Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 квітня 2008 року Справа № 37/429-07

Колегія суддів у складі: головуючого судді В.В.Афанасьєва,

судді А.І.Бухана,

судді О.В.Шевель,

при секретарі Парасочці Н.В.,

за участю представників:

позивача –Ільясової О.М., Дерев’янченка П.І.

відповідача –Забіяка Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судового засідання № 5 Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вхідний № 336Х/3-9) на рішення господарського суду Харківської області від 25 січня 2008 року у справі № 37/429-07

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рибоконсервний завод "Екватор", м. Харків

до Статутного територіально-галузевого об’єднання "Південна залізниця" в особі "Харківської дирекції залізничних перевезень", м. Харків

про стягнення 85604,60 грн.

встановила:

Рішенням господарського суду Харківської області від 25 січня 2008 року у справі №37/429-07 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Доленчук Д.О., суддя Калініченко Н.В., суддя Шарко Л.В.) позов задоволено повністю. Стягнуто з СТГО "Південна залізниця" в особі "Харківської дирекції залізничних перевезень" на користь ТОВ "Рибоконсервний завод "Екватор" суму збитків у розмірі 85604,60 грн., витрати по сплаті державного мита у розмірі 856,04 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 118,00 грн.

Відповідач СТГО "Південна залізниця" в особі "Харківської дирекції залізничних перевезень" з рішенням господарського суду Харківської області не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 25 січня 2008 року та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити. Відшкодувати відповідачу сплату державного мита за подання апеляційної скарги у сумі 428,02 грн. за рахунок позивача. Апелянт свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач організовуючи виконання своїх обов’язків по договору про транспортно-експедиційне обслуговування від 30.12.2005 року № 2931 керувався тим, що перевезення вантажів залізничним транспортом в міжнародному сполученні є міжнародним, тобто таким, що врегульоване нормами міжнародного права, а саме Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.1951 р. та нормами національного законодавства. Застосування при розгляді даного спору норм УМВС відповідач вважає обов’язковим. Крім того, позивач, пред’являючи позов щодо стягнення збитків не навів обґрунтований розрахунок розміру цих збитків та не зазначив, з чого вони складаються.

Позивач у своєму відзиві на апеляційну скаргу просить прийняте по справі рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення. При цьому він зазначає, що господарський суд області належним чином дослідив усі матеріали справи та дав правильну правову оцінку обставинам спору. Позивач вважає, що у заподіянні збитків позивачу є вина відповідача, та між завданими позивачу збитками у розмірі 85604,60 грн., які виразилися у різниці між обумовленим та фактично сплаченим позивачем тарифом, та діями відповідача у невірному розрахуванні тарифу, існує причинний зв’язок.

Дослідивши матеріали справи, викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї, доводи сторін, заслухавши пояснення їх уповноважених представників, перевіривши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

30.12.2005 року між позивачем ТОВ "Рибоконсервний завод "Екватор" та відповідачем СТГО "Південна залізниця" в особі „Харківської дирекції залізничних перевезень” було укладено договір на транспортно-експедиційне обслуговування № 2931. Відповідно до п.1 вказаного договору за дорученням позивача відповідач зобов’язується здійснювати за плату послуги по транспортно-експедиційному обслуговуванню. Пунктом 2.1.1 договору відповідача було зобов’язано виконувати експортно-імпортні та внутрішні перевезення вантажів призначенням/відправленням від станції Південної залізниці та доріг України. Відповідно до п.2.1.2. відповідач був зобов’язаний здійснювати облік вантажів та орендованих позивачем вагонів, їх інформаційне та документальне супроводження. Також, п.2.1.2. вищевказаного договору було передбачено те, що відповідача було зобов'язано здійснювати розрахунки за перевезення та додаткові операції, які пов'язані з перевезенням.

Додатковою угодою від 29.12.2006 року до договору транспортно-експедиційного обслуговування № 2931 від 30.12.2005 року сторони обумовили, що вказаний договір діє до 31.12.2007 року, а в частині взаєморозрахунків –до повного їх закінчення.

Усі вищевказані послуги позивачу надавалися.

