ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2008 р.

№ 2/1367-30/522

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:

Кравчука Г.А.

суддів:

Мачульського Г.М.

Шаргала В.І.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

касаційну скаргу

Української державної інноваційної компанії в особі Львівського регіонального відділення

на ухвалу

Львівського апеляційного господарського суду

від

10.12.2007р.

у справі

№2/1367-30/522

Господарського суду

Львівської області

за скаргою

Української державної інноваційної компанії в особі Львівського регіонального відділення

на дії

Відділу Державної виконавчої служби Яворівського районного управління юстиції Львівської області

по

виконанню наказу Господарського суду Львівської області від 15.11.2001р. щодо стягнення з ТОВ "Рогізно" грошових коштів

за позовом

Прокурора Залізничного району м. Львова в інтересах держави в особі Української інноваційної компанії в особі Львівського регіонального відділення УДІК

до

Приватно-орендного підприємства "Рогізно"

про

стягнення 39 116, 00 грн., -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 15.11.2001р. позов задоволено повністю, постановлено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рогізно": на користь Львівського регіонального відділення державної інноваційної компанії 17 036, 33 грн., в тому числі 13 883, 45 грн. інфляційних нарахувань та 3 152, 88 грн. –3% річних; в дохід державного бюджету через ДПІ м. Львова 170, 36 грн. держмита; на користь ДП "Арбітражний інформаційний центр" –69 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

25.11.2001р. господарським судом було видано наказ про примусове стягнення з боржника зазначеної суми, який був пред'явлений стягувачем до примусового виконання.

22.08.2007р. була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв'язку із відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені заходи з розшуку такого майна виявились безрезультатними.

Позивач звернувся до господарського суду із скаргою на дії Відділу Державної виконавчої служби Яворівського районного управління юстиції Львівської області по виконанню наказу Господарського суду Львівської області щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рогізно" грошових коштів.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 15.11.2007р. (суддя Мороз Н.В.) в задоволенні скарги відмовлено повністю.

Оскарженою ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 10.12.2007р. (колегія суддів у складі: головуючого –судді Галушко Н.А., суддів Краєвської М.В., Орищин Г.В.) апеляційну скаргу Української державної інноваційної компанії в особі Львівського регіонального відділення на ухвалу Господарського суду Львівської області від 15.11.2007р. повернуто скаржнику без розгляду.

В своїй касаційній скарзі позивач просить вказану ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати, а справу направити до Львівського апеляційного господарського суду для розгляду апеляційної скарги по суті, посилаючись на порушення апеляційним господарським судом норм матеріального і процесуального права, а саме: п.8 ч.2 ст.129 Конституції України, ч.1 ст.11 Закону України "Про виконавче провадження", п.7 Роз'яснення Президії ВГС України від 28.03.2002р. №04-5/365, ст.ст.21, 95 Господарського процесуального кодексу України.

Відзиву на касаційну скаргу не надійшло.

Сторони, прокурор та особа, дії якої оскаржено не використали наданого законом права на участь своїх представників у судовому засіданні.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

При прийнятті оскарженої ухвали апеляційний господарський суд виходив з того, що особа, яка подає апеляційну скаргу, надсилає іншій стороні у справі копію цієї скарги і доданих до неї документів, які у сторони відсутні, натомість скаржником не було додано до апеляційної скарги квитанції про направлення копії апеляційної скарги відділу Державної виконавчої служби Яворівського районного управління юстиції Львівської області, а відтак апеляційний господарський суд, посилаючись на приписи ст.95, п.2 ст.97 Господарського процесуального кодексу України дійшов до висновків про наявність правових підстав для повернення апеляційної скарги без розгляду.

Правова позиція особи що подала касацій скаргу викладена в цій скарзі, зводиться дог того, що особа що її подала погоджується з необхідністю надіслати копію апеляційної скарги органу державної виконавчої служби дії якого оскаржуються, однак вважає, що оскільки остання не є стороною у справі, суд апеляційної інстанції міг своєю ухвалою зобов’язати особу що подала апеляційну скаргу направити її копію органу державної виконавчої служби дії якого оскаржуються, посилаючись при цьому на роз’яснення президії Вищого господарського суду України від 28.03.2002р. №04-5/365. Таким чином особа що подала касацій скаргу не заперечує проти того щоб направити її копію особі, дії якої оскаржуються, та надати суду докази про це, однак зробила б це при наявності відповідної ухвали суду апеляційної інстанції, якою б цей суд зобов’язав її вчинити такі дії.

Однак вказані висновки не ґрунтуються на нормах права, а особа що подала касаційну скаргу не врахувала, що зазначене роз’яснення стосується не порядку надсилання копій апеляційних скарг іншим учасникам процесу, а направлення копії скарги на дії органу державної виконавчої служби на адресу останнього.

Право на скарження дій чи бездіяльності органів Державної виконавчої служби, та на розгляд цих скарг визначено ст.1212 ГПК України.

При цьому вказана норма права не визначає конкретного порядку апеляційного оскарження процесуальних документів суду першої інстанції, прийнятих за результатами розгляду таких скарг, як і не визначає конкретного порядку подачі і розгляду таких скарг судом.

