ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

08.04.08                                                                                           Справа № 10/220

Львівський апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя                                                            Бонк Т. Б.

судді                                                                                Бойко С. М.

Марко Р. І.

при секретарі Гунька О. П.

за участю представників сторін:

від позивача (скаржника) –Мануляк Ю. В. –начальник юридичного відділу

від відповідача –не з’явився

розглянув апеляційну скаргу Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго», м. Івано-Франківськ № 4-2/08 від 14.01.2008 р.

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 25.12.2007 р.

у справі № 10/220

за позовом           Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго», м. Івано-Франківськ

до відповідача Івано-Франківського коледжу фізичного виховання, м. Івано-Франківськ

про стягнення заборгованості в розмірі 129 118, 57 грн.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 25.12.2007 р. у справі № 10/220 частково задоволено позов ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго», стягнуто з Івано-Франківського коледжу фізичного виховання 4 444, 54 грн. інфляційних нарахувань, 672, 12 грн. 3 % річних, 1 596, 93 грн. пені та 604, 19 грн. витрат по сплаті державного мита та 118 грн. –на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, в частині стягнення 53 705, 38 грн. основної заборгованості провадження припинено, в решті позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що оскільки відповідачем частково, в сумі 53 705, 38 грн., погашено основну заборгованість, провадження в цій частині підлягає припиненню, а також тим, що мешканці гуртожитку коледжу по вул. Дорошенка, 18А є фактичними користувачами гуртожитку та прирівнюються до населення, що мешкає в будинках житлового фонду, а тому відносяться до споживачів категорії «населення», а тому застосування позивачем тарифів для категорії «інші споживачі»при розрахунках за теплову енергію є неправомірним.

У своїй апеляційній скарзі позивач просить дане рішення скасувати частково та прийняти нове, яким стягнути з Івано-Франківського коледжу фізичного виховання 53 605, 34 грн. основної заборгованості, 5 541, 74 грн. пені, 7 170 грн. інфляційних нарахувань, 2 382, 43 грн. 3 % річних та 687 грн. витрат по сплаті державного мита, посилаючись на те, що в додатку № 1 до договору перелічені всі об’єкти відповідача, до яких постачається теплова енергія, в тому числі і гуртожиток по вул. Дорошенка, 18 А, жодних посилань на оплату за користування тепловою енергією мешканцями гуртожитку за іншими тарифами договором не передбачено. Посилаючись на п. 38 Примірного положення про гуртожитки, апелянт зазначає, що плата за комунальні послуги мешканцями гуртожитків навчальних закладів сплачується власнику гуртожитку, а мешканці гуртожитків не відносяться до споживачів категорії «населення». Скаржник також вказує, що формуючи самостійно тарифи та застосовуючи встановлений рівень рентабельності у спірний період, керувався розпорядженням Івано-Франківської обласної державної адміністрації № 533 від 15.08.1996 р. та рішеннями виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 487 від 21.12.1999 р., № 361 від 20.08.2003 р., № 478 від 28.12.2004 р., № 167 від 31.05.2005 р., які не були оскаржені, а тому були чинними і підлягали виконанню.

У заяві № 01-20/71-100 від 14.03.2008 р. відповідач просить залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, зазначаючи, що проведеною 30.10.2007 р. звіркою розрахунків між сторонами зафіксоване сальдо на користь коледжу в сумі 5 214, 61 грн.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення представників сторін у судових засіданнях, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав:

Матеріалами даної справи підтверджено, що між ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (енергопостачальна організація) та Івано-Франківським коледжем фізичного виховання (споживач) 23.12.2002 р. укладено договір № 49 про постачання теплової енергії, відповідно до умов якого енергопостачальна організація зобов’язується постачати споживачу теплову енергію, а споживач зобов’язується своєчасно проводити оплату за використану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором (п. 1.1).

Відповідно до п. 6.3.3 даного договору, розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться в грошовій формі відповідно до встановлених тарифів. Розрахунковим періодом є календарний місяць. Згідно п. 6.3.5, оплата платіжних документів здійснюється споживачем самостійно з платежів поточного розрахункового періоду –в 5-денний термін після дати, зазначеної в платіжному документі, але не пізніше 31 числа розрахункового місяця, а з платежів передоплати – з 1 до 5 числа наступного розрахункового місяця.