03.08.2007 року позивач звернувся до відповідача для розрахунку тарифу по Україні від ст. Хоробичи та ст. Богодухів Південної залізниці, від ст. Хоробичи та ст. Золочів Південної залізниці для транспортування 400 тонн вантажу - риба свіжозаморожена, яка буде транспортуватися із Литви литовськими мехсекціями.

13.08.2007 року позивач отримав від відповідача рахунок № 2931/23 від 13.08.2007 року призначенням „оплата за залізничні послуги по договору № 2931” на транспортування вантажу - риби свіжозамороженої від ст. Хоробичи та ст. Золочів Південної залізниці (2-і мехсекції, вага 400 тонн), у розмірі 45000,00 грн.

Рахунок № 2931/23 від 13.08.2007 року призначенням „оплата за залізничні послуги по договору № 2931” було позивачем частково сплачено у розмірі 18000,00 грн. (платіжне доручення № 1988 від 20.08.2007 року) та у розмірі 3950,00 грн. (платіжне доручення № 1996 від 22.08.2007 року).

Господарським судом Харківської області встановлено, що в період з 01.08.2007 року по 31.08.2007 року між позивачем та відповідачем існували тільки правовідносини за договором транспортно-експедиційного обслуговування № 2931 від 30.12.2005 року по наданню відповідачем залізничних послуг позивачу по транспортуванню вантажу - риби свіжозамороженої від ст. Хоробичи та ст. Золочів Південної залізниці (2-і мехсекції, вага 400 тонн), та, що транспортування вантажу здійснювалося на території України, дане перевезення не є міжнародним, у зв'язку з чим до транспортування вантажу - риби свіжозамороженої від ст. Хоробичи та ст. Золочів Південної залізниці (2-і мехсекції, вага 400 тонн) не можуть бути застосовані вимоги які застосовуються для міжнародного вантажного залізничного сполучення.

23.08.2007 року на ст. Золочів Південної залізниці прибула 1-а мехсекція (5 вагонів), а в ніч з 25.08.2007 року на 26.08.2007 року на ст. Золочів Південної залізниці прибула 2-а мехсекція. За вказане транспортування відповідачем було встановлено новий тариф у розмірі 130604,60 грн.

Господарським судом встановлено те, що позивач був вимушений сплати відповідачу суму у розмірі 130604,60 грн. (платіжне доручення № 1988 від 20.08.2007 року на суму 18000,00 грн.; платіжне доручення № 1996 від 22.08.2007 року на суму 3950,00 грн.; платіжне доручення № 2021 від 23.08.2007 року на суму 45000,00 грн.; платіжне доручення № 2029 від 27.08.2007 року на суму 63654,60 грн.) замість 45000,00 грн., у зв'язку з тим, що він не міг допустити порчу вищевказаного товару, оскільки це спричинило би позивачу великі збитки. Також, господарським судом встановлено, той факт, що Харківською міжрайонною транспортною прокуратурою було розглянуто звернення позивача від 15.09.2007 року щодо несвоєчасного нарахування платежів за перевезення вантажів залізничним транспортом працівниками Харківської дирекції залізничних перевезень, у зв'язку з чим Харківською міжрайонною транспортною прокуратурою було встановлено те, що рахунок № 2931/23 від 13.08.2007 року було виписано інженером сектору договірної роботи і тарифів ДН-2 на підставі розрахунків, які було зроблено товарним касиром станції Золочів, на суму 45 000 грн. В зазначену суму ввійшли також витрати за використання вантажних вагонів, які належать Україні, а не Республіка Литва, внаслідок чого, нею було занижено нарахування до сплати залізничних послуг за отримані 2 механізовані секції (по 5 вагонів у кожній) із свіжомороженою рибою. За порушення трудової дисципліни керівництвом Харківської дирекції залізничних перевезень СТГО "Південна залізниця" товарного касира ст. Золочів було притягнуто до встановленої законом відповідальності. Харківською міжрайонною транспортною прокуратурою було повідомлено позивача про те, що з питання стягнення коштів із СТГО "Південна залізниця" за фактом додаткового перерахованих коштів за використання 10 вагонів, позивач має право звернутися до суду за захистом свого майнового або немайнового права та інтересу відповідно до ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України "Про залізничний транспорт" перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти залізничним транспортом загального користування організується на договірних засадах. Частиною 1 ст. 9 Закону України "Про залізничний транспорт" передбачено те, що встановлення тарифів на перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу залізничним транспортом (за винятком приміських пасажирських перевезень) у межах України здійснюється на підставі бюджетної, цінової та тарифної політики у порядку, що визначає Кабінет Міністрів України. Відповідно до статті 130 Статуту залізниць України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 1998 р. за N 457 пред'явленню залізниці позову, який випливає із цього Статуту, може передувати пред'явлення до неї претензії. Статтею 136 Статуту залізниць України передбачено те, що позови до залізниць можуть бути подані у шестимісячний термін, який обчислюється відповідно до вимог статті 134 цього Статуту. Статтею 134 Статуту залізниць України передбачено те, що претензії до залізниць можуть бути заявлені протягом шести місяців та зазначені терміни їх обчислювання, зокрема, з дня встановлення обставин, що спричинили заявленню претензії, - в усіх інших випадках (п.п. Ж ст. 134 Статуту залізниць України). Враховуючи положення вищевказаних статей Статуту залізниць України та враховуючи роз'яснення президії Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею N 04-5/601 від 29.05.2002 року (із змінами, внесеними згідно з Рекомендаціями Вищого господарського суду N 04-5/1429 від 18.11.2003 року) господарський суд приходить до висновку, що позивач міг без попереднього пред'явлення претензії до відповідача звернутися до господарського суду Харківської області із відповідною позовною заявою та питання про звернення з позовом до відповідача він міг вирішувати на власний розсуд.

