ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"16" травня 2008 р. Справа № 5/108

за позовом Заступник прокурора міста Рівне в особі Рівненська міська рада

до відповідача Відкрите акціонерне товариство "Рівненський комбінат хлібопродуктів", в особі ліквідатора Загривого Миколи Миколайовича

до відповідача Закрите акціонерне товариство "Рівне-Борошно"

третя особа на стороні позивача - Управління житлово-комунального господарства Рівненського міськвиконкому

третя особа на стороні відповідача - Рівненське міське бюро технічної інвентаризації

третя особа на стороні відповідача - Рівненська товарна біржа

про визнання гуртожитку об'єктом державного житлового фонду та передачу його у відання Рівненської міської ради

Суддя Коломис В. В.

Секретар судового засідання Михалевська Л.В.

Представники:

Прокурор: Воробей С.А.;

Позивач: Чепиль М.І., довіреність № 08-1171 від 23.07.07р.;

Третя особа на стороні позивача: Ройко Н.І. , довіреність № 122-08 від 26.02.07р.;

Відповідач 1: Загривий М.М.- ліквідатор;

Відповідач2: Буковський В.М., довіреність №20-02/2007 від 20.02.07, ЗАТ"Рівне-Борошко";

Третя особа на стороні відповідача: не з'явилась

Третя особа на стороні відповідача: не з'явилась

Стаття 20, 22 сторонам роз'яснена.

СУТЬ СПОРУ: Заступник прокурора м.Рівне в інтересах держави, уповноваженим органом якої виступає Рівненська міська рада звернувся до господарського суду з позовом, відповідно з яким, з врахуванням здійснених уточнень, просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу гуртожитку, загальною площею 1060 кв.м., який знаходиться за адресою: м.Рівне, вул.Біла,35, укладений 22 вересня 2005 року між ліквідатором ВАТ “Рівненський комбінат хлібопродуктів” Загривим М.М. та ЗАТ “Рівне-Борошно”. При цьому, просить суд визнати вищезазначений гуртожиток об’єктом державного житлового фонду та передати його у відання Рівненської міської ради.

На думку прокурора, оспорюваний договір суперечить ст.26 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, відповідно до якої усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси, за винятком об’єктів житлового фонду, в тому числі гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об’єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, встановленому законодавством до комунальної власності відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в установленому порядку.

Відтак, на думку прокурора, за наявності прямої заборони на відчуження об’єктів житлового фонду в процесі процедури банкрутства, купівля-продаж гуртожитку, яка мала місце 22 вересня 2005 року суперечить актам цивільного законодавства.

При цьому, прокурор зазначає, що включення гуртожитку до складу цілісного майнового комплексу, що передавався у власність ВАТ “Рівненський хлібокомбінат хлібопродуктів” здійснено всупереч ст.3 Закону України “Про приватизацію державного майна”, в результаті чого порушено право громадян –мешканців гуртожитку на приватизацію державного житлового фонду, яке передбачено ст.9 Житлового кодексу України, якою в свою чергу передбачено право громадян на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів; та право громадян на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законодавством України.

Оскільки гуртожитки, як об’єкти державного житлового фонду не підлягають приватизації відповідно до Закону України “Про приватизацію державного майна”, прокурор вважає, що такі гуртожитки повинні передаватись у відання місцевих рад, як це передбачено ст.5 Житлового кодексу УРСР.

Відтак, на думку прокурора РВ ФДМУ по Рівненській області не мало права включати до переліку майна, що передається у власність ВАТ “Рівненський комбінат хлібопродуктів” гуртожиток, розташований за адресою: м.Рівне, вул.Біла,35, а ліквідатор Загривий М.М. відповідно не мав права включати до ліквідаційної маси зазначений гуртожиток.

Враховуючи викладене та зважаючи, що укладений відповідачами 22.09.05р. договір купівлі-продажу суперечить чинному законодавству, порушує не лише право державної власності, в тому числі територіальної громади та завдає державі шкоди, але й порушує право громадян –мешканців гуртожитку на приватизацію державного житлового фонду, вважає, що є всі підстави для задоволення позову.

