ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Господарський суд Чернігівської області
________________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

"06" травня 2008 р., 9 год. 50 хв., м. Чернігів                    Справа № 6/108а

Господарський суд Чернігівської області у складі:

судді Блохіної Ж.В.

при секретарі Зеленко Л.М.,

за участю представника:

відповідача Смуригіної К.О., довіреність №928/9/10-010 від 12.02.2008р.,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні позов військової частини А 3120,

м. Чернігів, вул. Гетьмана Полуботка, 40

до відповідача Державної податкової інспекції умісті Чернігові,

м. Чернігів, вул.. Кирпоноса, 28

про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Військовою частиною А 3120 подано позов до Державної податкової інспекції у місті Чернігові про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення ДПІ у м. Чернігові від 18.06.2007р. №/0, яким військовій частині А 3120 визначено податкове зобовязання з податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів у сумі 170 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Відповідач проти позову заперечує.

Представник позивача Кашуба М.О. у судових засіданнях просив позовні вимоги задовольнити і пояснив, що прийняте відповідачем рішення є безпідставним, прийнятим всупереч чинному законодавству, оскільки позивач не є платником податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів з тих підстав, що згідно зі ст. 14 Закону України від 6 грудня 1991 р. N 1934-XII "Про Збройні Сили України" майно, закріплене за військовими частинами, військовими навчальними закладами, організаціями та установами Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління та звільняється від сплати усіх видів податків. Відтак, на думку представника позивача, останній не повинен подавати до податкового органу розрахунок сум податку з власників транспортних засобів на 2007 рік, а тому застосування до позивача штрафу за неподання такого розрахунку є неправомірним.

У судове засідання, призначене на 06.05.2008р., представник позивача не зявився, але подав заяву про розгляд даної справи без його участі, оскільки він приймає участь в іншому судовому процесі.

Представник відповідача просить у позові відмовити, посилаючись на те, що відповідно до ст.1 Закону України "Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів" та ст. 14 Закону України "Про систему оподаткування", військова частина є платником зазначеного податку. У ст. 1 Закону України "Про систему оподаткування" передбачено, що ставки, механізм справляння податків і зборів (обов'язкових платежів), за винятком особливих видів мита, і пільги щодо оподаткування не можуть встановлюватись іншими законами України, крім законів про оподаткування. Закон України „Про Збройні Сили України” не є таким, тому, передбачені у ст. 14 цього Закону пільги щодо оподаткування, не можуть бути підставою для звільнення позивача від сплати податку, оскільки відповідні зміни до законів про оподаткування не вносилися. Перевіркою своєчасності подання позивачем розрахунку по податку з власників транспортних засобів було встановлення, що позивач такий розрахунок на 2007 рік не подавав, а тому ДПІ у місті Чернігові було правомірно застосовано штраф, передбачений п.п.17.1.1 п.17.1 ст.17 Закону України „Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, зясувавши всі обставини справи, що мають значення для вирішення спору, суд встановив наступне.

Державною податковою інспекцією у м. Чернігові прийнято податкове повідомлення-рішення від 18.06.2007р. №/0, яким військовій частині А 3120 визначено податкове зобовязання з податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів у сумі 170 грн. штрафних (фінансових) санкцій на підставі п.п.17.1.1 п.17.1 ст.17 Закону України „Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” №2181-ІІІ від 21.12.2000р., згідно якої платник податків, що не подає податкову декларацію у строки, визначені законодавством, сплачує штраф у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожне таке неподання або її затримку.

Спірне податкове повідомлення-рішення прийнято ДПІ у м. Чернігові на підставі висновків перевірки своєчасності подання розрахунку по податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів ( далі –податок з власників транспортних засобів), за результатами якої складено акт №14517-318 від 13.06.2007р.

Перевіркою встановлено неподання військовою частиною А 3120 розрахунку податку з власників транспортних засобів по терміну подання 01.03.2007р., чим порушено ст. 6 Закону України „Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів” від 11.12.1991р. №1963-ХІІ.

