 18 Закону підприємства зобов’язані: 1) виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, 2) надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, 3) звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, аналіз правових норм про захист інвалідів дає підстави стверджувати про те, що обов’язок підприємства щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів не супроводжується його обов’язком підбирати, шукати і працевлаштовувати інвалідів. Такий обов’язок відповідно до закону покладається на органи працевлаштування інвалідів.

Суд вважає, що відповідач довів і належними доказами підтвердив вжиття ним всіх залежних від нього заходів для виконання встановленого Законом нормативу: відповідач повідомляв Смілянському міськрайонному центру зайнятості у звітах форми № 3-ПН про наявність у нього вакансій, в тому числі й для працевлаштування інвалідів, в установленій цим звітом формі –це звіти станом на 09.03.2006 року, 04.05.2006 року, 07.06.2006 року, 22.06.2006 року, 25.10.2006 року. Факт подання відповідачем звітів форми № 3-ПН про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів підтверджується відмітками центру зайнятості на вказаних звітах, листом Смілянського міськрайонного центру зайнятості від 28.02.2008 року № 482/04.

Суду не подано доказів направлення відповідачу інвалідів для працевлаштування чи самостійного звернення інвалідів до відповідача з метою працевлаштування, і не подано доказів відмови відповідачем у прийнятті інвалідів на роботу. Закон не вказує, як саме повинні виділятися підприємствами місця для працевлаштування інвалідів, тому суд вважає подані позивачем звіти форми № 3-ПН та вказані листи належними доказами виділення відповідачем робочих місць для працевлаштування інвалідів і повідомлення про це державній службі зайнятості. Суд вважає, що у вказаних звітах достатньо інформації для організації працевлаштування інвалідів, як то вимагається в статті 18 Закону.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач довів, що він ужив всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, на що вказується у частині 2 статті 218 Господарського кодексу України. Тобто, суд приходить до висновку, що відсутня вина відповідача у невиконанні ним встановленого Законом нормативу, та у невиконанні органами працевлаштування своїх обов’язків по працевлаштуванню інвалідів, оскільки адміністративно-господарські санкції –це відповідальність за порушення свого власного обов’язку, а відповідальність у даних правовідносинах не може встановлюватися без вини відповідача.

Відсутність вини відповідача у невиконанні нормативу підтверджується також листом Смілянського міськрайонного центру зайнятості від 21.03.2008 року № 702/03, у якому вказано про те, що на обліку в центрі зайнятості в 2006 році перебували 32 особи з обмеженими фізичними можливостями, всі вони були ознайомлені із про заявлені відповідачем вакансії, однак, жодна людина не виявила бажання працювати у відповідача.

Суд приходить до висновку, що за викладених обставин позов задоволенню не підлягає.

Виходячи з викладеного, керуючись статтями 160 –163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через господарський суд Черкаської області протягом 10 днів з дня складення постанови в повному обсязі, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                          А.Д. Пащенко

Постанова складена в повному обсязі

28.03.2008 року.