ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2008 р.

№ 11/130

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дроботової Т.Б. –головуючого

Волковицької Н.О.

Рогач Л.І.

за участю представників сторін:

позивача

Гарника О.В. дов. від 13.07.2007 року

відповідача

Нездюр О.Я. дов. від 10.01.2008 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради

на постанову

від 03.10.2007 року Львівського апеляційного господарського суду

у справі

№ 11/130 господарського суду Рівненської області

за позовом

Управління комунальною власністю міста Рівне

до

Приватного підприємства"Торговий центр –Д"

про

стягнення 38405,41 грн.

ВСТАНОВИВ:

Управління комунальною власністю міста Рівне звернулося до господарського суду Рівненської області з позовом до Приватного підприємства"Торговий центр –Д" про стягнення 38405,41 грн. майнової шкоди, завданої знесенням будівлі за адресою: м. Рівне, вул. Театральна,6.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 18.04.2007 року позов задоволено.

Стягнуто з Приватного підприємства"Торговий центр –Д" на користь Управління комунальною власністю міста Рівне 38405,41 грн. збитків.

Судове рішення вмотивоване тим, що інтересам територіальної громади міста Рівне було завдано майнової шкоди шляхом самовільного знищення (знесення) нежитлової будівлі відповідачем, яка належала до комунальної власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової шкоди, а розмір збитків, які підлягають відшкодуванню визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. (ст. 386, ч.2 ст.1192 Цивільного кодексу України).

Крім того, суд зазначив, що вимога позивача підтверджується рішенням виконкому №447 від 14.12.1983 року, рішенням міськради №41 від 02.07.2002 року, інвентарною карткою №387, висновком РМБТІ, листуванням сторін та підлягає задоволенню на підставі статей 11, 16, 22, 327, 346, 386, 1166, 1192 Цивільного кодексу України.

За апеляційною скаргою Приватного підприємства"Торговий центр – Д" судове рішення переглянуте в апеляційному порядку і постановою Львівського апеляційного господарського суду від 03.10.2007 року скасоване. Прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову Управління комунальною власністю відмовлено.

Управління комунальною власністю звернулося до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного господарського суду від 03.10.2007 року та залишити рішення господарського суду Рівненської області без змін. Заявник вважає, що постанова апеляційного суду прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На думку скаржника, апеляційним судом, в якості доказу було розглянуто договір оренди земельної ділянки на якій була розташована знесена будівля і який не був предметом розгляду у суді першої інстанції та не надавався в якості доказу.

Крім того, заявник посилається на те, що приміщення знесене без відповідного рішення органу, уповноваженого власником на управління комунальним майном, що призвело до позбавлення можливості здійснення права власності в порушення статті 319 Цивільного кодексу України.

Заслухавши суддю –доповідача та присутніх в судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові у даній справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 108, 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція рішення місцевих господарських судів та постанови апеляційних господарських судів переглядає за касаційною скаргою (поданням) та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє

застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи позивач просив стягнути з відповідача 38405,41 грн. завданої майнової шкоди.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог та скасовуючи рішення першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що відповідач використовує земельну ділянку на умовах договору оренди від 26.10.2004 року і станом на момент розгляду спору договір оренди не розірваний, не визнаний судом недійсним. Дії відповідача по знесенню спірної будівлі відбувалися в межах правовідносин між ним та власником комунального майна –Рівненською міською радою, по виконанню проекту пониження рівня ґрунтових вод і благоустрою вулиць Театральна і Здолбунівська, розширенню ринку за рахунок земель міста.

Касаційна інстанція не може погодитися з таким висновком, оскільки апеляційний суд вдався до оцінки земельних правовідносин між відповідачем та Рівненською міською радою, залишивши поза увагою як предмет спору, так і обставини справи та висновки господарського суду першої інстанції, викладені в рішенні від 18.04.2007 року.

Одночасно касаційна інстанція не може погодитись із рішенням першої інстанції з наступних підстав.

Як вже зазначалось, предметом спору у даній справі є відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями відповідача комунальному майну.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Стаття 1166 Цивільного кодексу України унормовує загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних)зобов’язань. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення. При цьому, як для виникнення зобов’язання з відшкодування збитків, так і деліктного зобов’язання необхідна наявність сукупності умов, які формують склад правопорушення, що є підставою для цивільно –правової відповідальності, а саме: шкоди, протиправної поведінки, причинного зв’язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, а також вини.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Але господарський суд, приймаючи рішення лише процитував зазначені норми права та послався на наявність доказів, які підтверджують вимоги позивача, залишивши поза увагою, що відповідно до частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Так, судом не була надана оцінка доказам, які стосуються розміру шкоди та не прийнято до уваги, що розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню відповідно статті 1192 Цивільного кодексу України визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 року № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

На підставі викладеного колегія судів вважає, що спір фактично не був розглянутий судами по суті, що є порушенням принципу всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі обставин справи в їх сукупності та призвело до прийняття необґрунтованих рішення та постанови.

Крім того, господарський суд першої інстанції допустив виключно формальний підхід до застосування частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України, вказавши на відсутність заяви про застосування строку позовної давності та залишив поза увагою розгляд заперечень відповідача з цього приводу по суті.

При цьому, касаційна інстанція звертає увагу судів на те, що для вирішення питання щодо застосування чи незастосування позовної давності безумовним є встановлення початку її перебігу.

Неповне з’ясування всіх обставин справи, які мають значення для справи, дає підстави для скасування ухвалених у справі судових рішень та передачі справи на новий розгляд.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення та постанова у справі підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. Під час нового розгляду справи господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з’ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об’єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Рішення господарського суду Рівненської області від 18.04.2007 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 03.10.2007 року у справі № 11/130 господарського суду Рівненської області скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду Рівненської області.

Касаційну скаргу Управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради задовольнити частково.

Головуючий суддя                                                  Т. Дроботова

С у д д і          Н. Волковицька

Л. Рогач