При цьому, порушення інтересів держави прокурор вбачає в тому, що Рівненська міська рада позбавлена права отримати у комунальну власність гуртожиток та безпосередньо в порушенні прав громадян-мешканців на приватизацію державного житлового фонду.

А так, просить позов задоволити.

Позивач –Рівненська міська рада позовні вимоги прокурора не підтримує. Як вказує позивач, передача гуртожитків у комунальну власність проводиться в порядку, визначеному Положенням про порядок передачі у комунальну власність державного житлового фонду, що перебуває у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ. При цьому зазначає, що передача будинків відомчого житлового фонду у комунальну власність проводиться комісією з питань приймання відомчого житлового фонду у комунальну власність, яка утворюється виконавчим комітетом міської ради. При цьому, відповідно до п.30 ст.26 Закону України “Про міське самоврядування в Україні” до виключної компетенції міської ради відноситься вирішення питань про включення до об’єктів комунальної власності майна, відчуженого в процесі приватизації; договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним.

Оскільки рішення міською радою в даному випадку не приймалось, та в зв’язку з відсутністю відповідного висновку спеціальної комісії з цього приводу, позивач вважає питання про передачу спірного гуртожитку в комунальну власність передчасним.

Враховуючи це, просить позов залишити без задоволення.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - управління житлово-комунального господарства Рівненського міськвиконкому у своїх поясненнях посилається на те, що рішення про створення комісії з питань приймання в комунальну власність житлового фонду приймає виконавчий комітет, а згоду на прийняття, відповідно до п.51ст.26Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" надає міська рада.

Оскільки рішення про створення комісії з питань приймання у комунальну власність житлового фонду виконавчим комітетом не приймалось, а згода, відповідно на таке прийняття, з боку міської ради відсутня, вважає вимоги прокурора безпідставними та необгрунтованими.

Відповідач 1 –ВАТ “Рівненський комбінат хлібопродуктів” в особі ліквідатора Загривого Миколи Миколайовича позовні вимоги відхиляє в повному обсязі в зв’язку з їх безпідставністю та необгрунтованістю.

Як вказує ліквідатор, до його повноважень, як-то передбачено ст.25 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” належить формування ліквідаційної маси та реалізація майна банкрута, для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів.

При цьому зазначає, що ліквідаційна маса банкрута у відповідності до ст.26 Закону, в редакції діючій на момент визнання ВАТ “Рівненський комбінат хлібопродуктів” банкрутом, формувалась з усіх видів майнових актів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, за винятком об’єктів державного житлового фонду, в тому числі гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об’єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, встановленому законодавством, до комунальної власності відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в установленому порядку.

Відтак, на виконання наказу ВАТ “Рівненський комбінат хлібопродуктів” від 01.09.03р. за № 01/09 було створено комісію для проведення інвентаризації активів /майна, матеріальних цінностей, основних засобів/, за результатами якої, в свою чергу, та відповідно до наказу №20/09-2003 від 20.09.03р. до складу ліквідаційної маси ВАТ “Рівненський комбінат хлібопродуктів” були включені основні засоби, матеріали та малоцінні матеріали за найменуваннями, переліком та в кількості вказаній в інвентаризаційних описах, в тому числі і гуртожиток по вул.Білій,35, вартістю 64101,62 грн.

При цьому, ліквідатор посилається на те, що при формуванні ліквідаційної маси банкрута, керувався насамперед тим, що спірний гуртожиток належить боржнику на праві власності на підставі наказу РВ ФДМУ по Рівненській області від 28.07.00р. за №427 та свідоцтва про право колективної власності від 02.08.00р.

Таким чином, ліквідатор вважає, що на момент формування ліквідаційної маси боржника діяв в межах Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”.

При цьому, для встановлення ринкової вартості гуртожитку, як вказує відповідач-1 було проведено його незалежну оцінку, а в подальшому виставлено на продаж через торгівця –Рівненську товарну біржу, якою в свою чергу на підставі договору на організацію роботи по проведенню аукціону з продажу майна від 05.08.05р. і були проведені відкриті торги, в результаті яких і було реалізовано спірний гуртожиток.

