ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2008 р.

№ 38/297

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючий суддя

Муравйов О.В.

судді

Полянський А.Г.

Фролова Г.М.

розглянувши

касаційну скаргу

Держаного комітету України з державного матеріального резерву

на

рішення від 21.02.2008 р. господарського суду м. Києва

у справі

№ 38/297 Господарського суду м. Києва

за позовом

ДП ДАК "Хліб України" "Хлібна база № 81"

до

Держаного комітету України з державного матеріального резерву

про

стягнення 295 583,18 грн.

за зустрічним позовом

про зобов’язання вчинити дії

За участю представників сторін:

позивача –не з'явились,

відповідача –Висотенко І.М. дов. № 2/7850 від 05.12.2007 р.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 21.02.2008 р. (суддя –Власов Ю.Л.) первісний позов Дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії "Хліб України" "Хлібна база № 81" задоволено повністю. Стягнуто з Державного комітету України з державного матеріального резерву на користь Дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії "Хліб України" "Хлібна база № 81" витрати, пов’язані з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей з урахування встановленого індексу інфляції в сумі 598 126 грн. 23 коп., 3% річних в сумі 28 010 грн. 63 коп., державне мито в сумі 6261 грн. 37 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118 грн. У задоволенні зустрічного позову Державного комітету України з Державного матеріального резерву відмовлено повністю.

Додатковим рішенням Господарського суду м. Києва від 07.04.2008 р. стягнуто з Державного комітету України з державного матеріального резерву на користь Дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії "Хліб України" "Хлібна база № 81" витрати за проведення судової експертизи в сумі 3 128 грн.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду м. Києва від 21.02.2008 р., Держаний комітет України з державного матеріального резерву звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просив його скасувати та направити справу на новий розгляд, мотивуючи скаргу порушенням і неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права.

Позивач не скористався наданим процесуальним правом на участь суді касаційної інстанції.

13.06.2008 року від позивача надійшла телеграма про відкладення розгляду справи.

Оскільки ухвалою Вищого господарського суду України від 19.05.2008 року про прийняття касаційної скарги до розгляду явка представників сторін обов’язковою не визнавалася, додаткові документи від сторін не витребовувались, а також з урахуванням особливостей розгляду скарги судом касаційної інстанції, передбачених ст. 1117 ГПК України, колегія суддів вважає, що неявка позивача не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами відповідно до ст. 75, 1115 ГПК України, у зв’язку з чим, заявлене клопотання про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає.

Відзиву на касаційну скаргу від позивача не надходило.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення суду без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення господарського суду прийняте з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.11.1997р. сторонами був укладений договір на відповідальне зберігання сільськогосподарської продукції - жита загальною кількістю 2000 т.

01.01.2000 р. сторонами був підписаний договір № 68 про відповідальне зберігання, предметом якого було відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву без надання права користування цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву. Умовами договору було передбачено, що відповідач зобов’язаний, відшкодувати витрати позивача по зберіганню матеріальних цінностей державного резерву, виходячи із розрахунку 2,5 грн. за тонно-місяць зберігання фактичної кількості матеріальних цінностей державного резерву, шляхом проведення заліку заборгованості між Відповідачем та Міненерго (через його підвідомчі підприємства) (п.2.1. договору).

Згідно з п.2.2. договору позивач приймає матеріальні цінності до державного резерву, які закладаються на відповідальне зберігання, за якістю і кількістю, у відповідності до інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і народного споживання, затверджених

Державним арбітражем та інструкцією Держкомрезерву і Держстандарту України; створює необхідні умови та забезпечує належне зберігання матеріальних цінностей державного резерву згідно з інструкціями затвердженими відповідачем, на протязі встановленого ним терміну; самостійно проводить освіження та заміну матеріальних цінностей, що знаходиться на відповідальному зберіганні, з одночасним поданням Відповідачу акту про освіження за формою Р-17.

Вказаний договір був підписаний позивачем з протоколом розбіжностей до п.2.1. договору в частині умови щодо вартості зберігання із розрахунку 3,90 грн. (з ПДВ) за місяць зберігання фактичної кількості матеріальних цінностей державного резерву; до п.2.2. в частині умови щодо порядку оплати шляхом проведення часткового заліку між відповідачем та Міненерго через його відомчі підприємства в розмірі 15% від загальної суми заборгованості за зберігання матеріальних цінностей, відшкодування ж решти витрат позивача проводиться відповідачем в грошовій формі, шляхом перерахування на розрахунковий рахунок, або в натуральній формі з розрахунку співвідношення сум заборгованості до діючої біржової ціни на дату розрахунків, та порядку освіження зерна за умови попередньої оплати даних операцій відповідачем позивачу. Відповідач даний протокол розбіжностей не погодив.