Із матеріалів справи вбачається, що тими ж сторонами 07.02.2006 р. укладено договір № 49 про постачання теплової енергії, тобто в новій редакції з розбіжностями, що були врегульовані в судовому порядку господарським судом Івано-Франківської області у справі № 19/61.

У матеріалах справи міститься Акт звірки розрахунків від 30.10.2007 р. за спірний період, згідно якого відповідачем платіжними дорученнями № 851 від 11.10.2007 р., № 897 від 23.10.2007 р. та № 946 від 29.10.2007 р. частково, в сумі 53 705, 38 грн., погашено основну заборгованість.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що суд першої інстанції правомірно припинив провадження в цій частині за п. 1-1 ст. 80 ГПК України, врахувавши також, що дана обставина не заперечується позивачем.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Апеляційна інстанція вважає правомірним та достатньо обґрунтованим зменшення розміру пені судом першої інстанції на 50 %, тобто до 1 596, 93 грн.

Щодо суми 53 605, 34 грн., яка, згідно акту звірки, не визнана відповідачем з огляду на те, що вона нарахована позивачем внаслідок неправомірного застосування завищених тарифів при розрахунках за теплову енергію, спожиту мешканцями гуртожитку відповідача за період з 01.01.2003 р. по 01.01.2007 р., апеляційна інстанція зазначає наступне.

В додатку № 1 до договору № 49 від 23.12.2002 р., гуртожиток коледжу по вул. Дорошенка,18 А вказаний як окремий об’єкт споживання теплової енергії.

Умовами Договору не визначена як істотна умова вартість послуг за діючими на момент укладання договору тарифами. Натомість, п.10.2 цього ж договору передбачено, що енергопостачальна організація самостійно проводить коригування оплати за надані послуги з теплопостачання, виходячи з фактичної вартості, що склалася по фактичних обсягах та витратах.

Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на вказану вище умову договору, на п. 5 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 478 від 28.12.2004 р. у редакції п. 3 рішення виконавчого комітету № 167 від 31.05.2005 р., відповідно до якого позивачу надано право самостійно формувати тарифи на послуги теплопостачання та гарячого водопостачання, що надаються всім споживачам (крім населення), з врахуванням рівня рентабельності, встановленого до економічно обґрунтованих витрат на надання послуг у розмірі 50 %, а також на рішення виконавчого комітету № 487 від 21.12.1999 р., № 361 від 20.08.2003 р. та № 330 від 26.06.2006 р., якими у спірному періоді встановлювались рівень рентабельності та тарифів за ці послуги. Однак, апеляційна інстанція, як і суд першої інстанції, вважає такі мотиви позивача необґрунтованими з огляду на те, що дані обставини та спірні правовідносини вже були предметом дослідження в судах.

Так, при розгляді справи № А-13/238 за позовом Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго»за участі Івано-Франківського коледжу фізичного виховання, як третьої особи на стороні відповідача, судом визнано правомірним рішення адміністративної колегії Івано-Франківського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 30.06.2005 р. у справі № 6.7/1-2004, згідно з яким дії Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго»до завищення тарифів при розрахунках за спожиту теплову енергію мешканцями гуртожитку по вул. Дорошенка,18 А визнані такими, що порушують законодавство про захист економічної конкуренції, позивачу запропоновано повернути коледжу зайво нараховані кошти протягом 2003-2006 рр. по цьому гуртожитку з посиланням на те, що мешканці гуртожитку коледжу відносяться до категорії споживачів «населення»і коледж не повинен сплачувати позивачу за отримані мешканцями гуртожитку послуги плату вищу, ніж ця плата встановлена в обласному центрі (постанова Львівського апеляційного господарського суду від 21.02.2006 р. та ухвала Вищого адміністративного суду України від 27.03.2007 р.) (а. с. 76).

