ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2008 р.

№ 26/80/07-6/121/07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів: Дерепи В.І. –головуючого (доповідача), Разводової С.С., Стратієнко Л.В.,

за участю представників: позивача –Перкіної В.Ф.,

відповідача –

розглянувши касаційну скаргу ВАТ "Автотехсоюз" на постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 7 лютого 2008 року у справі за позовом ВАТ "Запорізький завод "Перетворювач" до ВАТ "Автотехсоюз" про стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2007 року позивач звернувся з позовом до господарського суду Запорізької області про стягнення з відповідача 407246 грн. боргу, 34719, 27 грн. пені, 34469, 65 грн. інфляційних, 6126, 93 грн. 3% річних, судових витрат, в тому числі 48266 грн. витрат на оплату послуг адвоката.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 25 червня 2007 року (суддя Мисюра Л.С.) в позові відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 7 лютого 2008 року рішення суду скасоване. Позов задоволений. Стягнуто з відповідача на користь позивача 407346 грн. основного боргу, 34719, 27 грн. пені, 34469, 65 грн. втрат від інфляції, 6126,93 грн. 3% річних, 10000 грн. витрат на послуги адвоката, судові витрати.

Не погоджуючись з постановою суду, ВАТ "Автотехсоюз" просить її скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається, що 24 травня 2006 року між сторонами у справі був укладений договір №534/ОБ купівлі-продажу обладнання, за умовами якого позивач зобов'язався передати у власність відповідачу належне позивачу на праві власності обладнання та мережі, а відповідач - прийняти вказане майно та заплатити за нього ціну відповідно до умов даного договору.

Згідно п. 1.2 укладеного договору, відомості про обладнання та мережі, що відчужуються наведені в додатку №1 до договору.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 договору загальна вартість обладнання складає 407347 грн.; ціна за кожну одиницю обладнання наведена у Додатку №1 до договору.

19 червня 2006 року сторони уклали додаткову угоду до договору, якою внесли зміни в пункти 1.3 і 3.1 договору щодо визначення моменту переходу до покупця права власності на придбане за договором майно та терміну протягом якого здійснюється передача обладнання за договором. Також, сторони внесли зміни в пункт 2.4 договору щодо строків оплати і встановили, що оплата вартості обладнання здійснюється покупцем до 15 липня 2006 року.

Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцю), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Як правильно встановлено судом при розгляді справи, вказаний договір купівлі-продажу було укладено сторонами у передбаченому законом порядку та формі досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, тобто з дотриманням всіх вимог діючого законодавства.

Тому, апеляційний господарський суд обгрунтовано скасувавши рішення місцевого суду, правильно визнав безпідставними висновки господарського суду про те, що договір купівлі-продажу обладнання №534/ОБ від 24.05.2006 року між сторонами у справі укладений не був.

Обгрунтованими є, також, висновки апеляційної інстанції і в тому, що позивачем у відповідності до вимог закону було передано спірне майно.

Тому, апеляційний господарський суд правильно вважав, що твердження відповідача про неналежну якість обладнання, яка є предметом договору, може бути предметом спору про якість придбаного майна, але не є підставою звільнення відповідача від виконання зобов’язань щодо проведення покупцем оплати в обумовлений договором термін.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов’язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно ст.549 ЦК України неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

На підставі п.6 ст.231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п.2 ст.551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Як правильно встановлено судом апеляційної інстанції, у визначений договором строк відповідач взяті на себе зобов’язання не виконав, оплату майна відповідно до умов договору не здійснив.

У відповідності до п.5.2 укладеного договору, при порушенні відповідачем умов договору щодо оплати вартості майна до нього мають бути застосовані штрафні санкції у вигляді стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми платежу за кожен день прострочення.

Тому, приймаючи оскаржувану постанову, апеляційний господарський суд дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 34719, 27 грн. пені.

Крім того, обгрунтовано судом стягнуто з відповідача основний борг в розмірі 407346 грн.

Згідно ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі викладеного, апеляційний суд правильно стягнув з відповідача 34469, 65 грн. збитків від інфляції за час прострочення платежу та 3% річних в сумі 6126, 93 грн.

Крім того, суд апеляційної інстанції, враховуючи розумну необхідність судових витрат для даної справи, обмежив розмір витрат на оплату послуг адвоката, що належить відшкодувати позивачеві за рахунок відповідача, стягнувши 10000 грн.

За таких обставин, постанова суду відповідає вимогам закону та обставинам справи, тому підстав для її скасування немає.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 7 лютого 2008 залишити без змін, а касаційну скаргу ВАТ "Автотехсоюз" - без задоволення.

Головуючий, суддя В.Дерепа

Судді С.Разводова

Л.Стратієнко