ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2008 р.

№
28/698-07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Кривди
Д.С.,

суддів:

Жаботиної
Г.В., Уліцького А.М.

розглянувши
касаційну скаргу

Дніпропетровської
міської ради

на
постановувід
22.01.08 Дніпропетровського апеляційного господарського суду

та на
рішення

від
10.12.07

у
справі

№28/698-07

господарського
суду

Дніпропетровської
області

за
позовом

Суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1

до

Дніпропетровської
міської ради

про

визнання
права оренди земельної ділянки

за
участю представників сторін

від
позивача:

ОСОБА_2.,
дов.

від
відповідача:

у
засідання не прибули

ВСТАНОВИВ:

Суб'єкт
підприємницької діяльності -фізична особа ОСОБА_1 звернувся до господарського
суду Дніпропетровської області з позовом до Дніпропетровської міської ради про
визнання за ним права оренди земельної ділянки кадастровий номер
:04:186:0158 площею 0,1073 га по пр. Мира в районі будинку №49 в м.
Дніпропетровськ; визнання поновленим укладеного між сторонами договору №460 від
27.05.05 оренди вказаної земельної ділянки на тих самих умовах та на той самий
строк; визнання незаконним та скасування рішення відповідача №223/16 від
27.06.07 "Про питання користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1, яка
була надана гр. ОСОБА_1., ідентифікаційний номер НОМЕР_1, в оренду для будівництва
торговельно-побутового центру".

Відповідач
проти позову заперечив, посилаючись на відсутність рішення ради як підстави для
поновлення спірного договору оренди, а також відсутність порушення норм чинного
законодавства при прийнятті оспорюваного позивачем рішення.

Рішенням
від 10.12.07 господарський суд Дніпропетровської області (суддя Манько Г.В.)
позовні вимоги задовольнив повністю, визнавши за позивачем право оренди спірної
земельної ділянки, визнавши поновленим договір оренди цієї земельної ділянки, а
також визнавши незаконним та скасувавши оспорюване рішення відповідача.

Рішення
мотивовано посиланням на ст.ст. 27, 33, 35 Закону України "Про оренду
землі" та обставини порушення діями відповідача прав позивача як орендаря
земельної ділянки, а також продовження користування позивачем спірною земельною
ділянкою у зв'язку з неотриманням ним відповідного листа-повідомлення.

Постановою
від 22.01.08 Дніпропетровський апеляційний господарський суд (колегія суддів у
складі: Неклеси М.П. -головуючого, Павловського П.П., Чус О.В.) рішення суду
першої інстанції залишив без змін.

Ухвалою
від 20.03.08 Вищий господарський суд України призначив до розгляду клопотання
про прийняття до касаційного провадження касаційної скарги відповідача, в якій
заявлено вимоги про скасування рішення і постанови у справі та прийняття нового
рішення про відмову в задоволенні позову.

У
судовому засіданні 02.04.08 судова колегія дійшла висновку про прийняття
касаційної скарги до провадження з метою забезпечення касаційного оскарження
рішення суду та розгляд її по суті.

Касаційна
скарга мотивована неврахуванням судами наданих відповідачеві Законом України
"Про місцеве самоврядування в України" повноважень щодо прийняття
рішення стосовно розпорядження земельними ділянками, які перебувають в її віданні.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який заперечив проти
касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Предметом
позовних вимог у даній справі позивачем визначено, зокрема, визнання поновленим
на той самий строк та на тих самих умовах укладеного між сторонами у справі
договору оренди земельної ділянки та визнання за ним права оренди цієї
земельної ділянки.

Приписи
ст. 13 Конституції України  визначають,
що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Відповідно
ст.ст. 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого
самоврядування, крім інших об'єктів, належить земля, управління якою здійснюють
територіальної громади через органи самоврядування в межах їх повноважень
шляхом прийняття рішень. Права органів самоврядування захищаються у судовому
порядку.

Статтею
116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права
власності та права користування земельними ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

В
силу ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у
державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення
відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом
укладення договору оренди земельної ділянки.

Як
встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, рішенням №488/26 від
20.04.05 відповідач затвердив проект відведення земельної ділянки площею 0,1073
га по АДРЕСА_1та вирішив передати її в оренду позивачеві строком на два роки
для будівництва торговельно-побутового центру. На виконання цього рішення між
сторонами у справі укладеного договір оренди від 27.05.05 зі строком дії два
роки, тобто до 27.05.07. Після цього позивач отримав відповідний дозвіл на
виконання будівельних робіт, уклав договір будівельного підряду та розпочав
будівництво.

Згідно
з ч. 1 ст. 19 Закону України "Про оренду землі" строк дії договору
оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.
В силу ч. 1 ст. 31 цього закону договір оренди землі припиняється, зокрема, в
разі закінчення строку, на який його було укладено.

Щодо
поновлення договору оренди земельної ділянки Закон України "Про оренду
землі" містить положення, які не є тотожними відповідним нормам ЦК України
та ГК України.

Стаття
33 вказаного закону передбачає, що після закінчення строку, на який було
укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки
відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на
поновлення договору. У разі поновлення договору оренди землі на новий строк
його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі якщо орендар продовжує
користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за
відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після
закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих
самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється
листом-повідомленням.

Тобто
цією нормою не передбачений порядок автоматичного поновлення договору оренди
земельної ділянки в разі відсутності заперечень з боку сторін, а лише
визначено, що в цьому разі договір підлягає поновленню. До того ж вказана норма
не передбачає зміну відповідного рішення ради, яке є підставою для надання в
оренду земельної ділянки, щодо встановлених в ньому строків оренди.