Крім цього, Вищий адміністративний суд України, постановляючи ухвалу від 27.03.2007 р., зазначив, що умова п.10.2 договору обмежує інтереси споживача та є достатньою підставою для застосування до позивача, як суб’єкта природної монополії, штрафних санкцій згідно ч. 2 ст. 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Правомірність доводів відповідача щодо застосування при розрахунках за спожиту енергію мешканцями гуртожитку коледжу тарифів, встановлених в м. Івано-Франківську для категорії «населення», встановлена господарським судом у справі № 19/61 між тими самими сторонами. При розгляді даної справи, господарський суд, відмовляючи Державному міському підприємству «Івано-Франківськтеплокомуненерго»в позові, відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України, не застосував рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 478 від 28.12.2004 р. в редакції п. 3 рішення виконавчого комітету № 167 від 31.05.2005 р., відповідно до якого позивачу надано право самостійно формувати тарифи на послуги теплопостачання та гарячого водопостачання, з посиланням на те, що таке рішення не відповідає законодавству України (постанова Вищого господарського суду України від 12.12.2006 р.) (а. с. 74).

Відповідно до ст. 35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті ж сторони.

Згідно ст.ст.127-131 Житлового кодексу Української РСР, гуртожитки віднесені до житлового фонду та використовуються для тимчасового проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також громадян у період роботи або навчання. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.

Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів Української РСР від 03.06.1986 р. № 208, а саме п. 38, передбачено, що громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування житловою площею і за комунальні послуги за ставками квартирної плати (тарифами), встановленими для будинків державного та громадського житлового фонду.

Отже, мешканці гуртожитку коледжу по вул. Дорошенка, 18А є фактичними користувачами гуртожитку та прирівнюються до населення, що мешкає в будинках житлового фонду, а тому відносяться до споживачів категорії «населення».

Відпуск теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання житлових будинків забезпечується підприємствами комунальної теплоенергетики. Тому, відпуск теплової енергії юридичним особам, на балансі яких знаходяться гуртожитки, відбувається за ціною як для населення (громадянам, що мешкають у гуртожитку), а на всі інші потреби –як для інших категорій споживачів.

У зв’язку із наведеним, застосування позивачем тарифів для категорії «інші споживачі»при розрахунках за теплову енергію, спожиту мешканцями гуртожитку коледжу за період з 01.01.2003 р. по 01.01.2007 р., є неправомірним.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів щодо оплати побутових, комунальних, транспортних та інших послуг, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності відповідної територіальної громади; погодження в установленому порядку цих питань з підприємствами, установами та організаціями, які не належать до комунальної власності.

Рішенням від 20.08.2003 р. № 361 «Про прискорення реформування системами централізованого теплопостачання»виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради встановлені тарифи на послуги теплопостачання та гаряче водовідведення для населення, в тому числі вартість 1 Гкал теплової енергії. До прийняття цього рішення, тарифи на комунальні послуги для населення були затверджені додатком до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 21.12.1999 р. № 487, № 62 від 19.02.2002 р., № 69 від 27.02.2001 р.

Отже, сума зайво нарахованих коштів з урахуванням тарифів для населення, затверджених рішеннями виконавчого комітету міської ради, за спірний період становить 53 605, 34 грн. та підтверджується наявними в матеріалах справи копіями звітів та актів про кількість спожитої теплової енергії мешканцями гуртожитку у 2003-2006 рр., рахунками на оплату коледжем послуг з теплопостачання, а також іншими матеріалами справи.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення 53 605, 34 грн. зайво нарахованих коштів, в зв’язку з чим вимоги щодо стягнення нарахованих на цю суму інфляційних втрат, 3 % річних та пені задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з врахування всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 89, 91, 99, 101 –105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 25.12.2007 р. у справі № 10/220 залишити без змін, апеляційну скаргу ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго», м. Івано-Франківськ – без задоволення.

2.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3.          Матеріали справи повернути на адресу місцевого господарського суду;

Головуючий суддя                                                            Бонк Т. Б.

Суддя                                                                                Бойко С. М.

Суддя                                                                                Марко Р. І.