ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2008 р.

№ 20-5/215

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Овечкіна В.Е.,

суддів :

Чернова Є.В., Цвігун В.Л.,

за участю представників:

позивача

- Чиркова О.М.,

відповідачів

прокуратури

- Колягін В.В.,

- Громадський С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційне подання

заступника прокурора м.Севастополя

на постанову

від 13.11.2007 Севастопольського апеляційного

господарського суду

у справі

№20-5/215

за позовом

прокурора м.Севастополя в інтересах держави в особі

Севастопольської міської ради

до

1.Фонду комунального майна Севастопольської

міської ради;

2.ВАТ "Побутрадіотехніка"

про

визнання недійсним договору оренди від 12.10.99 №484-99

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду м.Севастополя від 10.09.2007 (суддя Євдокимов І.В.), залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 13.11.2007 (судді: Антонова І.В., Лисенко В.А., Латинін О.А.), у позові відмовлено у зв'язку з необгрунтованістю позовних вимог.

Рішення мотивоване обставинами недоведеності використання другим відповідачем орендованого приміщення для потреб промислового характеру, а також тим, що позивач не надав доказів в підтвердження того, що спірне приміщення (квартира №53) площею 50,4 кв.м. в будинку №16 по вул.Аксютина в м.Севастополі відноситься до житлового фонду.

Заступник прокурора м.Севастополя у внесеному касаційному поданні просить скасувати рішення та постанову, справу передати на новий розгляд до господарського суду м.Севастополя, посилаючись на порушення та неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, а саме ст.ст.6,61 Житлового кодексу України та ст.ст.35,43 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права та заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників сторін і прокуратури, дійшла висновку, що касаційне подання підлягає задоволенню, а оскаржувані рішення та постанова - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду м.Севастополя з наступних підстав.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції послався на те, що постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 31.01.2007 по адміністративній справі №20-11/184 встановлено наявність у квартири №53 площею 50,4 кв.м. в будинку №16 по вул.Аксютина в м.Севастополі статусу нежилого приміщення і цей факт в силу вимог ч.2 ст.35 ГПК України доведенню не підлягає.

Залишаючи без змін первісне рішення про відмову в позові, апеляційний господарський суд виходив з того, що орендовані другим відповідачем за умовами договору оренди від 12.10.99 №484-99 приміщення визначені як нежилі та надані для проведення підприємницької діяльності, тому їх переведення до статусу жилих можливе лише по закінченню строку дії договору оренди, пролонгованого до 04.10.2011 року. Вказаний договір був укладений без порушення вимог ст.6 Житлового кодексу України, згідно якої житлове приміщення не може бути використане для потреб промислового характеру, оскільки вимоги вказаної норми стосуються лише приміщень, віднесених до житлового фонду, але об'єкт оренди не є жилим приміщенням і не підпадає під дію цієї норми.

Проте, колегія не може погодитися з висновками судів з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Таким чином, метою оренди є забезпечення орендаря нерухомим майном для здійснення підприємницької та іншої діяльності, а не використання приміщень, призначених для проживання громадян.

Відповідно до ст.6 Житлового кодексу України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.

Згідно з ч.2 ст.7 Житлового кодексу України непридатні для проживання жилі будинки і жилі приміщення можуть переобладнуватись для використання в інших цілях за рішенням виконкому обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів.

Відповідно до ч.1 ст.8 Переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках таке переведення може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у ч.2 ст.7 цього Кодексу.

Отже, виходячи з системного аналізу змісту норм ст.ст.6–8 Житлового кодексу України, використання жилих приміщень в інших цілях, ніж проживання громадян, допускається тільки у разі визнання їх непридатними для проживання та подальшого переведення в нежилі приміщення на підставі відповідних рішень виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) ради.

Зважаючи на це, наявне у справі рішення Севастопольської міської ради №637 від 04.03.2003 в частині включення спірного приміщення до переліку об'єктів комунальної власності, що підлягають приватизації шляхом продажу за конкурсом (а.с.23-30), не породжує правових наслідків щодо спірних відносин, оскільки не є в розумінні ч.2 ст.7 та ч.1 ст.8 Житлового кодексу України рішеннями виконавчого органу Севастопольської міської ради –Севастопольської міської державної адміністрації.

Статус належного Севастопольській міській раді на праві власності будинку №16 по вул.Аксютина в м.Севастополі, як житлового, сторонами не заперечується та підтверджується довідкою КП "БТІ і ДРОНМ" від 20.04.2007 (а.с.6).

Окрім того, судами залишено поза увагою ч.4 ст.7 Житлового кодексу України, відповідно до якої Порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання (далі –Порядок) встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Вказаним порядком, який є чинним на даний час, встановлено послідовну процедуру визнання жилих приміщень непридатними для проживання та їх переведення в нежилі для використання в інших цілях.

