КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2008                                                                                           № 37/527

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Моторного О.А.

суддів:           Кошіля В.В.

Вербицької О.В.

при секретарі:           Шумаєвій Ю.С.

За участю представників:

від позивача -          ХробакГ.В., ГорбачоваН.О.

від відповідача -          МанькоР.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Укрхімджест"

на рішення Господарського суду м.Києва від 04.02.2008

у справі № 37/527 (Кондратова І.Д.)

за позовом                               Державне підприємство "Львіввугілля"

до                                                   Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Укрхімджест"

про                                                  стягнення 29983,00грн.

за зустрічним

позовом                    Товариства з обмеженою відповідальністю „Торговий дім

„Укрхімджест”

до                              Державного підприємства „Львіввугілля”

про                              визнання недійсним п. 10.1 договору № 02-01/1-596 від 11.12.2006

про закупівлю по результатам відкритих торгів, які відбулись від 28.11.2006

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство „Львіввугілля” звернулося до господарського суду з позов до Товариства з обмеженою відповідальністю „Торговий дім „Укрхімджест” про стягнення 29 983,00 грн. пені, за несвоєчасну поставку товару за договором № 02-01/1-596 від 11.12.2006 року.

Також, Товариством з обмеженою відповідальністю „Торговий дім „Укрхімджест” було подано зустрічну позовні вимоги до Державного підприємства „Львіввугілля”, відповідно до яких просив визнати недійсним п. 10.1 договору № 02-01/1-596 від 11.12.2006 року про закупівлю по результатам відкритих торгів, які відбулись 28.11.2006 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.02.2008 первісний позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю „Торговий дім „Укрхімджест” на користь Державного підприємства „Львіввугілля” 25791,28грн. пені 257,91грн. державного мита та 101,50грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В іншій частині задоволення первісного позову відмовлено. В задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю „Торговий дім „Укрхімджест” (відповідач) звернулося з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення скасувати в частині задоволення первісного позову і відмові в зустрічному позові, та прийняти нове рішення яким в первісному позові відмовити повністю, а зустрічні позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач вважає, що рішення прийняте судом першої інстанції без повного з’ясування обставин, що мають суттєве значення для справи та з порушенням норм матеріального, що призвело до неправильного вирішення спору.

Державне підприємство „Львіввугілля” (позивач) у запереченні на апеляційну скаргу просить рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2008 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційний господарський суд у процесі перегляду справи за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв’язаний з доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційною скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, апеляційний господарський суд прийшов до наступного.

11.12.2006 року між Міністерством вугільної промисловості України в якості замовника, Державним підприємством „Львіввугілля” в якості платника та Товариством з обмеженою відповідальністю „Торговий дім „Укрхімджест” в якості виконавця було укладено договір про закупівлю № 02-01/1-596 по результатам відкритих торгів, які відбулись 28.11.2006 року.

Пунктом 3.1 договору зазначено, що виконавець зобов’язувався передати у власність платнику продукцію, а саме: акумуляторні батареї шахтного транспорту лужні 112 ТНЖ-350-У5-42 шт. (товар), а платник зобов’язувався прийняти та здійснити оплату за товар.

Таким чином позивачем було виконано свої зобов’язання за договором № 02-01/1-596 від 11.12.2006.

Виходячи з вище наведеного, умови договору від 11.12.2006 свідчать про те, що за своєю правовою природою вищевказаний договір є договором поставки.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов’язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов’язаних з особистими, сімейними, домашніми або іншим подібним використанням, а покупець зобов’язується прийняти і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж. (ст. 712 ЦК України).

Відповідно до пункту 3.2. договору, загальна вартість товару по договору складає, 3 070 200,00грн., в т.ч. ПДВ 511 700,00грн.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що оплата за товар здійснюється на умовах 100 % передплати узгодженої партії товару.

03.04.2007 платіжним дорученням № 2502 позивачем було перераховано на рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 3 070 200,00грн.

Позивач вважає, що відповідачем неналежним чином виконало умови договору № 02-01/1-596 та порушило строки поставки товару, в зв’язку з чим позивачем нарахована відповідачу пеню у розмірі 29 983,00 грн.

Як вбачається з матеріалі справи, Товариство з обмеженою відповідальністю „Торговий дім „Укрхімджест” звернувся зі зустрічною вимогою посилаючись на те, що пункт 10.1 Договору № 02-01/1-596 не відповідає вимогам чинного законодавства. Крім того, відповідач посилається на те, що позивач невірно визначив період прострочення виконання зобов’язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України, суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зобов’язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.ст. 525, 526 ЦК України).

