ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2008 р.

№ 6-16/459-05-10489

Вищий господарський суду України в складі колегії

суддів:

Грейц К.В. –головуючого,

Бакуліної С.В.,

Фролової Г.М.,

розглянувши касаційну скаргу

ДП "Іллічівський морський торговельний порт"

на постанову

від 25.12.2007

Одеського апеляційного господарського суду

у справі господарського суду Одеської області № 6-16/459-05-10489

за позовом

ТОВ "Метекс"

до

ДП "Іллічівський морський торговельний порт"

про

спонукання до виконання певних дій

за участю представників:

- позивача

Кізленка В.А.

- відповідача

Попової Н.О.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Одеської області від 20.09.2007 у справі № 6-16/459-05-10489 (суддя Демешин О.А.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 25.12.2007 (колегія суддів у складі головуючого судді Бєляновського В.В., суддів Шевченко В.В., Мирошниченко М.А.), позовні вимоги ТОВ "Метекс" (далі –позивач), уточнені в процесі розгляду справи, до ДП "Іллічівський морський торговельний порт" (далі –відповідач) задоволені в частині стягнення 790728,75 грн., в іншій частині позовні вимоги залишені без задоволення.

Рішення та постанова у справі мотивовані тим, що позивачем в повній мірі доведено наявність умов, за яких виникає цивільно-правова відповідальність, а тому суд першої інстанції правомірно задовольнив позов в частині стягнення збитків у вигляді неодержаного прибутку за договором про сумісну діяльність, завданих позивачеві внаслідок порушення відповідачем зобов’язань за договором в частині вірного визначення сум прибутку від спільної діяльності шляхом необґрунтованого віднесення до витрат сумісної діяльності витрат від своєї власної господарської діяльності, що підтверджується висновком судово-економічної експертизи № 1415 від 30.06.2006 Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз.

ДП "Іллічівський морський торговельний порт" з рішенням та постановою у справі не згодне, в поданій касаційній скарзі та уточненні до неї просить судові акти скасувати, в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення та невірне застосування судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, в порушення пунктів 13 та 14 Порядку ведення податкового обліку результатів спільної діяльності на території України без створення юридичної особи, затвердженого наказом ДПА України від 30.09.2004 № 571, суди попередніх інстанцій не прийняли до уваги, що витрати спільної діяльності, які включаються до складу валових витрат (одночасно пов'язані як з власною господарською діяльністю, так і зі спільною діяльністю), визначаються розрахунково: витрати, які відносяться до спільної діяльності так відносяться до загальної суми витрат, як доходи від спільної діяльності відносяться до загальних доходів порту від основної та спільної діяльності, отже, безпосередній зв'язок таких витрат зі спільною діяльністю документально встановити неможливо тому, що зазначені витрати визначені розрахунковим шляхом, тобто, у разі встановлення прямого зв'язку витрат зі спільною діяльністю, такі витрати не розподілялися б пропорційно доходам, а були б прямими витратами спільної діяльності, які визначаються відповідно до ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств".

Крім того, скаржник вважає, що, приймаючи рішення на захист порушених матеріальних інтересів позивача щодо недоотримання частини прибутку від спільної діяльності, суди неоднозначно визначились з предметом позову, оскільки суд першої інстанції, враховуючи зміну позивачем позовних вимог, виходив з наявності у відповідача грошового зобов’язання, натомість, суд апеляційної інстанції розглянув спір про стягнення збитків.

ТОВ "Метекс" у відзиві на касаційну скаргу проти її задоволення заперечує, вважає її безпідставною, просить рішення та постанову у справі залишити без змін, як законні і обґрунтовані.

В засіданні суду 03.04.2008 в присутності представників сторін колегією суддів оголошена перерва до 17.04.2008.

Розпорядженням Заступника голови Вищого господарського суду України від 17.04.2008 № 02-12.2/134, в зв’язку з хворобою судді Глос О.І., для розгляду касаційної скарги у справі призначено колегією суддів у складі: головуючого судді Грейц К.В., суддів Бакуліної С.В., Фролової Г.М.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного та рішенні місцевого господарських судів, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що правовідносини сторін за справою врегульовано договором № 380-0/50-0 від 02.03.2001 (нова редакція) та додатковими угодами до нього, за умовами яких предметом договору є спільна діяльність сторін з перевалки всіх металовантажів з одного виду транспорту на інший, зберіганню, складуванню, упаковці, обв’язці і кріпленню вантажів, передвантажну їх підготовку тощо на виробничій території 1 терміналу порту (п. 1.1 договору), здійснення спільної діяльності забезпечується персоналом порту, витрати сторін за даним договором відшкодовуються за рахунок коштів спільної діяльності (п. 1.2 договору), порт веде облік результатів сумісної діяльності і є платником податків в рамках цієї діяльності (п. 4.1.6 договору), майно, передане сторонами у спільну діяльність, залишається їх власністю (пункти 5.1, 5.2 договору), розмір внесків сторін в спільну діяльність становить порт –65%, підприємство –35% (п. 5.3 договору), отриманий в рамках спільної діяльності прибуток підлягає розподілу між сторонами пропорційно їх внескам (п. 6.2 договору), сторони несуть взаємну матеріальну відповідальність відповідно до чинного законодавства України у разі невиконання або неналежного виконання ними своїх зобов’язань за договором, кожна із сторін зобов’язана відшкодувати іншій стороні заподіяний збиток за невиконання або неналежне виконання умов цього договору (п. п. 8.1 та 8.2 договору).