Крім того, відповідач-1 наголошує, що власник майна у відповідності з чинним законодавством на власний розсуд вправі вільно розпоряджатись належним йому майном і окрім того, наділений правом вчиняти будь-які дії щодо свого майна, які не суперечать закону. З іншого боку, як вказує відповідач-1 право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права не обмежений у його здійсненні.

Відтак, вважає, що ВАТ “Рівненський комбінат хлібопродуктів” в особі ліквідатора, як власник майна мав право здійснити відчуження спірного гуртожитку.

Просить позовні вимоги залишити без задоволення.

Відповідач 2 –ЗАТ “Рівне-Борошно” позовні вимоги не визнає в зв’язку з їх безпідставністю та необгрунтованістю. Як вказує відповідач-2, 14 вересня 2005 року ЗАТ “Рівне-Борошно” на підставі договору про акредитацію учасника аукціону з продажу майна державної власності від 14.09.05р. за №31/1 взяло участь у аукціоні з продажу гуртожитку, що знаходиться за адресою: м.Рівне, вул.Біла,35. На підставі протоколу проведення аукціону Рівненської товарної біржі за №37-09/05/Н від 14.09.05р., 22 вересня 2005 року між ВАТ “Рівненський комбінат хлібопродуктів” та ЗАТ “Рівне-Борошно” і був укладений договір купівлі-продажу гуртожитку, посвідчений приватним нотаріусом Поддубною Л.П., зареєстрований в реєстрі за №3870.

В свою чергу, як вказує відповідач-2, ним були належним чином виконані всі умови договору і в установленому порядку була проведена державна реєстрація набутого за спірним договором майна. Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №8463271 від 27.09.05р. виданого КП Рівненське МБТІ, власником гуртожитку по вул.Білій,35 є ЗАТ "Рівне-Борошно". Відтак вважає, що товариство виконало всі вимоги чинного законодавства з приводу порядку набуття права власності на згаданий гуртожиток, яке в свою чергу в установленому порядку охороняється законом.

Крім того, зазначає, що після набуття права власності на спірний гуртожиток товариство реалізувало своє право розпорядження належним майном шляхом проведення різноманітних ремонтних та опоряджувальних робіт, як-от: газифікацію гуртожитку, монтаж опалення будівлі гуртожитку та системи опалення котельні, яка його обслуговує, заміну вікон на металопластикові, тощо.

Враховуючи викладене просить позовні вимоги залишити без задоволення.

Треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача –КП Рівненське МБТІ та Рівненська товарна біржа вдруге в судове засідання не з’явились, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляджу справи, витребуваних доказів суду не надали.

Зважаючи на наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що нез’явлення вищезазначених третіх осіб не перешкоджає вирішенню спору в даному судовому засіданні по суті.

Клопотання прокурора заявлене усно безпосередньо в судовому засіданні щодо залучення до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача –РВ ФДМУ по Рівненській області судом відхилено. Прокурором не враховано те, що у відповідності до ст.27 ГПК України з такого приводу подається письмова заява, у якій в свою чергу зазначається на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

Заслухавши пояснення прокурора, представників сторін, дослідивши всі фактичні обставини у справі, як кожний окремо, так і в їх сукупності, давши цьому достатню і об’єктивну оцінку, з врахування вказівок, що містяться у постанові Вищого господарського суду України від 18 березня 2008 року і які у відповідності до ч.1 ст.11112 ГПК України є обов’язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, суд прийшов до висновку про безпідставність та необгрунтованість вимог прокурора.

При цьому суд встановив та врахував таке.

На підставі наказу РВ ФДМУ по Рівненській області “Про передачу нерухомого майна у власність відкритому акціонерному товариству “Рівненський комбінат хлібопродуктів” від 28.07.00р. за №427 (т.1, а.с.11), ВАТ “Рівненський комбінат хлібопродуктів” було передано у власність нерухоме майно згідно переліку (т.1, а.с.12-14), в тому числі і гуртожиток по вул.Білій,35 в м.Рівне (порядковий №130).