Зокрема, згідно з п.п.11,12 Порядку в разі визнання жилого будинку (жилого приміщення) виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів невідповідним санітарним і технічним вимогам та непридатним для проживання, виконком відповідної місцевої Ради вносить до виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів пропозицію про використання цього будинку (приміщення) в інших цілях або про знесення будинку. Виконавчий комітет обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів розглядає подані матеріали і приймає рішення про використання непридатного для проживання жилого будинку (жилого приміщення) в інших цілях або про знесення цього будинку.

З матеріалів справи не вбачається, судами не встановлено та відповідачами не доведено прийняття на момент укладення оспорюваного договору компетентним органом (Севастопольською міською державною адміністрацією) рішення про переведення спірних орендованих приміщень площею 50,4 кв.м. (квартира №53) в житловому будинку №16 по вул.Аксютина в м.Севастополі, як непридатних для проживання громадян, до складу нежилих приміщень.

Судами не досліджувалися обставини наявності чи відсутності прийняття Севастопольською міською державною адміністрацією відповідних рішень, які б змінили статус орендованих другим відповідачем приміщень з жилих на нежилі, у порядку, передбаченому ч.2 ст.7 та ч.1 ст.8 Житлового кодексу України, що свідчить про неповне з'ясування судами обставин справи та є підставою для її передачі на новий судовий розгляд.

Згідно з ч.2 ст.35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Але, як вбачається з матеріалів справи, Севастопольська міська державна адміністрація не є стороною у цій справі, а Севастопольська міська рада не була стороною у справі №20-11/184, на що суди не звернули уваги.

Вказані обставини свідчать про неправильне застосування судами положень ст. 35 ГПК України щодо підстав звільнення від доказування.

Колегія враховує, що наведеної правової позиції дотримується також Верховний Суд України при перегляді в касаційному порядку судових рішень у справах, пов'язаних із застосуванням ст.35 ГПК України (постанова ВСУ від 17.07.2007 у справі №2-2/3508-2006).

Водночас істотним є також те, що в результаті розгляду даного спору судами прийнято рішення та постанову, що стосуються осіб, які не були залучені до участі у справі, а саме фізичних осіб, які претендують на отримання житла (громадянин Колесник А.М. –а.с.41).

Це обумовлено тими обставинами, що за оспорюваним договором оренди відбулася передача другому відповідачу приміщення квартири №53, розташованої на першому поверсі житлового будинку №16 по вул.Аксютина в м.Севастополі, в якому мешкають громадяни.

Внаслідок виконання договору оренди від 12.10.99 №484-99 та користування другим відповідачем спірними приміщеннями в якості майстерні для ремонту телерадіоапаратури вказана квартира не може бути використана, як жиле приміщення, з метою реалізації житлових прав громадян, які потребують житла чи покращення житлових умов. Наведене переконливо свідчить про те, що даний господарський спір стосується житлових прав громадян - потенційних мешканців квартири №53.

У зв’язку з цим касаційна інстанція вважає за необхідне на підставі ст.11112 ГПК України доручити суду першої інстанції при новому розгляді справи ретельно перевірити можливість подальшого знаходження спірних орендованих приміщень, як придатних для проживання, у користуванні громадян, та враховуючи вимоги ст.80 ГПК України вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для припинення провадження у даній справі.

Відповідно до вимог п.3 ст.1119 та п.3 ч.2 ст.11110 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення та постанову, що стосується прав і обов'язків осіб, які не були залучені до участі у справі. Вищенаведені обставини свідчать про наявність підстав для застосування Вищим господарським судом України згаданих статей до спірних правовідносин, оскільки відсутність залучення фізичних осіб (громадянина Колесника А.М. чи інших) при прийнятті оскаржуваних рішення і постанови зачіпає житлові права громадян, а, відтак, перешкоджає правильному об'єктивному та всебічному вирішенню даного спору з врахуванням прав та охоронюваних законом інтересів всіх учасників спірних правовідносин. При цьому судова колегія враховує, що згідно з ч.2 ст.11110 Господарського процесуального кодексу України викладені вище обставини є в будь-якому випадку достатньою окремою підставою для скасування рішення та постанови і подальшого нового розгляду справи судом першої інстанції.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115,1117-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне подання заступника прокурора м.Севастополя задовольнити.

Рішення господарського суду м.Севастополя від 10.09.2007 та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 13.11.2007 у справі №20-5/215 скасувати з передачею справи на новий розгляд до господарського суду м.Севастополя.

Головуючий, суддя           В.Овечкін

Судді: Є.Чернов

В.Цвігун