ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

№

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П.- головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу Контрольно-ревізійного управління в Тернопільській області, м. Тернопіль (далі –КРУ в Тернопільській області)

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.01.2008

зі справи № 7/116-2957

за позовом КРУ в Тернопільській області

до Підгаєцького районного міжгосподарського сільського комунального господарства “Райсількомунгосп”, м. Підгайці Тернопільської області (далі –Господарство)

про стягнення 22 565 грн.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача –Горуна В.З.,

відповідача –не з’яв.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про стягнення з Господарства в доход державного бюджету грошових коштів у сумі 22 565 грн., використаних не за цільовим призначенням.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 25.09.2007 (суддя Стадник М.С.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 15.01.2008 (колегія суддів у складі: Мельник Г.І. –головуючий, судді Новосад Д.Ф. і Михалюк О.В.), в позові відмовлено. У прийнятті зазначених рішення та постанови попередні судові інстанції виходили з необгрунтованості та недоведеності позовних вимог.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України КРУ в Тернопільській області просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного господарського суду з даної справи, та прийняти нове рішення. Скаргу мотивовано неповним з’ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Сторони відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Причиною даного спору зі справи стало питання щодо правомірності стягнення з відповідача в доход державного бюджету 22 565 грн.

У зв’язку з набранням чинності Кодексом адміністративного судочинства України (далі –КАС України) з 01.09.2005 до компетенції адміністративних судів віднесено усі публічно-правові спори, позивачами в яких є особи, на захист прав, свобод та інтересів яких подано адміністративний позов до суб’єкта владних повноважень (статті 2, 3, 17, 50 і 104 названого Кодексу).

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) –це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб’єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до приписів статті 4 КАС України правосуддя в адміністративних справах здійснюється адміністративними судами. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Пункт 4 статті 17 КАС України визначає, що до компетенції адміністративних судів відносяться спори за зверненням суб’єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

Визначення суб’єкта владних повноважень наведено в пункті 7 статті 3 КАС України: це - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб’єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Статус державної контрольно-ревізійної служби в Україні, її функції та правові основи діяльності визначаються Законом України “Про контрольно-ревізійну службу в Україні” (далі –Закон).

Згідно з частиною першою статті 2 Закону головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов’язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у суб’єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому.

Відповідно до статті 4 Закону Державна контрольно-ревізійна служба діє при Міністерстві фінансів України і підпорядковується Міністерству фінансів України. Контрольно-ревізійні управління в Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі підпорядковуються Головному контрольно-ревізійному управлінню України. До складу обласних контрольно-ревізійних управлінь входять контрольно-ревізійні підрозділи (відділи, групи) в районах, містах і районах у містах. Державна контрольно-ревізійна служба координує свою діяльність з місцевими Радами народних депутатів та органами виконавчої влади, фінансовими органами, державною податковою службою, іншими контролюючими органами, органами прокуратури, внутрішніх справ, служби безпеки.

У даному випадку КРУ в Тернопільській області виступає саме як суб’єкт владних повноважень у сфері контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів.

Відповідно до статті 1 Цивільного кодексу України до таких відносин цивільне законодавство не застосовується.

Отже, даний спір є публічно-правовим, а Вищий господарський суд України не має повноважень з касаційного перегляду таких спорів по суті, що знайшло відображення й у постановах Верховного Суду України від 24.01.2006 зі справ №№ 1/5-90, 1/4-89, 1/2-87, 07/296, від 21.02.2006 № 5/334-18/559 та інших.

Розгляд попередніми судовими інстанціями публічно-правового спору в порядку господарського судочинства унеможливив здійснення касаційної перевірки прийнятих ними рішень зі справи в порядку адміністративного судочинства, у зв’язку з чим зазначені судові рішення підлягають скасуванню згідно зі статтею 11110 ГПК України з передачею справи місцевому суду для виконання вимог розділу VІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 14.11.2006 зі справи № 10/153, від 13.02.2007 зі справ № 2-27/1828.1-2006 та № 25/162-06-4457.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Контрольно-ревізійного управління в Тернопільській області задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Тернопільської області від 25.09.2007 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.01.2008 зі справи № 7/116-2957 скасувати.

Справу передати до господарського суду Тернопільської області для розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Б. Львов