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 4.2 договору № 02-01/1-596 зазначено, що доставка товару здійснюється на умовах DDP (станція або склад вантажоодержувача) протягом 30 днів з моменту отримання грошових коштів.

05.04.2007 року на поточний рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю „Торговий дім „Укрхімджест” надійшли кошти від Державного підприємства „Львіввугілля” в сумі 3 070 200,00 грн. про, що підтверджується довідкою Комерційного банку „Даніель” № 3-3854 від 14.12.2007 (а.с. 91).

Таким чином, відповідач повинен був поставити товар позивачу протягом 30 днів (п. 4.2 договору) починаючи з 06.04.2007 року, тобто до 07.05.2007 року. Отже, починаючи з 08.05.2007 року відповідача можна вважати таким, що прострочив виконання зобов’язання, оскільки не виконав його у строк, встановлений договором № № 02-01/1-596.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а згідно частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Також, згідно до ч. 2 ст. 218 ГК України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб’єкт господарювання за порушення господарського зобов’язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов’язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Таким чином, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов’язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами або договором (ч. 2 ст. 193 ГК України).

Пунктом 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов’язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов’язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно до п. 10.1 договору № 02-01/1-596, у разі несвоєчасної поставки товару виконавець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховуються пеня, від суми непостачання або недопостачання товару за кожний день прострочення поставки.

Пунктом 4.4 договору № 02-01/1-596 зазначено, що датою поставки товару вважається дата, яка вказана платником на товаросупроводжувальних документах, наданих виконавцем, при його прийманні.

Як вбачається з матеріалів справи, що відповідач фактично поставив товар 18.05.2007 року та 04.06.2007 року про, що підтверджується видатковими накладними № РН-0000039 від 18.05.2007 та № РН-0000042 від 04.06.2007 та акти приймання-передачі товару. За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем порушив умови договору № 02-01/1-596 щодо строків поставки товару, тому штрафні санкції у вигляді пені на суму 1 681 300,00 грн. повинні нараховуватись за період з 08.05.2007 по 18.05.2007, а на суму 1 388 900,00 грн. з 08.05.2007 по 04.06.2007.

Відносно вимог Товариства з обмеженою відповідальністю „Торговий дім „Укрхімджест”, щодо визнання недійсним п. 10.1 договору № 02-01/1-596 від 11.12.2006 року про закупівлю по результатам відкритих торгів, які відбулись 28.11.2006 року є необґрунтовані які не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Пунктом 10.1 договору № 02-01/1-596 визначено, що у разі несвоєчасної поставки товару виконавець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховуються пеня, від суми непостачання або недопостачання товару за кожний день прострочення поставки.

Товариства з обмеженою відповідальністю „Торговий дім „Укрхімджест” посилається, що пункт 10.1 договору № 02-01/1-596 суперечить статті 549 Цивільного кодексу України, а також Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань”.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов’язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Як зазначено частинами 1, 2, 4 статті 217 ГК України, господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Частинами 1, 2 ст. 67 та ч. 4 ст. 179 ГК України передбачено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов’язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Таким чином норми Господарського кодексу України є спеціальними норамами щодо встановлення відповідальності по зобов’язаннях суб’єктів господарювання, даними нормами передбачено застосування штрафних санкцій, зокрема, пені за порушення будь-яких господарських зобов’язань, а не тільки за невиконання грошового зобов’язання, а тому встановлена сторонами відповідальність за прострочення строків поставки у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховуються пеня, від суми непостачання або недопостачання товару за кожний день прострочення поставки, не суперечить матеріальному праву, та відповідно не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання недійсним пункту 10.1 договору № 02-01/1-596 від 11.12.2006.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Обов’язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. У даному разі це стосується Товариства з обмеженою відповідальністю „Торговий дім „Укрхімджест”, яке мало довести наявність тих обставин, на підставі яких воно просило скасувати рішення суду першої інстанції. На підставі викладеного, апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об’єктивно з’ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального, тому підстави для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю „Торговий дім „Укрхімджест” та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2008 - відсутні.

Відповідно до викладеного, керуючись ст. 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Торговий дім „Укрхімджест” залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2008 - без змін.

Матеріали справи № 37/527 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя                                                                      Моторний О.А.

Судді                                                                                          Кошіль В.В.

Вербицька О.В.