ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2008 р.

№ 16/272

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Кравчука Г.А.,

суддів:

Мачульського Г.М., Шаргала В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Дочірнього підприємства "Автобан-Україна"

на постанову

Київського апеляційного господарського суду від 05.02.2008 р.

у справі

№ 16/272

господарського суду

м. Києва

за позовом

Одеської залізниці

до

Дочірнього підприємства "Автобан-Україна"

про

стягнення 461 020,60 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники:

позивача:

— не з'явились;

відповідача:

Корнійчук Р.Л., дов. № б/н від 08.02.2008 р.;

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2007 р. Одеська залізниця (далі – Залізниця) звернулась до господарського суду м. Києва з позовною заявою, у якій просила стягнути з Дочірнього підприємства "Автобан-Україна" (далі –Підприємство) борг у розмірі 342 795,00 грн. та 118 225,60 грн. збитків від інфляції і 3 % річних.

Позовні вимоги Залізниця обґрунтовувала тим, що вона (її відособлений підрозділ) у 2004 р. надала Підприємству послуги з виконання земельних робіт по реконструкції автодороги на суму у розмірі 572 795,00 грн., які були оплачені Підприємством лише частково –у розмірі 230 000,00 грн., у зв'язку з чим, виходячи з норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, має сплатити відповідну заборгованості з урахуванням інфляційних збитків та 3 % річних.

Рішенням господарського суду м. Києва від 02.10.2007 р. (суддя Ярмак О.М.) позовні вимоги Залізниці задоволено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.02.2008 р. (колегія суддів: Смірнова Л.Г., Алданова С.О., Коротун О.М.) рішення господарського суду м. Києва від 02.10.2007 р. змінено в частині розміру 3 % річних, які підлягають стягненню з Підприємства на користь Залізниці.

Вказані рішення та постанова прийняті з посиланням на норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з мотивів, наведених Залізницею у позовній заяві. При цьому апеляційний господарський суд, змінюючи рішення господарського суду першої інстанції, зазначив, що останнім було невірно зазначено період нарахування 3 % річних.

Підприємство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.02.2008 р. і рішення господарського суду м. Києва від 02.10.2007 р. скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Залізниці. Викладені у касаційній скарзі вимоги Підприємство обґрунтовує тим, що господарськими судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових актів порушили ст. ст. 5, 6 та 99 Господарського процесуального кодексу України.

Залізниця не скористалась правом, наданим ст. 1112 Господарського процесуального кодексу України, та відзив на касаційну скаргу Підприємства до Вищого господарського суду України не надіслала, що не перешкоджає касаційному перегляду судових актів, які оскаржуються.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставини справи, застосування господарськими судами першої та другої інстанцій норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення та постанови, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга Підприємства не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Місцевим та апеляційним господарськими судами встановлено та матеріалами справи підтверджується, що:

– у 2004 р. Залізниця (її відокремлений структурний підрозділ ПМС-Вознесенськ) при будівництві автодороги державного значення Київ –Одеса надала послуги Підприємству з виконання земельних робіт по реконструкції автодороги, що підтверджується актом приймання виконаних робіт за грудень 2004 р. (форма КБ –2В);

– Залізниця за надані Підприємству послуги виставила останньому рахунок № 24 від 02.02.2005 р. на суму у розмірі 572 795,00 грн.;

– Підприємство оплатило надані Залізницею послуги частково –у розмірі 230 000,00 грн.

– заборгованість Підприємства перед Залізницею складає 342 795,00 грн.

Частина перша ст. 193 Господарського кодексу України передбачає, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Ст. ст. 525 та 526 Цивільного кодексу України встановлюють, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з твердженням господарських судів попередніх інстанцій про те, що виставлення Залізницею Підприємству рахунку № 24 від 02.02.2005 р. є пред'явленням вимоги про виконання обов'язку зі сплати робіт, виконаних згідно акту приймання виконаних робіт за грудень 2004 р. (форма КБ –2В).

Згідно з частиною другою ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Беручи до уваги зазначене, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками господарських судів першої та другої інстанції про обґрунтованість позовних вимог Залізниці.

Твердження Підприємства у касаційній скарзі про порушення місцевим та апеляційним господарськими судами ст. ст. 5 та 6 Господарського процесуального кодексу України є необґрунтованими, оскільки суперечить рішенню Конституційного Суду України № 15-рп/2002 від 09.07.2002 р., у якому, зокрема, зазначено, що:

– можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору;

– обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист;

– обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

На підставі викладеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що відповідно до вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України постанова Київського апеляційного господарського суду від 05.02.2008 р. ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги Підприємства не спростовують висновків господарського суду другої інстанції, у зв'язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110 та 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Автобан-Україна" залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.02.2008 р. у справі № 16/272 господарського суду м. Києва –без змін.

Головуючий суддя                                                   Г.А. Кравчук

Суддя                                                                       Г.М. Мачульський

Суддя                                                                       В.І. Шаргало