ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.08                                                                                           Справа№ 15/136а

Господарський суд Львівської області у складі:

Головуючого судді Костів Т.С.

Суддів Мороз Н.В., Масловська Л.З.

при секретарі Качур Ю.

за участю представників сторін:

позивача –не з’явився

відповідача –Глімбоцька З.Г., Ляхович Т.М. –представники

розглянув матеріали позовної заяви відкритого акціонерного товариства “Концерн Хлібпром”, м. Львів, до Вінницької обласної державної адміністрації, м. Вінниця, про визнання недійсним розпорядження №88 від 18.03.2008 р. голови Вінницької обласної державної адміністрації “Про тимчасове державне регулювання цін на основні види хліба”.

Суть спору: Позовну заяву подано відкритим акціонерним товариством “Концерн Хлібпром”, м. Львів, до Вінницької обласної державної адміністрації, м. Вінниця, про визнання недійсним розпорядження №88 від 18.03.2008 р. голови Вінницької обласної державної адміністрації “Про тимчасове державне регулювання цін на основні види хліба”.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 10.04.2008 р. відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи на 22.04.2008 р.. Ухвалою господарського суду Львівської області від 22.04.2008 р. було вжито заходів забезпечення адміністративного позову. Розгляд справи неодноразово відкладався з мотивів, зазначених в ухвалах суду від 22.04.2008 р., 13.05.2008 р., 20.05.2008 р.. Ухвалою господарського суду Львівської області від 28.05.2008 р. та розпорядженням заступника голови господарського суду Львівської області від 28.05.2008 р. призначено колегіальний розгляд справи.

У відповідності до ст. 71 КАС України справа слухається за наявними у ній доказами. Представникам роз’яснено їх права згідно зі ст. ст. 49, 51 КАС України.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав з мотивів, зазначених у позовній заяві. Ствердив, зокрема, що оспорюваним розпорядженням було тимчасово до 01.09.2008 р. запроваджено державне регулювання цін для заводу “Вінницяхліб” ВАТ “Концерн Хлібпром” шляхом обов’язкового декларування зміни оптово-відпускних цін на основні види хліба. Вважає, що таі заходи можуть застосовуватись лише для суб’єктів, які зловживають монопольним становищем на ринку чи суб’єктів природних монополій. Ствердив, що завод “Вінницяхліб” ВАТ “Концерн Хлібпром” не є суб’єктом господарювання, а лише виробничим підрозділом позивача. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача позов заперечив за безпідставністю, письмових заперечень, однак, не надав.

Розглянувши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Оспорюваним розпорядженням №88 від 18.03.2008 р. Вінницької обласної державної адміністрації “Про тимчасове державне регулювання цін на основні види хліба” було запроваджено тимчасово до 01.09.2008 р. державне регулювання цін для заводу “Вінницяхліб” ВАТ “Концерн Хлібпром” шляхом обов’язкового декларування зміни оптово-відпускних цін на основані види хліба в Головному управлінні економіки обласної державної адміністрації.

Завод “Вінницяхліб” є виробничим підрозділом в структурі ВАТ “Концерн Хлібпром”, що підтверджується наказом №057-1 від 28.09.2007 р., Положенням про виробничий підрозділ, відповідно до п. п. 1.3., 1.4. якого виробничий підрозділ не є відокремленим структурним підрозділом, діє без прав юридичної особи, не здійснює господарської діяльності, а забезпечує ведення господарської діяльності самим товариством за межами свого місцезнаходження.

Рішенням Вінницького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 14.03.2008 р. №13-рш по справі №06-26.20.2.1/01-08 визнано, що група суб’єктів господарювання у складі ВАТ “Концерн Хлібпром”, ДП “Вінницяхліб” ВАТ “Концерн Хлібпром” та ДП “Гайсинхліб” ВАТ “Концерн Хлібпром” протягом 2007 р. займали монопольне (домінуюче) становище на ринку хліба та хлібобулочних виробів в територіальних межах Вінницької області з часткою, що перевищує 35%; а дії групи суб’єктів у складі ДП “Вінницяхліб” ВАТ “Концерн Хлібпром” та ВАТ “Концерн Хлібпром”, які полягають у встановленні необґрунтованих та завищених оптово-відпускних цін на основні види хліба масового вжитку, розрахованими за необґрунтованими та завищеними статтями собівартості є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку хліба та хлібобулочних виробів в межах Вінницької області шляхом встановлення таких цін реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку.