Суд дійшов висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані і не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Законом України „Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів” від 11.12.1991р. №1963-ХІІ (далі –Закон №1963), в редакції до 01.01.2007р. та в редакції Закону України „Про внесення змін до деяких законів України щодо реєстрації транспортних засобів” від 6 грудня 2006 року N 427-V, який набрав чинності з 01.01.2007р., встановлюється податок з власників деяких наземних і водних транспортних засобів, самохідних машин і механізмів як джерело фінансування будівництва, реконструкції, ремонту та утримання автомобільних шляхів загального користування та проведення природоохоронних заходів на водоймищах.

Згідно ст. 1 Закону №1963 платниками податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів є підприємства, установи та організації, які є юридичними особами, іноземні юридичні особи (далі - юридичні особи), а також громадяни України, іноземні громадяни та особи без громадянства (далі - фізичні особи), які здійснюють першу реєстрацію в Україні, реєстрацію, перереєстрацію транспортних засобів та/або мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні транспортні засоби, які відповідно до статті 2 цього Закону є об'єктами оподаткування.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 3 Закону № 1963 в редакції, чинній з 01.01.2007р., податок з визначених цим Законом власників наземних транспортних засобів сплачується юридичними та фізичними особами за місцем реєстрації таких транспортних засобів на спеціальні рахунки територіальних дорожніх фондів республіканського бюджету Автономної Республіки Крим, обласних бюджетів та бюджетів міст Києва та Севастополя.

Територіальні дорожні фонди спрямовують 85 відсотків із суми цього податку на фінансування витрат, пов'язаних з будівництвом, реконструкцією, ремонтом і утриманням автомобільних доріг загального користування, а також сільських доріг, а 15 відсотків - до бюджетів місцевого самоврядування на ремонт і утримання вулиць у населених пунктах, що належать до комунальної власності і суміщаються з автомобільними дорогами загального користування державного значення.

У ст. 5 Закону №1963 передбачено, що податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів сплачується юридичними особами - щоквартально рівними частинами до 15 числа місяця, що настає за звітним кварталом.

Відповідно до частини 1 ст. 6 Закону №1963 податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів обчислюється юридичними особами на підставі звітних даних про кількість транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів станом на 1 січня поточного року.

Згідно частини 2 ст. 6 Закону №1963 у редакції, чинній з 01.01.2007р., юридичні особи на основі бухгалтерського звіту (балансу) у строки, визначені законом для річного звітного періоду, подають відповідному органу державної податкової служби за місцем реєстрації транспортних засобів розрахунок суми податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на поточний рік за формою, затвердженою центральним податковим органом України.

З вищевикладених приписів Закону №1963 вбачається, що платниками податку з власників транспортних засобів є юридичні особи, які мають в Україні власні транспортні засоби, які є обєктом оподаткування. При цьому податок сплачується за місцезнаходженням юридичних осіб (за місцем реєстрації таких транспортних засобів), розрахунок суми податку подається також до відповідного органу державної податкової служби за місцезнаходженням юридичних осіб (за місцем реєстрації транспортних засобів).

Позивач –військова частина А 3120 за своїм правовим статусом є державною установою Міністерства оборони України, повністю фінансується з державного бюджету, майно належить їй на праві оперативного управління ( ч.1 ст. 34 та ч. 1 ст.39 Закону України „Про власність”, який втратив чинність з 20.06.2007р. на підставі Закону України „Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України” N 997-V від 27.04.2007р.).

Позивачем надано переліки транспортних засобів військової частини А 3120, які знаходились на балансі військової частини в 2007 році ( 10 одиниць транспортних засобів: УАЗ, ЗИЛ, ГАЗ, АСЧ, КАМАЗ, Мерседес).