Так, згідно ст.1212 ч.3 ГПК України ухвалу суду може бути оскаржено у встановленому цим Кодексом порядку. Частина друга цієї норми містить вказівку лише на те, що скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень, при цьому не визначається як процесуальний порядок такого розгляду, так і права та обов’язки учасників цього судового процесу.

Із аналізу положень ст.124 ч.2, ст. 129 Конституції України, приписів ст.ст. 1212, 22, 74, 99 ГПК України вбачається, що скарги на дії органів Державної виконавчої служби мають розглядатись господарським судом за загальними правилами, а учасники судового процесу мають відповідні права та обов'язки у здійсненні яких і сприяє суд.

Право на апеляційне оскарження такої ухвали та його порядок визначено у розділі ХІІ цього кодексу.

При цьому згідно ст.106 ч.2 зазначеного кодексу апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду, а згідно ст.99 цього кодексу в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Право на оскарження судового рішення також закріплене у ст.12 Закону України "Про судоустрій України", відповідно до якої учасники судового процесу та інші особи у випадках і порядку, передбачених процесуальним законом, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.

Згідно ст.7 цього закону правосуддя в Україні здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від статі, раси, кольору шкіри, мови, політичних, релігійних та інших переконань, національного чи соціального походження, майнового стану, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Вказана норма закону направлена на реалізацію конституційного принципу щодо рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, закріпленого у ст.129 Конституції України.

Згідно ст.18 ГПК України до складу учасників судового процесу входять, зокрема сторони, прокурор, інші особи, які беруть участь у процесі у випадках, передбачених цим Кодексом.

Таким чином усі учасники судового процесу мають бути рівні перед законом і судом незалежно від їх статусу.

Отже доводи особи що подала касаційну скаргу про необов’язковість надання доказів щодо надсилання копії апеляційної скарги іншому учаснику судового процесу –Відділу Державної виконавчої служби Яворівського районного управління юстиції Львівської області, дії якого оскаржуються особою що подала касаційну скаргу, не ґрунтуються на вказаних нормах права.

З викладеного вбачається що чинне законодавство встановлює право особи, яка є учасником господарського процесу, на надсилання їй копії апеляційної скарги, оскільки дії саме цієї особи і є предметом оскарження та судового розгляду, а відтак така особа для реалізації своїх прав має право на отримання копії апеляційної скарги, а суд апеляційної інстанції зобов’язаний забезпечити реалізацію такого права особи. Обов’язок суду апеляційної інстанції щодо забезпечення реалізації такого права особи, з врахуванням вказаних норм права, вбачається із приписів ст.ст.95, 97 ГПК України.

Згідно ст.97 ч.1 п.2 вказаного кодексу апеляційна скарга (подання) не приймається до розгляду і повертається апеляційним господарським судом, якщо до скарги (подання) не додано доказів надсилання її копії іншій стороні (сторонам). Частина четверта цієї норми визначає, що після усунення обставин, зазначених у пунктах 1, 2 і 3 частини першої цієї статті, сторона у справі має право повторно подати апеляційну скаргу, а прокурор внести апеляційне подання у загальному порядку.

Таким чином повернення апеляційної скарги оскарженою ухвалою з підстав, зазначених у ст.97 ГПК України, не позбавляє особу, що подала касаційну скаргу, на апеляційне оскарження судового рішення, а реалізація такого права має здійснюватись у відповідності з приписами вказаних норм права.

Крім того, реалізація такого права на апеляційне оскарження судового рішення шляхом, обраним особою що подала касаційну скаргу - Українською державною інноваційною компанією в особі Львівського регіонального відділення, а саме через покладення обов’язку на цю особа судом апеляційної інстанції щодо зобов’язання цієї компанії направити копію апеляційної скарги органу державної виконавчої служби дії якого оскаржуються та надати суду докази про це, через подачу касаційної скарги на ухвалу суду, а не шляхом усунення зазначених судом апеляційної інстанції недоліків з повторним поданням апеляційної скарги, є неефективним, оскільки в силу положень Господарського процесуального кодексу України значно відстрочує терміни перегляду судом оскаржених дій Відділу Державної виконавчої служби Яворівського районного управління юстиції Львівської області, а саме такого перегляду і домагається Українська державна інноваційна компанія в особі Львівського регіонального відділення.

Таким чином обраний спосіб захисту права є не тільки незаконним, а й неефективним, а суд апеляційної інстанції в силу вказаних приписів норм права не зобов’язаний та не має передбачених законом підстав покладати на особу обов’язок направляти копію апеляційної скарги іншим учасникам процесу, а у разі не подання таких доказів суду та, відповідно, невиконання приписів ст.ст.94, 95 ГПК України, з урахуванням ст.129 Конституції України та ст.ст.7, 12 Закону України "Про судоустрій України", зобов’язаний не приймати таку апеляційну скаргу до розгляду і повертати її.

За вказаних обставин ухвала суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, а тому підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 п. 1, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Української державної інноваційної компанії в особі Львівського регіонального відділення залишити без задоволення, а ухвалу Львівського апеляційного господарського суду від 10.12.2007р. у справі №2/1367-30/522 Господарського суду Львівської області –без змін.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

С у д д і Г.М. Мачульський

В.І. Шаргало