Посилання позивача на відсутність згадки у вказаному рішенні на завод “Вінницяхліб” ВАТ “Концерн Хлібпром” не заслуговує на увагу, враховуючи, що завод “Вінницяхліб” не має статусу юридичної особи а діє як виробничий підрозділ ВАТ “Концерн Хлібпром”, про яке йдеться у вказаному рішенні і яке відповідає визначенню суб’єкта господарювання, наведеного в ст. 1 Закону України “Про захист економічної конкуренції”.

У відповідності до ст. 9 Закону України “Про ціни та ціноутворення”, державні фіксовані та регульовані ціни і тарифи встановлюються на ресурси, які справляють визначальний вплив на загальний рівень і динаміку цін, на товари і послуги, що мають вирішальне соціальне значення, а також на продукцію, товари і послуги, виробництво яких зосереджено на підприємствах, що займають монопольне (домінуюче) становище на ринку. Однак, зі змісту вказаної норми не вбачається зведення сфери застосування державних фіксованих та регульованих цін лише до суб’єктів природних монополій.

Постановою Кабінету Міністрів України №135 від 22.02.1995 р. “Про Положення про державне регулювання цін (тарифів) на продукцію виробничо-технічного призначення, товари народного споживання, роботи і послуги монопольних утворень” затверджено Положення про державне регулювання цін (тарифів) на продукцію виробничо-технічного призначення, товари народного споживання, роботи і послуги монопольних утворень, яке визначає порядок державного регулювання цін (тарифів) на продукцію виробничо-технічного призначення, товари народного споживання, роботи і послуги суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання, які порушують вимоги законодавства про захист економічної конкуренції, встановлюючи такі ціни чи інші умови придбання або реалізації товару, які неможливо було б встановити за умови існування значної конкуренції на ринку, або застосовуючи різні ціни чи різні інші умови до рівнозначних угод із суб'єктами господарювання, продавцями чи покупцями без об'єктивно виправданих на те причин.

У відповідності до п. 2 вказаного положення, рішення про запровадження та скасування державного регулювання цін на продукцію монопольних утворень, приймається на регіональних ринках Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями разом з відповідними органами Антимонопольного комітету. При цьому, державне регулювання цін на продукцію монопольних утворень, вибір методів та встановлення термінів регулювання на регіональних ринках здійснюється, зокрема, обласними держадміністраціями. Відповідно до п. 6 положення, у разі запровадження обов'язкового декларування зміни цін монопольні утворення можуть змінювати ціну на продукцію тільки після декларування цієї зміни, реєстрації нового розміру ціни.

Належних доказів невідповідності оспорюваного розпорядження вимогам законодавства суду не надано.

Згідно із ст. 6 Закону України “Про місцеві державні адміністрації”, на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, які є обов'язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", місцеві державні адміністрації у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, органів виконавчої влади вищого рівня, а районні державні адміністрації в Автономній Республіці Крим - також рішеннями та постановами Верховної Ради Автономної Республіки Крим, рішеннями Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їх повноважень.

Згідно із ч. 2 ст. 20 ГК України, кожний суб’єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, шляхом, зокрема, визнання повністю чи частково недійсними актів органів місцевого самоврядування за умови, що вони суперечать законодавству та ущемляють права та законні інтереси суб’єкта господарювання. Згідно із ч. 2 ст. 162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про: визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень; зобов'язання відповідача вчинити певні дії; тощо. Суд також може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, адміністративний суд перевіряє не лише вчинення дії чи бездіяльності на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а й чи вчинені вони з використанням повноважень з тією метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення дії, добросовісно, розсудливо і своєчасно.

Згідно із ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Однак, наявність підстав для задоволення позову не була доведена суду у встановленому порядку. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 11, 69-71, 86, 94, 161-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          У позові відмовити повністю.

2.          Постанова набирає законної сили у відповідності із ст. 254 КАС України.

3.          Зняти заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 22.04.2008 року.

Постанова може бути оскаржена у порядку і строки, передбачені ст. 186 КАС України.

Головуючий суддя                                                                                                    Костів Т.С.

Суддя            Мороз Н.В.

Суддя Масловська Л.З.