СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Постанова

Іменем України

21 квітня 2008 року

Справа № 20-12/434

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  ,

суддів                                                                      ,

,

за участю представників сторін:

представник позивача, не з'явився, Міністерство оборони України;

представник відповідача, Панибог Володимир Олександрович, довіреність № 15 від 18.04.08, Товариство з обмеженою відповідальністю "Бриз-Норд";

представник третьої особи, Кравець Олександр Миколайович, довіреність № 9/16-547 від 25.02.08, Севастопольська квартирно-експлуатаційна частина морська;

представник третьої особи, Близнюк Олена Анатоліївна, довіреність № 67 від 01.10.07, Севастопольська міська рада;

прокурор, Бучко Роман Васильович, посвідчення № 299 від 28.09.07, Військовий прокурор Військово-Морських Сил України;

розглянувши апеляційне подання першого заступника військового прокурора Військово-Морських Сил України та апеляційну скаргу Севастопольської міської ради на рішення господарського суду міста Севастополя (суддя Харченко І.А.) від 05.03.2008 у справі № 20-12/434 та клопотання Севастопольської міської ради про відновлення строку для подання апеляційної скарги,

за позовом           військового прокурора Військово-Морських Сил України (вул. Леніна, 41, м.Севастополь, 99011)

в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (Повітрянофлотський пр-т, 6, м.Київ 1, 01001)

до           товариства з обмеженою відповідальністю "Бриз-Норд" (вул. Леніна, 23, м.Севастополь, 99011)

3-ті особи:

Севастопольська міська рада (вул. Леніна, 3, м.Севастополь, 99011)

Севастопольська квартирно-експлуатаційна частина морська (вул. Хрустальова, 60, м.Севастополь, 99040)

про визнання недійсним договору про спільну діяльність (нового будівництва) та подальшої експлуатації стадіону у формі простого товариства від 20.12.2004, укладеного між Міністерством оборони України та товариством з обмеженою відповідальністю "Бриз-Норд"

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Севастополя (суддя Харченко І.А.) від 05.03.2008 у справі № 20-12/434 відмовлено у позові військового прокурора Військово-Морських Сил України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до товариства з обмеженою відповідальністю "Бриз-Норд" про визнання недійсним договору № 7/58-05 від 20.10.2005 "Про будівництво житла для військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей шляхом пайової участі сторін".

Не погодившись з постановленим судовим актом, перший заступник військового прокурора Військово-Морських Сил України вніс апеляційне подання та третя особа - Севастопольська міська рада подала апеляційну скаргу, в яких просять рішення скасувати, позов задовольнити.

Письмові заперечення проти подання та скарги у матеріалах справи відсутні.

На підставі розпорядження заступника голови судової палати Севастопольського апеляційного господарського суду від 21.04.2008 у зв’язку з зайнятістю в іншому судовому процесі судді Дугаренко О.В. здійснено її заміну на суддю Лисенко В.А.

У судове засідання, призначене на 21.04.2008, представник Міністерства оборони України не з’явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причининеявки не повідомив.

Частина 3 статті 22 Господарського процесуального кодексу України зобов’язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін –це право, а не обов’язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез’явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно частини 1 статті 77 Господарськогопроцесуального кодексу України, господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Оскільки матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, підстав для відкладення розгляду справи не вбачається.

Розглянувши справу повторно, в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України судова колегія встановила наступне.

У грудні 2007 року військовий прокурор Військово-Морських Сил України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до господарського суду міста Севастополя з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Бриз-Норд" за участю 3-тьої особи- Севастопольської міської ради, просив визнати недійсним договір № 7/58-05 „Про будівництво житла для військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей шляхом пайової участі сторін” від 20.10.2005, укладений між Міністерством оборони України в особі начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління та товариством з обмеженою відповідальністю „Бриз-Норд” з усіма додатковими угодами до нього, посилаючись на невідповідність зазначеного правочину статтям 20,77 Земельного кодексу України, статтям 2,4 Закону України „Про використання земель оборони” та статті 29 Закону України „Про фізичну культуру та спорт"                                        Відповідач, заперечуючи проти позову, вважає його безпідставним (т.1, а.с.26-29).