На виконання своїх зобов’язань за договором відповідачем відображений фінансовий результат спільної діяльності у Звіті за перше півріччя 2005 року, згідно якого прибуток становить 18996,9 тис. грн., витрати - 12958,7 тис. грн., в тому числі витрати на оплату праці –3262,6 тис. грн., витрати на придбання робіт, послуг –9696,1 тис. грн., сума прибутку, що підлягає розподілу між сторонами - 4506,1 тис. грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на порушенням відповідачем договірних зобов’язань в частині ведення спільної діяльності та визначення її результатів (прибутку), оскільки останній безпідставно включив до витрат спільної діяльності суми адміністративно-управлінських та загально-експлуатаційних витрат, які відображені в рядку 04.1 Звіту - витрати на придбання товарів (робіт, послуг), крім визначених у 04.10) в сумі 9696100 грн., та витрати на оплату праці (рядок 04.3 Звіту) в сумі 3262600 грн., зв'язок яких з сумісною діяльністю встановити не можливо, що призвело до зменшення суми прибутку від спільної діяльності, який підлягає розподілу між сторонами, в зв’язку з чим і на підставі ст. ст. 20, 173, 193 Господарського кодексу України, ст. ст. 16, 509, 526 Цивільного кодексу України позивач вимагає відшкодування збитків у вигляду неодержаного за перше півріччя 2005 року прибутку від спільної діяльності.

При визначенні розміру збитків судами попередніх інстанцій прийнятий до уваги висновок судово-економічної експертизи № 1415 від 30.06.2006, наданий Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз, яким підтверджується часткове необґрунтоване віднесення відповідачем в першому півріччі 2005 року до витрат спільної діяльності суми 4525,4 тис. грн. витрат (у вигляді адміністративно-управлінських витрат (АУВ) та загально-експлуатаційних витрат (ЗЕВ), зарплати з нарахуваннями і юридичних послуг), безпосередній зв’язок яких з спільною діяльністю по договору № 380-0/50-0 від 02.03.2001 не можливо підтвердити документально (пункт 7 висновку), що є порушенням вимог п. 5.2 ст. 5, п.п. 7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств".

Як вбачається з зазначеного висновку, починаючи з квітня 2005 року доля АУВ та ЗЕВ в сумісній діяльності зросла у порівнянні з першим кварталом 2005 року у десятки разів і за перше півріччя склала 25,98% від загальної суми витрат, порівняно з 2,92% - у січні, 3,61% у лютому, 1,96% у березні 2005 року. Таке зростання долі АУВ та ЗЕВ у валових витратах від сумісної діяльності стало наслідком застосування відповідачем нового Порядку визначення доходів і покриття витрат по спільній діяльності, затвердженого начальником ДП "Іллічівський морський торговельний порт" 31.03.2005, який, при цьому, не був узгоджений з підприємствами, з якими порт веде спільну діяльність по укладеним договорам спільної діяльності, зокрема, з ТОВ "Метекс", що призвело до включення відповідачем у Звіт за перше півріччя 2005 року до витрат спільної діяльності суми АУВ та ЗЕВ - 3199,27 тис. грн., які були ним відповідно виключені у податковому обліку за цей же період з витрат від власної господарської діяльності (пункт 8 висновку).

Позивач, в порядку уточнення і розрахунку суми збитків, погодився з включенням відповідачем до витрат спільної діяльності за 2-й квартал 2005 року заробітної плати з нарахуваннями в сумі 1151,1 тис. грн., частини долі АУВ і ЗЕВ в сумі 187 тис. грн. та юридичних послуг в сумі 175 тис. грн., в зв’язку з чим розмір безпідставно включених витрат у спільну діяльність, на яку має бути збільшено прибуток, зменшився з 4525,4 тис. грн., визначених експертом, до 3012,3 тис. грн., звідки розмір збитків у вигляді чистого прибутку, який не був отриманий позивачем за 1 півріччя 2005 року становить 790728,75 грн. (3012,3 ––25% податку на прибуток 735,075 = 2259,222 х 35% частки у спільній діяльності).

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суди попередніх інстанцій виходили з того, що метою сторін за договором спільної діяльності є отримання прибутку від такої діяльності.

