КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2008                                                                                           № 42/29

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Мартюк А.І.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -Грищенко Д.І. (дов. 2-45 від 19.03.2008 р.)

від відповідача -Роздольський І.О. (дов. №2/7848 від 05.12.2007 р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву

на рішення Господарського суду м.Києва від 19.02.2008

у справі № 42/29

за позовом                               Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до                                                   Державного комітету України з державного матеріального резерву

третя особа відповідача

третя особа позивача

про                                                  стягнення боргу, неустойки, сум за прострочення виконання боржником грошового зобов"язання, ціна позову 9285717,36 грн.

ВСТАНОВИВ:

Дочірня компанія “Укртрансгаз” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” звернулася до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного комітету України з державного матеріального резерву про стягнення боргу, неустойки, сум за прострочення виконання боржником грошового зобов’язання, ціна позову 9285717,36 грн., з яких: 7088304,86 грн. заборгованість, 857684,89 грн. збитки внаслідок інфляції за час прострочення, 145320,80 грн. три проценти річних з простроченої суми, 698225,47 грн. пеня, 496181,34 грн. – 7% штраф.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №42/29 від 19.02.2008 р. позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного комітету України з державного матеріального резерву на користь Дочірньої компанії “Укртрансгаз” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” 7088304,86 грн. заборгованості, 857684,89 грн. збитків внаслідок інфляції за час прострочення, 145320,80 грн. три проценти річних з простроченої суми, 698225,47 грн. пені, 23664,13 грн. державного мита та 111,69 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. У позові в іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №42/29 від 19.02.2008 р. та винести нове рішення, яким в позові відмовити.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва у справі №42/29 від 19.02.2008 р. скасувати та винести нове рішення, яким в позові відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2008 р. у справі №42/29 – без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до рішення Господарського суду міста Києва від 16 січня 2007 р. у справі № 45/517 між Дочірньою компанією “Укртрансгаз” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” та Державним комітетом України з державного матеріального резерву укладений договір про відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, а саме зберігання в сезоні 2006-2007 років у підземних сховищах газу 513645280 м3 природного газу.

За умовами зазначеного договору позивач прийняв на відповідальне зберігання в сезоні 2006-2007 років газ, що залишився в підземних сховищах газу зберігача на кінець завершення сезону зберігання 2005-2006 років у кількості 513645280 м3 та зобов'язався зберігати в ПСГ вказаний природний газ, а відповідач відшкодовувати витрати позивача по його зберіганню протягом 60 днів з моменту підписання спірного договору, в період відбору газу - до 20-го числа місяця, наступного за звітним, до 20 червня 2007 року послуги по зберіганню газу, що залишився в ПСГ на момент завершення періоду відбору -15 квітня 2007 року згідно з встановленими тарифами ставками.

Тарифні ставки на зберігання природного газу визначені постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України № 447 „Про тарифи на зберігання, закачування та відбір природного газу ДК „Укртрансгаз” від 27 квітня 2000 року та № 575 „Про затвердження тарифу на послуги зберігання природного газу у підземних сховищах газу для ДК „Укртрансгаз” від 11 травня 2006 року та відповідно до умов п.п 4.1.1. 4.1.2, 4.2.1, 4.2.2. 4.3.1, 4.3.2 договору тарифна ставка на зберігання газу в ПСГ у період з 16 квітня -31 травня 2006 р. встановлена у розмірі 6 грн. з урахуванням ПДВ 1 грн. за 1000 м3 газу, з 1 червня 2006- 15 квітня 2007 років в розмірі 21,60 з урахуванням ПДВ 3.60 грн. за 1000 м3 газу, на відбір та закачування газу з 16 квітня -31 травня 2006 року в розмірі 3 грн. з урахуванням ПДВ 0,50 грн. за 1000 м3 газу, з 1 червня 2006 -15 квітня 2007 років в розмірі 9 грн. з урахуванням ПДВ 1,50 грн. за 1000 м3 газу.

Строк дії договору поширює свою дію на відносини сторін, які склалися з 16 квітня 2006 року і діє в частині зберігання газу до 15 квітня 2007 року, а в частині проведення розрахунків за надані послуги - до 20 червня 2007 року.

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини по зберіганню матеріальних цінностей державного матеріального резерву, врегульовані главою 36 ЦК УРСР, главою 66 ЦК України, Законом України „Про державний матеріальний резерв”.

Відповідно до умов договору позивач протягом 2005-2006 років зберігав у підземних сховищах газу 513645280 м3 природного газу та поніс витрати на їх зберігання в розмірі 7088304,86 грн.

Вказані обставини підтверджуються поданим позивачем розрахунком, проведеним відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували розмір понесених позивачем витрат на зберігання матеріальних цінностей.

Виходячи зі змісту ч. 3 ст. 947 ЦК України при безоплатному зберіганні поклажедавець зобов’язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 7 ст. 11 Закону України „Про державний матеріальний резерв” відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

П. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2002 р. N 532 „Про порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву” передбачено Державному комітетові з державного матеріального резерву спрямовувати на відшкодування витрат відповідальних зберігачів матеріальних цінностей державного резерву кошти, одержувані як плату (відсотки) за запозичення товарно-матеріальних цінностей.

У п. 7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого вищезгаданою постановою Кабінету Міністрів України передбачено, що відшкодування витрат, пов'язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держкомрезервом та відповідальним зберігачем за встановленою формою за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Таким чином, фінансування витрат підприємств-зберігачів здійснюється як з державного бюджету, так і з інших джерел.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що господарським судом першої інстанції обґрунтовано задоволено позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача 7088304,86 грн. основної заборгованості за договором про відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 7.3 договору встановлено, що у разі несвоєчасної оплати послуг, у строки зазначені в п. 5.1, 5.2, 5.3 даного договору, комітет сплачує на користь Зберігача, крім суми заборгованості, пеню в розмірі 0,5 відсотка, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Враховуючи, що відповідач прострочив виконання зобов’язання по оплаті за спірним договором, з нього на користь позивача підлягає стягненню 857684,89 грн. збитків внаслідок інфляції за час прострочення, 145320,80 грн. три проценти річних з простроченої суми, 698225,47 грн. передбаченої п. 7.3 договору пені.

Щодо стягнення 496181,34 грн. – 7% штрафу від суми простроченого зобов’язання, колегія суддів вважає, що сторони за спірним договором погодили інший вид відповідальності, ніж передбачений ч. 2 ст. 232 ГК України, тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Посилання відповідача на те, що договір зберігання з позивачем не укладений, оскільки згадане рішення суду фактично не виконане та договір з його боку не підписаний, є безпідставними, оскільки суперечать вимогам ч. 2 ст. 187 ГК України.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2008 року у справі № 42/29 залишити без змін.

Матеріали справи № 42/29 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом одного місяця з дня її прийняття.

Головуючий суддя

Судді

25.04.08 (відправлено)