В свою чергу, 19 липня 2005 року на підставі вищезазначеного наказу РВ ФДМУ по Рівненській області, КП Рівненський МБТІ була здійснена державна реєстрація права власності на спірний гуртожиток за ВАТ “Рівненський комбінат хлібопродуктів” (т.1, а.с.225).

В той же час, постановою господарського суду Рівненської області від 11 серпня 2003 року у справі №4/24, ВАТ “Рівненський комбінат хлібопродуктів” визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, а ліквідатором призначено арбітражного керуючого Загривого М.М.

Як з’ясовано судом, відповідно до наказу ВАТ “Рівненський комбінат хлібопродуктів” від 01.09.03р. за №01/9 (т.1, а.с.16), було створено комісію для проведення інвентаризації (майна, матеріальних цінностей, основних засобів) боржника.

В подальшому, наказом №20/09-2003 від 20.09.03р. (т.1, а.с.18) до складу ліквідаційної маси “Рівненський комбінат хлібопродуктів” ліквідатором були включені основні засоби, матеріали та малоцінні матеріали за найменуванням, переліком та в кількості вказаних в інвентаризаційних описах, в т.ч., як вбачається з останнього (а.с.77) і гуртожиток по вул.Білій, 35 в м.Рівне.

При цьому суд погоджується з доводами ліквідатора про те, що при формуванні ліквідаційної маси, та відповідно включення до неї спірного гуртожитку був насамперед врахований той факт, що гуртожиток боржника належав йому на праві колективної власності на підставі наказу РВ ФДМУ по Рівненській області за № 427 від 28.07.00 р. (т.1 а.с. 226-229) та свідоцтва про право колективної власності від 02.08.00 р. виданого КП Рівненським МБТІ.

Як вбачається з Протоколу засідання комітету кредиторів ВАТ “Рівненський комбінат хлібопродуктів” від 11.11.03 р. (т.1, а.с. 79) продаж нерухомого майна та цінних паперів вирішено здійснити на відкритих торгах.

В подальшому, а саме 05.08.05 р. ліквідатор Загривий М.М. звернувся до Рівненської товарної біржі із заявою про проведення аукціону з продажу гуртожитку по вул.Білій, 35 в м.Рівне, в зв`язку з чим 05 серпня 2005 року була укладена угода про організацію роботи по проведенню аукціону з продажу майна (т.1 а.с.80). У відповідності до Закону України “Про товарну біржу” та Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” Рівненською товарною біржою в офіційному друкованому органі-газеті “Голос України” № 148 (3648) від 12.08.05 р. було подано оголошення про продаж на аукціоні спірного гуртожитку (т.1, а.с. 246).

В свою чергу, як з`ясовано із заявками на участь в аукціоні звернулось два учасники, в т.ч. і ЗАТ “Рівне-Борошно”, з якими і було проведено акредитацію на підставі укладених 14 вересня 2005 року договорів (т.1. а.с. 247-252).

14 вересня 2005 року Рівненською товарною біржою був проведений аукціон з продажу вищевказаного приміщення гуртожитку.

Відповідно до протоколу проведення аукціону від 14.09.05 р. за № 37-09/05-Н переможцем торгів визнано ЗАТ “Рівне-Борошно” (т.1, а.с.19).

На підставі вищезазначеного протоколу, 22 вересня 2005 року між ВАТ “Рівненський комбінат хлібопродуктів” та ЗАТ “Рівне-Борошно” і був укладений договір купівлі-продажу, відповідно з яким відповідач 1 передав відповідачу 2 у власність гуртожиток загальною площею 1060 кв.м., який знаходиться за адресою: м.Рівне, вул.Біла, 35 (т.1 а.с.18). Договір купівлі-продажу посвідчений Поддубною Л.П. –приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 3870.

На виконання умов договору, за Актом приймання-передачі від 22.09.05 р. відповідач 2 прийняв у власність будівлю гуртожитку загальною площею 1060,0 м.кв., який знаходиться за адресою м.Рівне, вул.Біла, 35 (т.1 а.с.20).