Третя особа - Севастопольська міська рада вважає вимоги позивача такими , що підлягають задоволенню (т.2, а.с.1-3).

За клопотанням прокурора ухвалою суду першої інстанції від 20.12.2007 залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Севастопольську квартирно-експлуатаційну частину морську.

Письмові заперечення проти позову Севастопольська квартирно-експлуатаційна частина морська не надала, обмежившись поясненнями щодо перебування станом на 10 січня 2008 року на балансі Севастопольської квартирно-експлуатаційної частини морської фонду військового містечка № 257 за адресою: місто Севастополь, вул.4-а Бастіонна,29 (стадіон Військово Морських сил Збройних сил України),про що свідчить бухгалтерська довідка з копіями повідомлень (типова форма 280), акти прийому (форма ОЗ-1 бюджет).

Уточнивши позовні вимоги, прокурор просить визнати недійсним договір про спільну діяльність (нового будівництва) та подальшої експлуатації стадіону у формі простого товариства від 20.12.2004, укладений між Міністерством оборони України та товариством з обмеженою відповідальністю „Бриз-Норд”(т.2, а.с.90-91).

Позиція Міністерства оборони України стосовно заявлених прокурором вимог вбачається з листа № 241/8/300 від 04.02.2008, згідно якого, Правовий департамент позивача вважає оспорювані правочини такими, що відповідають вимогам закону.(т.2,а.с.94-95).

Письмових доказів про підтримку Міністерством оборони України позову суду не надано.

Оскаржене рішення мотивовано посиланням на загальні положення про спільну діяльність та норми статей 126,193 Земельного кодексу України.

Вивчивши матеріали справи,вислухавши представників сторін та прокурора, обговоривши доводи апеляційного подання та апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та відповідність висновків суду обставинам справи, судова колегія вважає апеляційне подання та апеляційну скаргу такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Частиною 4 статті 29 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Як було зазначено вище, прокурором були надані уточнення до позовної заяви у частині визнання недійсним договору про спільну діяльність (нового будівництва) та подальшої експлуатації стадіону у формі простого товариства від 20.12.2004, укладеного між Міністерством оборони України та товариством з обмеженою відповідальністю „Бриз-Норд”(т.2, а.с.90-91).

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України не передбачає такої процесуальної дії сторін та прокурора, як уточнення позовних вимог.

Суд першої інстанції визнав зазначене звернення як зміну предмету позову, з чим погодитись не можна.

Так, у засіданні суду апеляційної інстанції прокурор підтвердив, що від вимоги про визнання недійсним договору № 7/58-05 від 20.10.2005 він не відмовлявся,а заяву про уточнення позовних вимог слід розцінювати як їх доповнення.

Отже, предметом позову є дійсність договорів від 20.12.2004 і № 7/58-05 від 20.10.2005, на що суд першої інстанції уваги не звернув та невірно визначив правову природу уточнення позовних вимог.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України, підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Оскільки зазначене порушення норм процесуального права призвело до невідповідності мотивувальної та резолютивної частини рішення, останнє підлягає скасуванню.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України,в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Підставами для визнання недійсним оспорюваного правочину від 20.12.2004 прокурор зазначив статті 241,215 Цивільного кодексу України.

Згідно статті 241 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

У відповідності зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як свідчать матеріали справи, договір про спільну діяльність по реконструкції (нового будівництва) та подальшої експлуатації стадіону у формі простого товариства від 20.12.2004 від імені Міністерства оборони України підписано Ісаєнком Дмитром Валерійовичем, начальником Центрального спеціалізованого будівельного управління, якій діяв на підставі довіреності Міністерства оборони України від 06.04.2004.