Відповідно до ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Статтею 1131 ЦК України передбачено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Відповідно до умов розділу 3 договору на відповідача покладений обов’язок з ведення спільних справ, в т.ч. укладення договорів з клієнтурою, облік і аналіз результату спільної діяльності в рамках договору (в тому числі і розрахунку планової і фактичної собівартості і прибутку, як бухгалтерської так і податкової).

Виходячи із вказаних умов договору вбачається, що обов’язок з визначення кінцевого результату спільної діяльності (прибутку) покладений на відповідача і в залежності від правильності ведення бухгалтерського та податкового обліку, правильності формування валових витрат, які є одним з основних елементів при визначенні головного показника ефективності спільної діяльності –прибутку, який підлягає розподілу між сторонами.

Отримання прибутку від спільної діяльності є правом обох сторін договору, а виплата прибутку в повному обсязі є обов’язком відповідача, як сторони, на яку покладений обов’язок ведення спільних справ сторін в межах сумісної діяльності (пункти 4.1.6, 6.3 договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання, належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Частиною 8 цієї норми передбачено, що управнена сторона, приймаючи виконання господарського зобов'язання, на вимогу зобов'язаної сторони повинна видати письмове посвідчення виконання зобов'язання повністю або його частини.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 526, 599 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Предметом спору у даній справі є стягнення збитків, пов’язаних з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов’язань за договором.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Статтею 224 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її права, має право на їх відшкодування (ч. 1 ст. 22, ст. 611, ч. 1 ст. 623 ЦК України). Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, необхідна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, яка виражена у невиконанні або неналежному виконанні боржником взятого на себе зобов’язання; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач, прийнявши на себе зобов’язання з належного ведення обліку результатів спільної діяльності, припустився його порушення, а саме: відносив до валових витрат сумісної діяльності витрати від власної господарської діяльності, відносив до витрат сумісної діяльності витрати, які не можливо підтвердити документально, відносив до витрат сумісної діяльності витрати, безпосередній зв’язок яких зі спільною діяльністю не підтверджений у встановленому законом порядку, що призвело до неотримання позивачем частини прибутку за 1 півріччя 2005 року в сумі 790728,75 грн., яка мала бути отримана ним за умови належного виконання відповідачем своїх обов’язків за договором про спільну діяльність щодо правильного ведення обліку сумісної діяльності, вірного визначення валових витрат та суми прибутку, і в розумінні ст. 22 ЦК України та ст. 224 ГК України є збитками позивача у вигляді неодержаного прибутку.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про підставність і ґрунтовність позовних вимог в частині відшкодування 790728,75 грн. збитків та вважає доводи касаційної скарги такими, що не спростовують цих висновків.

Так, посилання скаржника на визначення ним витрат спільної діяльності розрахунковим методом у відповідності до пунктів 13 та 14 Порядку ведення податкового обліку результатів спільної діяльності на території України без створення юридичної особи, затвердженого наказом ДПА України від 30.09.2004 № 571, суди попередніх інстанцій правомірно не прийняли до уваги, оскільки, такі розрахунки мали узгоджуватись з позивачем, зокрема, відповідно до пункту 6.7 договору сторони оформляють отримання доходів та передачу витрат в спільну діяльність щомісячними двохсторонніми актами з прикладенням до них розрахунку витрат по спільній діяльності за звітний місяць, втім, як встановлено судами, такі акти за квітень –червень 2005 року з позивачем не були узгоджені, як і застосування з 31.03.2005 нового Порядку визначення доходів і покриття витрат по спільній діяльності, затвердженого начальником ДП "Іллічівський морський торговельний порт" .

Крім того, доводи скаржника щодо неоднозначного визначення судами предмету позову спростовуються як матеріалами справи (про завдання збитків неналежним виконанням відповідачем договірних зобов’язань вказано в позовній заяві від 17.11.2005, а також в заяві про зміну предмету позову від 30.08.2007), так і мотивувальними частинами судових актів у справі, відповідно до яких матеріально-правовою вимогою позивача визначається вимога про стягнення недоотриманої внаслідок порушення відповідачем своїх зобов’язань за договором № 380-0/50-0 від 02.03.2001 про спільну діяльність частини прибутку від спільної діяльності, яка в розумінні ст. 22 ЦК України та ст. 224 ГК України і є збитками.

Водночас, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, колегія суддів вважає, що посилання скаржника про порушення і неправильне застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм процесуального та матеріального права при прийнятті оскаржуваних судових актів зводяться до намагань надати перевагу його твердженням над встановленими судами обставинами доведеності, підставності і ґрунтовності позовних вимог, в зв’язку з чим підстав вважати висновки суду про їх задоволення такими, що суперечать чинному матеріальному та процесуальному законодавству або не відповідають йому, відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 25.12.2007 у справі господарського суду Одеської області № 6-16/459-05-10489 залишити без змін.

Касаційну скаргу ДП "Іллічівський морський торговельний порт" залишити без задоволення.

Головуючий суддя                               К.В.Грейц

Судді           С.В.Бакуліна

Г.М.Фролова