На підставі того, що між сторонами було укладено договір на транспортно-експедиційне обслуговування № 2931 та даний договір діяв з 30.12.2005 року по 31.12.2007 року, враховуючи роз'яснення президії Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею N 04-5/601 від 29.05.2002 року (із змінами, внесеними згідно з Рекомендаціями Вищого господарського суду N 04-5/1429 від 18.11.2003 року), господарський суд прийшов до висновку, що сторони находилися у договірних правовідносинах, у зв'язку з чим мали відповідні обов'язки та права за цим договором.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Правові наслідки порушення зобов’язання встановлені статтею 611 ЦК України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків. Пунктом 8 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути - відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Збитки за своєю юридичною природою є грошовим вираженням майнової шкоди. Частиною 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Також, ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України передбачено те, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Зобов’язання щодо відшкодування шкоди, як і інші зобов’язання, відповідно до загальної норми частини 2 ст. 509 Цивільного кодексу України виникають з підстав встановлених статтею 11 цього кодексу, зі змісту якої впливає, що кожна із передбачених нею підстав має назву юридичного факту, тобто виникнення зобов’язання шкоди ґрунтується на фактах завдання цієї шкоди Як вбачається з системного аналізу господарським судом норм чинного законодавства, що регулює дані правовідносини, для застосування вищевказаного виду цивільно-правої відповідальності необхідною є наявність відповідних умов: завданої шкоди, протиправності у поведінці заподіювача шкоди, причинного зв’язку між першими двома елементами; вини заподіювача шкоди. Частиною 2 статті 1166 Цивільного кодексу України закріплено принцип презумпції вини, а саме обов’язок доводити відсутність своєї вини покладено на особу, яка завдала шкоди.

На підставі вищевикладеного господарський суд прийшов до висновку, що у заподіянні збитків позивачу є вина відповідача, між завданими позивачу збитками у розмірі 85604,60 грн., яки виразилися у різниці між обумовленим та фактично сплаченим позивачем тарифом, та діями відповідача, яки виразилися у невірному розмахуванні тарифу, існує причинний зв’язок.

