ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" липня 2008 р. Справа № 13/339-АП-08

Господарський суд Херсонської області у складі судді Закуріна М. К. при секретарі Фінаровій О.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Херсоні справу

за позовом Управління Пенсійного фонду України у Суворовському районі м.Херсона

до Колективного підприємства "Хлібопродукти"

за участі представників:

позивача –Павліш П.В. (представника за дорученнями),

відповідача –Кириченка К.І. (представника за дорученням),

про: визнання недійсним укладеного між сторонами договору купівлі-продажу від 22 червня 2007 року,

в с т а н о в и в:

Позовні вимоги ґрунтуються на недійсності спірного договору на підставі положень частин 1 статті 203 та 3 статті 215 Цивільного кодексу України, оскільки, на думку позивача, продаж майна відбувся без проведення попередньої оцінки його вартості та за балансовою вартістю, що призвело до недоотримання позивачем прибутку від реалізації майна.

Відповідачем зазначені вимоги не визнаються з посиланням на положення статті 180 Господарського кодексу України, щодо досягнення між сторонами усіх істотних умов договору, а також на положення статті 632 ЦК України, відповідно до якої, на думку відповідача, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Відповідач також вважає, що спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна, був нотаріально посвідчений, а тому слідує висновок, що нотаріусом при його укладанні перевірено законність укладання, й інші істотні умови, що впливають на чинність правочину. Саме нотаріальне посвідчення вказує, що укладання договору відповідає усім вимогам закону і підстави у визнанні його недійсним відсутні.

Крім викладеного з матеріалів справи слідує, що 22 червня 2007 року між ВАТ „Електромаш” та ТОВ „АЕ-Електромаш” укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого позивач продав а відповідач придбав нерухоме майно, що знаходиться по проспекту Ушакова, 57 у м. Херсоні та складається з: приміщень шостого поверху, загальною площею 434,2 м2; сьомого поверху, загальною площею 439 м2; восьмого поверху, загальною площею 441,7 м2; дев’ятого поверху, загальною площею 435,7 м2 та із інженерно-лабораторного корпусу № 7 - літера „Б”, загальна площею майна, що відчужувалось, –1750,6 м2 (крім того сходи у загальному користуванні).

Приватним нотаріусом Пермяковою Л. І. даний договір зареєстровано, про що зроблено запис у книзі реєстрації правочинів № 2173595 від 22.06.2007 р.

Зазначене майно реалізоване позивачем за балансовою вартістю на загальну суму 341928 грн, а безпосередньо продаж майна здійснено без проведення його попередньої оцінки.

Ці обставини стали підставою для заявлення даного позову, у зв’язку з чим судом констатується, що характер правовідносин за договорами свідчить, що вони за своєю юридичною природою є договорами купівлі-продажу, а тому такі правовідносини регулюються главою 54 ЦК України.

Зокрема, статтею 655 названого Кодексу встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов’язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 656 Кодексу визначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому, а за статтею 657 договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Характеризуючи право продажу товару необхідно зазначити, що згідно до приписів статті 658 того ж Кодексу право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

В свою чергу порядок укладення договорів між суб’єктами господарювання встановлений положеннями статті 180 Господарського кодексу України, за якою господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов’язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Статтею 632 ЦК України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Таким чином, між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу, визначена ціна майна та порядок розрахунків, а тому договір є укладеним.

Безпосередньо недійсність правочинів встановлена положеннями статей 215 та 203 Цивільного кодексу України. Зокрема, статтею 215 визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою –третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В свою чергу, статтею 203 встановлено фактичні загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В даному випадку позивач вказує, що договір не відповідає положенням частини 1 статті 203 ЦК України, а саме зміст спірного договору суперечить ЦК України.

Проте, враховуючи викладені обставини суд доходить висновку про безпідставність заявлених вимог, оскільки спірні договори не суперечить названим вище положенням правових норм, а тому підстави для визнання їх недійсними відсутні.

Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, сплачене позивачем державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на позивача.

На підставі зазначених правових норм та керуючись статтями 44, 49, 82-85 ГПК України,

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Дата підпису рішення –7 липня 2008 року

Суддя М.К. Закурін