В обгрунтування факту перевищення Ісаєнком Д.В. наданих йому повноважень прокурор посилається на те, що 07.10.2005 між Міністерством оборони України та уповноваженим Кабінетом Міністерством України державним підприємством Міністерства оборони України „ Укроборонлізінг” укладено договір комісії № 75-84 на реалізацію 9 будівель (№№ 2,3,4,7,10,11,12,13,14) військового містечка № 257.

На підставі зазначеного договору 15 грудня 2005 року був проведений конкурс з питань визначення покупця військового майна, але він визнаний таким, що не відбувся.

Однак, за загальним правилом, відповідність договору нормам діючого законодавства перевіряється на час укладання правочину.

Згідно статті 34 Господарського процесуального кодексу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь –які докази на підтвердження того, що Ісаєнко Д.В.при укладанні договору від 20.12.2004 перевищив свої повноваження, суду не надано,а заява прокурора про уточнення позовних вимог (т.2 а.с. 90-91) також не містить додатків на підтвердження цих обставин.

З огляду на вищенаведене визнати договір від 20.12.2004 недійсним з підстав, зазначених прокурором, неможливо.

Відмовляючи у позові про визнання недійсним договору № 7/58-05 від 20.10.2005,суд виходив з того, що згідно зі статею 217 Цивільного кодексу України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, угода №7/58-05 від 20.10.2005, що є предметом спору по справі, не є правочином про відчуження військового майна, а є за своєю правовою природою змішаним договором, який містить елементи договору про спільну діяльність на основі об’єднання вкладів учасників та інвестиційного договору.

Відповідно до статті 1131 Цивільного кодексу України, договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Згідно з рішенням заступника Міністра оборони України від 27.09.05 № 11089/з вищезгаданий договір укладено як договір про будівництво житла для військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей шляхом пайової участі сторін.

У відповідності з Положенням про Міністерство оборони України, затвердженим Указом Президента України від 21.08.97 № 888, редакція якого діяла на момент укладання договору, Міністерством оборони України, відповідно до покладених на нього повноважень здійснює капітальне будівництво, експлуатацію і ремонт житлового, казарменого та інших фондів, об'єктів воєнного призначення, забезпечує використання відповідно до законодавства земельних ділянок, виділених для потреб Збройних Сил.

Статтями 627,628 Цивільного кодексу України, статею 179 Господарського суду України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, зміст договору становлять будь-які умови, визначені на розсуд сторін і погоджені з ними, сторони мають право укласти договір в якому містяться елементи різних договорів.

Також відповідно до статті 6 Цивільного кодексу Укрваїни сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегульовувати свої відносини на свій розсуд.

З матеріалів справи вбачається, що умовами договору передбачена можливість початку будівництва лише після збору вихідних даних (в тому числі зміни у встановленому законодавством порядку цільового призначення земельної ділянки, оформлення у користування земельної ділянки, розробки проектно-кошторисної документації, її погодження, експертизи та затвердження).

Діючим законодавством не заборонено укладати договір на забудову земельної ділянки до оформлення зміни її цільового призначення. Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі, одержання документів, що підтверджує право на неї забороняється, але, як вище зазначалось, умовами договору визначено, що здійснення будь-яких дій по будівництву розпочнеться тільки після оформлення всієї документації.

Стаття 5 Закону України "Про використання земель оборони" не забороняє розміщення, проектування, будівництво, реконструкцію, введення в експлуатацію, експлуатацію, консервацію і ліквідацію будівель, споруд та інших оборонних об'єктів. Тільки по об'єктах, які можуть надавати прямий або опосередкований негативний вплив на земельні ресурси, розміщення, проектування, будівництво, реконструкція, введення в експлуатацію, експлуатація, консервація і ліквідація будівель, споруд та інших оборонних об'єктів здійснюються в порядку, визначеному законом. Доказів негативного впливу на земельні ресурси внаслідок укладання договору №7/58-05 від 20.10.2005 не виявлено.

