ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2008 р.

№ 7/4/07-11/587/07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

суддів

Панової І.Ю.,

Заріцької А.О. (доповідач у справі),

Продаєвич Л.В.

розглянувши

касаційну скаргу

державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція"

на постанову

Запорізького апеляційного господарського суду від 12 лютого 2008 року

у справі

господарського суду

№ 7/4/07-11/587/07

Запорізької області

за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю "Ренесанс-К"

до

державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція"

про

стягнення 247 326, 00 грн.

за участю представників:

ВП "Запорізька атомна електрична станція" Тищенка В.О.,

ТОВ "Ренесанс-К" Кокіна А.Ж.,

ВСТАНОВИВ:

8 грудня 2006 року товариство з обмеженою відповідальністю "Ренесанс-К" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення з державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" (далі - відповідач) заборгованості за надані послуги за договорами підряду у розмірі 247 326, 00 грн.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 2 листопада 2007 року (суддя Гончаренко С.А.) у справі № 7/4/07-11/587/07 позов задоволено, з відповідача на користь позивача стягнуто 247 326, 00 грн. основного боргу та 2 591, 26 грн. судових витрат.

Постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 12 лютого 2008 року (судді: Хуторний В.М. –головуючий, Мірошниченко М.В., Кричмаржевський В.А.) рішення залишено без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення.

Відповідач, не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, подав до Вищого господарського суду України касаційну скаргу від 7 березня 2008 року № 28-23/4494, в якій просить постанову скасувати, позивачу у позові відмовити. Касаційна скарга мотивована тим, що судом при перегляді рішення порушені норми процесуального права, а саме: ст.ст. 264, 267 та 261 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України).

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між позивачем та відповідачем були укладені договори підряду, а саме:

- договір від 13 травня 2003 року № 69/298-03, відповідно до якого відповідач - замовник, доручив, а позивач –підрядник, прийняв на себе зобов'язання по виконанню робіт з капітального ремонту залізничного шляху в обсязі 0,15 км і стрілкових переводів в кількості одного комплекту;

- договір від 16 липня 2003 року № 69/410-03, згідно з умовами якого відповідач доручив, а позивач прийняв на себе виконання робіт по капітальному ремонту залізничного шляху в обсязі 0,2 км.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ренесанс-К" виконало передбачені договорами роботи на загальну суму 307 326, 00 грн., що підтверджується актами приймання виконаних підрядних робіт за формою № КБ-2 від 12 жовтня 2003 року, підписаними сторонами та довідками про вартість виконаних підрядних робіт за формою № КБ-3 від тієї ж дати (т. 1 а.с. 17 – 41). Суди встановили, що факту виконання робіт відповідач не заперечував.

Bідповідно до вимог п. 2.2 вказаних договорів підряду, розрахунок за надані послуги повинен бути проведений відповідачем за фактично виконаний об'єм робіт шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача (підрядника) протягом 30-ти банківських днів після підписання акта приймання робіт, однак в порушення цих вимог відповідач не сплатив позивачу надані послуги саме у розмірі суми позову.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов’язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, замовник сплатив підряднику 60 000, 00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 26 листопада 2003 року № 4719, від 1 грудня 2003 року № 4796, від 29 січня 2004 року №№ 262 та 263, від 13 лютого 2004 року №№ 1209 та 1210, а решта суми залишилася неоплаченою, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем у сумі 247 326, 00 грн.

Наявність боргу підтверджується двостороннім актом звірки взаємних розрахунків № 169 станом на 1 серпня 2006 року та витягом № 286 з реєстрів аналітичного обліку, укладених між сторонами договорів від 1 травня 2005 року (т. 1 а.с. 46, 62).

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що позивач та відповідач підписали акт звірки розрахунків від 27 вересня 2007 року, в якому відповідач визнав заборгованість перед позивачем, а тому доводи касаційної скарги про сплив строку позовної давності не можна визнати обґрунтованими (т. 2 а.с. 17).

Місцевий господарський суд, зокрема, дійшов вірного висновку про те, що сторони цим актом встановили наявність боргу і вчинили юридично значимі дії, які свідчать про визнання відповідачем вказаного боргу. До подальших правовідносин сторін суд вірно застосував норми ЦК України, який набрав чинності 1 січня 2004 року.

За таких обставин, господарський суд першої інстанції підставно не прийняв до уваги посилання відповідача на сплив строку позовної давності і колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що суд апеляційної інстанції правильно та обґрунтовано погодився з висновком суду першої інстанції, що в розумінні ст. 264 ЦК України діями про визнання відповідачем боргу є часткова його сплата відповідачем виходячи також з наступного.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України зазначено, що відносно цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що продовжують існувати або виникли після набрання ним чинності.

Згідно п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності ЦК України.

Стаття 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Колегія суддів Вищого господарського суду України приймає до уваги, що відповідно до приписів ст. 264 ЦК України переривання строку позовної давності настає у двох випадках –при пред’явленні позову в установленому порядку та при визнанні боржником свого боргу, а тому погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що часткова оплата відповідачем виконаних позивачем послуг є доказом визнання свого боргу та підтвердженням його наміру щодо виконання грошового зобов’язання і є ознакою переривання строку позовної давності відповідно до приписів ст. 264 ЦК України. За обставин даної справи, перебіг строку позовної давності почався після останнього платежу відповідача 13 лютого 2004 року.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що звертаючись з цим позовом у грудні 2006 року позивач не пропустив строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України, відповідають матеріалам справи.

Зважаючи на викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що під час розгляду справи господарським судом Запорізької області та Запорізьким апеляційним господарським судом фактичні обставини справи встановлені на підставі повного і об’єктивного дослідження поданих доказів, висновки судів відповідають нормам матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 12 лютого 2008 року у справі № 7/4/07-11/587/07 залишити без змін.

Головуючий І. Панова

Судді                                                                        А. Заріцька

Л. Продаєвич