Про те викладені вище висновки господарського суду на думку колегії суддів не відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи, їм не надана правильна та належна правова оцінка, через наявні підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування прийнятої по справі ухвали, оскільки відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Як свідчать матеріали справи, господарський суд Харківської області не забезпечив додержання вимог статті 43 Господарського процесуального Кодексу України щодо всебічного, повного та об’єктивного дослідження фактичних обставин справи

Наведені позивачем в обґрунтування своєї апеляційної скарги доводи підтверджені матеріалами справи та додатково доданими ним документально обґрунтованими поясненнями до апеляційної скарги, згідно з якими розрахунки між сторонами по справі повинні були здійснюватися відповідно до норм чинного законодавства та встановленого Статутом залізничного транспорту України порядку та інших, визначених цим статутом документів. Відповідач, після проведення свого власного службового розслідування ( результати якого підтверджені у наданому листі Харківської міжрайонної транспортної прокуратури), правомірно зазначив про те, що позивач повинен був оплатити вартість наданих послуг по міжнародному перевезенню. Виписаний товарним касиром станції Золочів рахунок не відповідав фактичним взаємовідносинам сторін та не стосувався укладеному між ним договору про транспортно-експедиційне обслуговування. Умовами даного договору не передбачався обов’язок відповідача за власний рахунок оплачувати витрати позивача по доставці з іноземної держави вантажу, який після одержання на станції призначення, повинен був належати відповідачу. Висновок господарського суду Харківської області про те, що позивач повідомив відповідача про те, що позивачем буде отриманий товар, який транспортується із Литви саме литовськими мехсекціями не підтверджений матеріалами справи. Разом з тим, одержавши 13.08.2007 року рахунок № 2931/23 від 13.08.2007 року, з зазначенням про те, що здійснюється оплата за залізничні послуги по договору № 2931, позивач, як зацікавлена особа, не був позбавлений можливості уточнити умови своїх взаємовідносин з відповідачем саме по укладеному ним договору та визначити реальну вартість наданих йому послуг. Враховуючи, що в інтересах позивача здійснювалося міжнародне залізничне перевезення, що підтверджується відповідними транспортними документами, саме позивач повинен був довести відсутність у нього обов’язку сплатити відповідачу передбачені чинними нормативними актами ( і насамперед діючим тарифним керівництвом).

Предметом позову по даній справі являється стягнення збитків, нібито завданих відповідачем позивачу через неналежне виконання останнім своїх договірних зобов’язань у розмірі 85604,60 гривень, які на думку позивача, були ним надмірно переплачені всупереч умовам укладеного між сторонами договору. Проте, матеріали справи не свідчать, що відповідач дійсно завдав такі збитки позивачу. За результатами проведеної відповідачем перевірки та виходячи із існуючих та дійсних ( ніким не оспорюваних) тарифів на надання послуг на залізничні міжнародні перевезення, останній правомірно донарахував перевізну плату, яка позивачем була сплачена у добровільному порядку без заявлення будь-яких претензій з цього приводу.

Системний аналіз матеріалів справи свідчить про те, що позовні вимоги засновані на власному та довільному тлумаченні позивачем норм чинного законодавства, яке регламентує правовідносини по міжнародним залізничним перевезенням, не відповідають умовам укладеного між сторонами договору на експедиційно-транспортне обслуговування, через що відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення нібито завданих позивачу збитків..

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України статтями 99, 101, пунктом 2 статті 103, пунктом 4 статті 104, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України,

постановила:

Апеляційну скаргу відповідача задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 25 січня 2008 року по справі № 37/429-07 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з позивача ТОВ "Рибоконсервний завод "Екватор" (61052, м. Харків, вул. Енгельса, 29-А, ком. 901, , р/р 8 в Першому Харківському філіалі АКБ „Базис”, МФО 351599) на користь відповідача СТГО "Південна залізниця" в особі „Харківської дирекції залізничних перевезень” (61052, м. Харків, вул. Червоноармійська, 7, , р/р 9, по розрахункам ПДВ –9, у Харківській філії „Експресс-банк”, МФО 350716) понесені останнім витрати по сплаті державного мита у розмірі 428,02 грн.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Головуючий суддя Афанасьєв В.В.

Судді А.І. Бухан.

О.В. Шевель.