Таким чином, спірний договір є різновидом діяльності Міністерства оборони України націленої на задоволення потреб військовослужбовців, а саме на будівництво житла та соціально-побутового комплексу.

Також ані прокурором, ані іншими учасниками процесу не надано суду доказів ліквідації або перепрофілювання стадіону як фізкультурно-оздоровчого комплексу. Сама спірна угода не конкретизує, під які потреби буде використано інші приміщення майбутньої будівлі що не віднесено до житлових. Відповідач наполягає на тому, що нежитлові приміщення будуть використані саме на фізкультурно-оздоровчі цілі. Цей факт ані прокурором, ані позивачем не спростовано, а відтак, у суда немає законних підстав вважати встановленими обставини порушення Закону України „Про фізичну культуру та спорт”.

Згідно зі статтею 126 Земельного Кодексу України, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Судом першої інстанції встановлено, що на час укладання оскарженого правочину належним чином право користування або право власності на земельну ділянку позивачем оформлено не було, тому передача земельної ділянки у якості внеску за договором №7/58-05 від 20.10.2005 здійснена з порушенням вимог чинного законодавства.

Однак, Севастопольською квартирно-експлуатаційною частиною морською надані докази про перебування зазначеної земельної ділянки у користуванні Міністерства оборони України, що, у свою чергу, не позбавляє останнього права розпорядження як ділянкою, так і майном Міністерства оборони України.

З огляду на вищенаведене судова колегія погоджується з резолютивною частиною рішення суду першої інстанції про відмову у задоволені позовних вимог про визнання недійсним договору №7/58-05 від 20.10.2005.

Доводи апеляційного подання військового прокурора Військово-Морських Сил України не можуть бути прийняти до уваги з підстав, зазначених вище.

Крім того, договори від 20.12.2004 і №7/58-05 від 20.10.2005 передбачають збір вихідних даних, розробку проектно-кошторисної документації, її погодження, експертизу та затвердження, відведення земельної ділянки до стадії будівництва і не суперечать Закону України "Про планування і забудову територій", наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 05.12.2000 № 273.

Доводи Севастопольської міської ради про наявність договору № 68/2000/ГоловКЄУ від 26.04.2004, укладеного між Міністерством оборони України та приватним підприємством „Омега-Сервіс” про оренду спортивного майданчика з прилеглою територією, розташованого на території військового містечка № 257 у гарнізоні за адресою: місто Севастополь, вул. 4-та Бастіонна,29,який слід вважати доказом використання майна за призначенням, не можуть бути прийняті до уваги як такі, що не стосуються предмета спору.

Крім того, третя особа - Севастопольська міська рада не надала суду доказів порушення її прав та охоронюваних законом інтересів як органу місцевого самоврядування, оскільки, як було зазначено вище, предметом оспорюваних договорів є спільна інвестиційна діяльність учасників у формі простого товариства по реконструкції (новому будівництву) майнового комплексу будівель спортивного, дозвільного,побутового, виробничого та складського призначення, яка передбачає розподіл результатів та ризиків цієї діяльності.

З врахуванням вищенаведеного підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Керуючись статтями 101, пунктом 2 частини 1 статті 103, пунктом 4 частини 1 статті 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційне подання першого заступника військового прокурора Військово-Морських Сил України та апеляційну скаргу Севастопольської міської ради та задовольнити частково.

2.Рішення господарського суду міста Севастополя від 05.03.2008 у справі № 20-12/434 скасувати.

3.У задоволені позову військового прокурора Військово-Морських Сил України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до товариства з обмеженою відповідальністю "Бриз-Норд" про визнання недійсними договорів, укладених між Міністерством оборони України в особі начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління та товариством з обмеженою відповідальністю „Бриз-Норд” від 20.12.2004 і № 7/58-05 від 20.10.2005 відмовити.

Головуючий суддя

Судді