Судом було встановлено, що оскільки сторонами не було досягнуто згоди з суттєвих умов договору, а саме вартості зберігання, способів і порядку послуг зі зберігання, порядку освіження, строку дії договору, вказаний договір відповідно до ст.153 Цивільного кодексу УРСР є неукладеним. Рішенням Арбітражного суду м. Києва від 19.12.2000 р. у справі № 15/559 було встановлено, що сторони по факту закладки зерна договору про відповідальне зберігання не уклали, не домовившись про плату за послуги.

Також встановлено, що 30.03.2004 р. позивач направив відповідачу лист з вимогою сплатити суму боргу в розмірі 500 645,58 грн. за зберігання зерна станом на 01.04.2004 р. Відповідач 20.05.2004 р. у відповідь на лист позивача вказав, що він не відмовляється від розрахунків з відшкодування витрат, понесених позивачем, проте немає можливості забезпечити їх термінове проведення. Сума боргу в розмірі 50 045,58 грн. відповідачем не визнається, оскільки потребує уточнення.

В наступному позивач багато разів направляв відповідачу вимогу про виконання ним зобов’язань зі сплати витрат позивача по зберіганню жита відповідача, що підтверджено листами № 303 від 01.12.2004р., №71 від 04.06.2007р., №91 від 17.07.2007р., №110 від 18.08.2007р., №162 від 29.11.2007р.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до висновку Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. професора М.С. Бокаріуса № 787 судово-економічної експертизи від 26.11.2007 р., встановлено понесення позивачем витрат, пов’язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей

(жита) державного резерву з грудня 2004 року по серпень 2007 року в сумі 524 890,56 грн.; розрахунок витрат, пов’язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей (жита) державного резерву з грудня 2004 року по серпень 2007 року, складений та поданий позивачем до заяви про збільшення позовних вимог від 25.09.2007 р., підтверджується в наступних розмірах: 524 690,56 грн. –понесення позивачем витрат, пов’язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей (жита) державного резерву з грудня 2004 року по серпень 2007 року; 28 010,63 грн. –загальна сума річних від простроченої суми; 73 435,67 грн. –сума інфляції, нарахована на суму боргу.

З матеріалів справи вбачається, що 08.09.2007 р. відповідачем був оголошений конкурс з реалізації жита гр. А в кількості 1087,4 т., яке зберігається у позивача за стартовою ціною 390 грн. за тону.

Відповідно до протоколу № 25 від 01.10.2007 р. засідання конкурсної комісії відповідача, переможцем було визнано ПП "Металопром" за ціною 390,48 грн. за тону.

Згідно з довідкою ПП "Металопром" від 24.12.2007 р., останнє за результатами конкурсу з реалізації матеріальних цінностей державного резерву стало переможцем на придбання жита групи А в кількості 1087,40 тонн з Державного резерву (зберігач ДП "Хлібна база" № 81 м. Кременчук, Полтавська область"). Станом на 24.12.2007 р. дане зерно відвантажено згідно наряду (наряд № 1096/6-4 від 31.10.2007 р. на жито гр. А (урожай 2002 р.) 1087,40 т. ). Претензій до зберігача щодо кількості та якості немає.

Оскільки відповідач витрат позивача по зберіганню вказаного жита відповідача не сплатив позивач звернувся з даним позовом до суду.

Згідно ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Як встановлено судом 28.11.1997 р. між позивачем та відповідачем був укладений договір на відповідальне зберігання сільськогосподарської продукції шляхом прийняття позивачем за приймальним актом від 28.11.1997 р. (зберігаючи зобов’язання №2) від відповідача жита загальною кількістю 2000т., з них урожаю 1996р. гр. А в кількості 510 т., урожаю 1995р. гр. А в кількості 610 т., урожаю 1994 р. гр. А в кількості 880 т., що також підтверджується рішеннями Арбітражного суду м. Києва від 19.12.2000 р. у справі 15/559 та Господарського суду міста Києва від 05.08.02р. у справі № 31/284 якими встановлений даний факт.