В свою чергу, ЗАТ “Рівне-Борошно” в установленому порядку було здійснено державну реєстрацію права власності на вищезазначене нерухоме майно, про що свідчить Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий 27.09.05 р. КП Рівненське МБТІ (т.1, а.с. 230).

З огляду на вищевикладене, суд приймаючи рішення про безпідставність позовних вимог насамперед врахував таке.

Загальні підстави і наслідки недійсності угод встановлені статтею 48 ЦК УРСР (1963р.), діючого на момент укладення оспорюваного договору, за якою недійсною визнається угода, яка не відповідає вимогам Закону.

В свою чергу, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими Закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, зокрема в т.ч. відповідність змісту угод вимогам закону (роз`яснення Вищого арбітражного суду України від 12.03.99 р. за № 02-5/111 із змінами та доповненнями).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Прокурор, як на підставу позовних вимог і зокрема підставу недійсності укладеного відповідачами 22.09.05 р. договору купівлі-продажу посилається на порушення ст.26 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника і визнання його банкрутом” та відповідно включення до ліквідаційної маси і відчуження гуртожитку замість передачі його у комунальну власність.

Проте з такими доводами прокурора суд погодитись не може, з огляду на таке.

Статтею 26 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” передбачено, що усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси, за винятком об`єктів житлового фонду, в тому числі гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об`єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, встановленому законодавством, до комунальної власності відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в установленому порядку.

Проте, чинним законодавством не передбачено порядку передачі недержавними підприємствами гуртожитків у відання міських рад в ході ліквідаційної процедури таких підприємств - банкрутів.

Вказаний вище Закон, про порушення якого зазначає прокурор, передбачає лише передачу гуртожитку у комунальну власність.

Враховуючи викладене, обраний прокурором спосіб захисту порушеного права - визнати гуртожиток об'єктом державного житлового фонду і передати у відання міської ради - не передбачений ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та не передбачений законом, який регулює спірні правовідносини - Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника, або визнання його банкрутом".

Згідно із ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні державних підприємств, організацій, установ.

Постановою Кабінету Міністрів України від 5 листопада 1991 року № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності) -зокрема, житловий та нежитловий фонд місцевих рад, житлово-експлуатаційні, житлово-комунальні, житлово-будівельні та інші організації, пов'язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду.

При цьому, порядок визнання об'єктом державного житлового фонду законом не установлений. Виходячи із того, що змінені прокурором позовні вимоги обґрунтовуються вказаними у позовній заяві підставами позову, слід зазначити, що визнання гуртожитку, у ході ліквідаційної процедури підприємства-банкрута на підставі ст. 26 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", об'єктом державного житлового фонду - не передбачено; відсутній і відповідний порядок.

В свою чергу, вказана вище норма передбачає передачу гуртожитку у комунальну власність, яка є складовою державного житлового фонду.

Разом з тим, відповідна місцева рада не має права самостійно визначати свою власність на майно, що знаходилось на балансі підприємства, а судом встановлено, що заступник прокурора м. Рівне не заявляв вимоги про передачу гуртожитку у власність Рівненської міської ради, у зв'язку з чим немає підстав для задоволення вимоги позивача про визнання гуртожитку ЗАТ "Рівнеборошно" об'єктом державного житлового фонду.

Закон України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" регулює відносини, пов'язані з передачею об'єктів права власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або спільну власність територіальних громад сіл, міст, а також об'єктів права комунальної власності у державну власність.

Однак, судом встановлено, що вказаний гуртожиток перебував у власності ВАТ "Рівненський комбінат хлібопродуктів" у майні якого державна частка відсутня, а відтак порядок передачі таких об'єктів до комунальної власності відповідних територіальних громад не встановлений.

Дія Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" поширюється також на об'єкти права державної власності, у тому числі передані в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду.

Передача у державну або комунальну власність об'єктів права інших форм власності може регулюватися положеннями цього Закону, якщо інше не передбачено законом або рішеннями відповідних місцевих рад.