Таким чином, виходячи з вищевказаних приписів Закону №1963 та фактичних обставин, позивач зобовязаний був подати до ДПІ у м. Чернігові розрахунок суми податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на 2007 рік, а відтак у відповідача були правові підстави для застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій, передбачених п.п.17.1.1, 17.1.2 п.17.1 ст. 17 Закону України „Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, а саме:

- „п.п.17.1.1. Платник податків, що не подає податкову декларацію у строки, визначені законодавством, сплачує штраф у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожне таке неподання або її затримку”.

Посилання позивача на те, що він звільнений від сплати всіх видів податків відповідно до ст. 14 Закону України „Про Збройні Сили України” , не приймається судом до уваги з наступних підстав.

Статтею 14 Закону України „Про Збройні Сили України” в редакції Закону України „Про внесення змін до Закону України "Про Збройні Сили України" від 5 жовтня 2000 року N 2019-III визначено, що земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків.

Відповідно до ст. 3 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України” від 21 вересня 1999 року N 1075-XIV з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Однак, частиною 3 ст. 1 Закону України „Про систему оподаткування” передбачено, що „Встановлення і скасування податків і зборів (обов'язкових платежів) до бюджетів та до державних цільових фондів, а також пільг їх платникам здійснюються Верховною Радою України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим і сільськими, селищними, міськими радами відповідно до цього Закону, інших законів України про оподаткування.... Ставки, механізм справляння податків і зборів (обов'язкових платежів), за винятком особливих видів мита та збору у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на електричну та теплову енергію, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ для споживачів усіх форм власності, і пільги щодо оподаткування не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів про оподаткування”.

Отже на противагу твердженням позивача, необхідно зазначити, що прикінцевими положеннями Закону України „Про внесення змін до Закону України "Про Збройні Сили України" від 05.10.2000 р. №2019 передбачено, що Кабінету Міністрів України у шестимісячний строк після набрання чинності цим Законом необхідно подати Верховній Раді України пропозиції щодо внесення змін до законів України, що випливають з цього Закону.

У 2007 році відповідних змін до законів про оподаткування щодо пільг Збройним Силам України не внесено.

Окрім того, Закон України „Про систему оподаткування” є спеціальним законом, який визначає принципи побудови системи оподаткування в Україні, податки і збори (обов'язкові платежі) до бюджетів та до державних цільових фондів, а також права, обов'язки і відповідальність платників.

При цьому у ст. 1 даного Закону чітко встановлено, що „Зміни і доповнення до цього Закону, інших законів України про оподаткування стосовно надання пільг, зміни податків, зборів (обов'язкових платежів), механізму їх сплати вносяться до цього Закону, інших законів України про оподаткування не пізніше, ніж за шість місяців до початку нового бюджетного року і набирають чинності з початку нового бюджетного року. Це правило не застосовується у випадках зменшення розміру ставок податків, зборів (обов'язкових платежів) або скасування пільг з оподаткування та інших правил, які призводять до порушення правил конкуренції та створення податкових переваг окремим суб'єктам підприємницької діяльності або фізичним особам.

Будь-які податки і збори (обов'язкові платежі), які запроваджуються законами України, мають бути включені до цього Закону. Всі інші закони України про оподаткування мають відповідати принципам, закладеним у цьому Законі”.

Таким чином позивач зобовязаний був подати до ДПІ у м. Чернігові розрахунок суми податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на 2007 рік.

Оскільки позивач не виконав своє зобовязання у відповідача були всі правові підстави для застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій, передбачених п.п.17.1.1 п.17.1 ст. 17 Закону України „Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

Відтак, відповідачем правомірно прийнято податкове повідомлення-рішення від 18.06.2007р. №/0, яким військовій частині А3120 визначено податкове зобовязання з податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів у сумі 170 грн. з штрафних (фінансових) санкцій.

За таких обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 94, 158, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,-

С У Д П О С Т А Н О В И В:

1. У позові відмовити.

2. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений Кодексом адміністративного судочинства України, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

3. Про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення вищевказаних строків залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Суддя Ж.В. Блохіна