Разом
з тим, відповідно до п. 34 ст. 26, п. 2 ст. 77 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" питання регулювання земельних відносин (у тому
числі надання земельної ділянки в оренду та поновлення договору оренди
земельної ділянки) вирішується на пленарному засіданні ради -сесії, а спори про
поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті
рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого
самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

Таким
чином, законодавством передбачено, що способом волевиявлення ради, яка здійснює
право власності від імені відповідної територіальної громади, щодо регулювання
земельних відносин є прийняття рішення сесії.

Зважаючи
на те, що необхідною умовою укладення та поновлення договору оренди земельної
ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності, є наявність
відповідного рішення органу місцевого самоврядування, визнання відповідного
договору оренди поновленим за відсутності такого рішення є порушенням
виключного передбаченого Конституцією України права цього органу на здійснення
права власності від імені Українського народу та управління землями, яке підлягає
захисту.

З
огляду на таке висновок суду апеляційної інстанції, що договір оренди земельної
ділянки вважається продовженим через недоведення обставин направлення
відповідачем позивачу відповідного листа-повідомлення, є безпідставним та не
відповідає вимогам чинного законодавства.

Як
вбачається з рішення та постанови у справі, визнаючи спірний договір оренди
поновленим, суди не встановили обставин прийняття Дніпропетровською міською
радою рішення про поновлення цього договору.

Навпаки,
суди встановили, що позивач на виконання п. 3.3 договору звернувся 14.03.07 до
відповідача з листом-проханням стосовно продовження строку вказаного договору
оренди, але 27.06.07 Дніпропетровською міською радою прийнято рішення №223/16
"Про питання користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1, яка була надана
гр. ОСОБА_1., ідентифікаційний номер НОМЕР_1, в оренду для будівництва
торговельно-побутового центру". Згідно з вказаним рішенням відповідач
вирішив вважати припиненими договірні правовідносини між Дніпропетрвською
міською радою та гр. Фішилевим С.С. щодо оренди останнім спірної земельної
ділянки у зв'язку з закінченням строку дії договору оренди земельної ділянки
від 27.05.05, а також вжити заходи щодо повернення позивачем зазначеної
земельної ділянки та приведення її у первісний стан. В рішенні зазначено, що
при передачі в оренду позивачу земельної ділянки не було враховано права та
інтереси ОСББ "Елісон" та ОСББ "Башта Лівобережна".

Суд
першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, визнав вказане
рішення відповідача незаконним та скасував його. Проте в рішенні та постанові
відсутні зазначення про те, яким саме нормам закону не відповідає оспорюване
рішення ради. Суд першої інстанції послався лише на те, що дії відповідача
грубо порушують права позивача як орендаря земельної ділянки, без зазначення
про те, яким чином і які саме права позивача є порушеними внаслідок прийняття
відповідачем рішення.

Крім
того, розглянувши спір щодо визнання незаконним рішення Дніпропетровської
міської ради №223/16 від 27.06.07, суди першої та апеляційної інстанції
залишили поза увагою викладені в позовній заяві доводи позивача щодо надання
цим рішенням доручення ГоловАПУ здійснити дії стосовно виділення прибудинкової
території для будинку АДРЕСА_1

Згідно
зі ст. 42 Земельного кодексу України земельні ділянки, на яких розташовані
багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та
прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в
постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють
управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного
жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у
власність або надаватись у користування об'єднанню власників. Порядок
використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі
будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території,
визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких
розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі,
споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі проектів розподілу
території кварталу, мікрорайону та відповідної землевпорядної документації.

Суди
встановили наявність в рішенні зазначення про те, що при передачі в оренду
позивачу земельної ділянки не було враховано права та інтереси ОСББ
"Елісон" та ОСББ "Башта Лівобережна", але належної правової
оцінки цим обставинам не надали стосовно наявності або відсутності обставин
розташування спірної земельної ділянки в межах прибудинкової території
будинкуАДРЕСА_1. Такі обставини мають суттєве значення при розгляді даного
спору з метою уникнення прийняття рішення, яке стосується прав та обов'язків
осіб, не залучених до участі у справі.

Тобто
вказана позовна вимога щодо оскарження рішення відповідача судами по суті не
розглянута та належним чином не досліджено обставини щодо відповідності або
невідповідності цього рішення вимогам законодавства, які регулюють визначені у
ньому правовідносини. До того ж суди не врахували, що ч. 2 ст. 16 Цивільного
кодексу України в якості способів захисту цивільних прав та інтересів
передбачає визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності відповідних
органів, але не їх скасування. Статтею 12 ГПК України також не передбачено
повноваження господарських судів щодо скасування рішень органів місцевого
самоврядування.

Відповідно
до роз'яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови
від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно
перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

З
огляду на викладене судова колегія дійшла висновку про недотримання судами
першої та апеляційної інстанцій вимог ст.ст. 43, 47, 43,
84, 105 ГПК України щодо повного і всебічного встановлення усіх обставин справи
та правильного застосування законодавства, тому рішення і постанова підлягають
скасуванню як такі, що не відповідають нормам матеріального та процесуального
права.

Оскільки
право оцінки доказів належить до повноважень судів першої та апеляційної
інстанцій з додержанням принципу рівності сторін у процесі, справа підлягає
направленню на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення на
підставі відповідних доказів усіх суттєвих обставин та залучення до участі у
справі всіх осіб, прав і обов'язків яких стосуються спірні правовідносини.

Керуючись
ст.ст. 108, 1115, 1117, 1119-12 ГПК України,
Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційну скаргу задовольнити
частково.

2.          Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 10.12.07 та постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від 22.01.08 у справі №28/698-07 скасувати, а
справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий
Д.Кривда

Судді
Г.Жаботина

А.Уліцький