Проте, згідно п.. 2 ст. 4 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" передача об'єктів з державної у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах здійснюється за наявності згоди відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, якщо інше не передбачено законом, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за наявності згоди районних або обласних рад, якщо інше передбачено законом.

Натомість, як встановлено судом згода Рівненської міської ради на передачу гуртожитку у комунальну власність, на даний час відсутня, що підтверджується листом управління житлово-комунального господарства Рівненського міськвиконкому (а.с.167) і підтверджено безпосередньо позивачем та третьою особою безпосередньо в судовому засіданні.

Крім того, суд приймаючи рішення про безпідставність заявлених прокурором вимог дійшов висновку про те, що заступник прокурора м.Рівне подаючи позов належним чином не довів та не обгрунтував чим же було порушено інтереси держави в результаті продажу ліквідатором боржника вказаного гуртожитку, а також порушення житлових прав громадян у зв`язку з його продажем. При цьому, позов прокурором пред`явлено не в інтересах держави в особі органу державної влади, а в інтересах територіальної громади в особі її представницького органу –міської ради, яка, в свою чергу, є суб`єктом права комунальної власності.

Пунктом 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Відповідно до ст. 36і Закону України "Про прокуратуру" підставою представництва в суді держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними і державою.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. В позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому саме полягає порушення інтересів держави і обґрунтовує необхідність їх захисту (ч. 2 ст.2. ГПК України).

Конституційний суд України в рішенні від 08.04.1999р. визначив, що прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних чи інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Пунктом 2 резолютивної частини рішення КСУ визначено, що під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", зазначених в ч.2 ст.2 ГПК України, треба розуміти орган державної влади або орган місцевого самоврядування, який законом наділений повноваженнями органу виконавчої влади.

В п.5 мотивувальної частини рішення КСУ передбачено, що орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах - фактично є позивачем у справі, порушеній за позовною заявою прокурора і на підставі ч.1ст.2 ГПК України є стороною в процесі; цей орган здійснює процесуальні дії відповідно до вимог ст. 22 ГПК України.

Отже, прокурором може бути пред'явлено позов в інтересах держави лише в особі органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який законом наділений повноваженнями органу виконавчої влади.

Заявляючи позов на захист інтересів держави заступник прокурора м. Рівне зазначив позивачем Рівненську міську раду як орган, уповноважений державою здійснювати від її імені відповідні функції у спірних правовідносинах.

Однак, відповідно до приписів ст.ст. 5, 10, 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією, цим та іншими законами.

Згідно п.30 ст.26 зазначеного Закону до виключної компетенції міських рад, віднесено прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визнання доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об'єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об'єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Відповідно до п.51 ст.26 цього ж Закону до компетенції міської ради віднесено надання згоди на передачу об'єктів з державної у комунальну власність та прийняття рішень про передачу об'єктів з комунальної у державну власність а також щодо придбання об'єктів державної власності.

Таким чином, Закон України "Про місцеве самоврядування" не надає міським радам права діяти в інтересах держави в цілому і не наділяє міські ради повноваженнями органів виконавчої влади, отже, прокурором пред'явлено позов не в інтересах держави в особі органу державної влади, а в інтересах , територіальної громади в особі її представницького органу - міської ради, яка, в свою чергу, є суб'єктом права комунальної власності.

Щодо порушення прав громадян на приватизацію державного житлового фонду слід зазначити, що позов пред’явлений в інтересах держави, громадяни не є стороною, а приватизація житлових приміщень у гуртожитках законом не передбачена.

Так само, прокурором не доведено обгрунтування інтересів держави порушенням житлових прав громадян, оскільки переважна більшість мешканців гуртожитку працює в ЗАТ “Рівне-борошно”, (а 9 із 16 сімей мешканців заперечують проти передачі гуртожитку в комунальну власність. В свою чергу позов пред’явлено прокурором не в інтересах громадян, а в інтересах держави.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, зважаючи, що прокурор належними і відповідними доказами не довів обставин, на які він посилався, як на підставу своїх вимог і заперечень, підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись ст.ст.49, 82-85 ГПК України, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Суддя Коломис В. В.

підписано "21" травня 2008 р.