Відповідно до ст. 938 ЦК України, якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Згідно з ст. 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що за нарядами відповідача № 55/ж та № 90 позивачам було видано 857,6 т. жита Полтавському Державному підприємству Державної акціонерної компанії "Хліб України" та Державному підприємству

"Укррезерв" (500 т жита + 357,6 т. жита). Відповідно у позивача залишилось на відповідальному зберіганні 1087,4 т. жита гр. А.

Враховуючи, що відповідач не відшкодував позивачу витрати, понесені ним у зв’язку зі зберіганням 1087,4 т. жита з грудня 2004 р. по серпень 2007 р., позивач неодноразово звертався з відповідними вимогами до відповідача.

Враховуючи ст. 33, 34 ГПК України, місцевий господарський суд обґрунтовано взяв до уваги висновок Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. професора М.С. Бокаріуса №787 судово-економічної експертизи від 26.11.2007 р. та дійшов правомірного висновку про понесення позивачем збитків у зв’язку зі зберіганням матеріальних цінностей відповідача в кількості 1087,4 т. жита з грудня 2004 року по серпень 2007 року в сумі 524 890,56 грн.

Згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, суд правомірно задовольнив вимогу позивача про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 28 010,63 грн. та збитків від інфляції в сумі 73 435,67 грн., розрахунок яких відповідає встановленим розмірам і строкам та підтверджується висновком Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. професора М.С. Бокаріуса від 26.11.2007 р.

Згідно з п. 12 ст. 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв" у разі несвоєчасного освіження матеріальних цінностей державного резерву підприємства, установи і організації –відповідальні зберігачі сплачують штраф у розмірі 20 відсотків від вартості матеріальних цінностей, щодо яких допущено порушення.

Судом встановлено, що позивач не здійснив освіження жита, термін зберігання якого закінчився у 2005-2006 роках, про що відповідачем лише 20.03.2007 р. був складений акт, яким було запропоновано позивачу у відповідності до Закону України "Про державний матеріальний резерв" або провести освіження цього жита або вирішити питання з відповідачем щодо подальшого його зберігання. Вподальшому відповідачем був проведений конкурс з реалізації жита, переможцем було визнано Приватне підприємство "Металопром". Станом на 24.12.2007 р. дане зерно відвантажено згідно наряду №1096/6-4 від 31.10.2007р. Претензій до позивача, щодо кількості та якості у Приватного підприємства "Металопром" не було.

Судом було враховано, що матеріальні цінності (1087,40 тонн жита групи А урожаю 2002 року) станом на час вирішення спору реалізовані відповідачем та не знаходяться на відповідальному зберіганні у позивача,

відтак вимоги відповідача про зобов’язання позивача негайно провести освіження вказаного жита є необґрунтованими та безпідставними.

Матеріалами справи також підтверджено, що позивач не мав власних коштів, а відповідач на протязі 3 років не відшкодовував позивачу витрати на зберігання жита відповідача, для здійснення освіження матеріальних цінностей відповідача власними силами.

Враховуючи викладене суд прийшов до висновку, що вини позивача у нездійсненні своїми силами освіження 1087,40 тонн жита групи А немає, тому вимога відповідача про стягнення штрафних санкцій в розмірі 196 819,40 грн. не підлягала задоволенню.

Перевіривши у відповідності до ч. 2 ст. 1115 ГПК України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що суд в порядку ст. ст. 43, 47, 43, ГПК України всебічно, повно і об’єктивно розглянув в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності та правомірно задовольнив первісний позов та відмовив у задоволенні зустрічного.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1115 ГПК України та частин 1, 2 статті 1117 ГПК України, касаційна інстанція на підставі вже встановлених фактичних обставин справи перевіряє судові рішення виключно на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові господарських судів. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Твердження оскаржувача про порушення і неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні рішення не знайшли свого підтвердження, в зв’язку з цим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.ст.85, 1115 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні за згодою представника відповідача оголошена вступна та резолютивна частини постанови.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, п. 1 ст. 1119, 11111 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Держаного комітету України з державного матеріального резерву залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 21.02.2008 року у справі № 38/297 залишити без змін.

Головуючий суддя Муравйов О.В.

Судді Полянський А.Г.

Фролова Г.М.