ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2008 р.

№ А23/154(А17/193 (36/54-06)

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

В. Овечкін –головуючого,

Є. Чернов

В. Цвігун

за участю представників:

Генпрокуратури України

Івченко О.А. –(посв. № 194 від 27.11.2007)

ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України"

Чеменко С.О. –(дор. від 19.03.2008)

розглянув касаційну скаргу

ВАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат"

на постанову

Дніпропетровський апеляційного господарського суду від 06.02.2008

у справі

№ А23/154(А17/193(36/54)-06) господарського суду Дніпропетровської області

за позовом

заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі спеціалізованої ДПІ по роботі з підприємствами гірничо-металургійного комплексу у м. Кривий Ріг

до

ВАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат"

треті особи

Міністерство фінансів України

ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України"

Державне казначейство України

про

звернення стягнення на активи в погашення заборгованості по іноземному кредиту

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 26.04.2007 (суддя: І.Добродняк) в позові про звернення стягнення на активи відповідача на погашення заборгованості по іноземному кредиту, виданого під гарантії Кабінету Міністрів України, відсотків та штрафу відмовлено.

Рішення господарського суду мотивовано тими обставинами, що відповідач оформив свою заборгованість 15 простими векселями датою складення 14.11.2000, які було передано Міністерству фінансів України, що відповідає положенням Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, внаслідок чого припинилося зобов'язання боржника за угодою від 19.07.1996 № 18/01-127 і виникло зобов'язання за векселем. Чинним законодавством не передбачено поновлення зобов'язання під яке було видано вексель. Не реалізоване право особи, яка може вимагати за векселем, не змінює прав та обов'язків особи, зобов'язаної за векселем.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 06.02.2008 (судді: І.Тищик, І.Сизько, Л.Чоха) рішення господарського суду першої інстанції скасовано, позов задоволено, звернено стягнення на активи відповідача на суму 15000000 японських ієн, що становить 648448,5 грн. Стягнуто з відповідача до Державного бюджету України 38250 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постанова апеляційної інстанції мотивована тими обставинами, що відповідачем на ім'я Міністерства фінансів України 14.11.2000 було видано 15 простих векселів на суму 150000000 японських ієн та 02.11.2006 один вексель на суму 237933623, 39 японських ієн, останній було реалізовано на аукціоні відповідно на номінальну вартість реалізованого векселя було зменшено заборгованість відповідача. Решта 15 простих векселів з датою складення 14.11.2000 реалізовані не були, заборгованість відповідача на суму цих векселів зменшена не була. Видача відповідачем простих векселів не припинила його зобов'язання за кредитною угодою від 19.07.1996 № 18/01-127.

При цьому апеляційною інстанцією враховано факт визнання боржником заборгованості та сплати спірної суми до бюджету у повному обсязі, погашення боргу відбулося після прийняття господарським судом рішення у справі.

Позивач в касаційній скарзі просить постанову апеляційної інстанції скасувати.

В обґрунтування своїх доводів скаржник посилається на те, що 27.12.2007 відповідач сплатив заборгованість в повному обсязі, про що надані докази. Крім того, апеляційною інстанцією порушено ст. 49 ГПК України, оскільки сума присудженого до стягнення державного мита не відповідає Постанові Кабінету Міністрів України "Про державне мито".

Вищий господарський суд України у відкритому судовому засіданні дослідив матеріали справи, доводи касаційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено попередніми судовими інстанціями 19.07.1996 між Міністерством фінансів України, Державним експортно-імпортним банком Японії та Криворізьким державним центральним гірничо-збагачувальним комбінатом, правонаступником якого є відповідач, було укладено угоду № 18/01-127 про отримання, умови та порядок обслуговування та погашення кредиту, залученого Укрексімбанком в рамках угоди про надання експортного кредиту для фінансування зовнішньоторговельного контракту від 20.07.1995 укладеного між Криворізьким державним центральним гірничо-збагачувальним комбінатом і фірмою "Сумітомо корпорейшн".

За вказаною угодою відповідачем отримано кредит.

Оскільки у визначений п. 6.1 угоди строк кредит повернуто не було, погашення коштів здійснювало Міністерство фінансів України за рахунок бюджетних коштів.

Відповідно до ст. 35 Закону України "Про державний бюджет України на 1999 рік" Міністерству фінансів України надано право реструктуризувати прострочену заборгованість за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, шляхом укладання з юридичними особами-позичальниками відповідних угод, з терміном погашення заборгованості до трьох років з дня закінчення розрахунків за кредитами.

10.02.1999 між Міністерством фінансів України та відповідачем було укладено угоду про реструктуризацію простроченої заборгованість за кредитною угодою за умовами якої відповідач зобов'язався повернути Міністерству фінансів України суму кредиту та суму пені, нарахованої станом на 05.02.1999.

Умови зазначеної угоди відповідачем виконані не були.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.09.2000 № 1475 "Про проведення відкритих аукціонів з продажу права вимоги за простроченою більше ніж два роки заборгованістю юридичних осіб-резидентів щодо відшкодування витрат Державного бюджету України, пов'язаних з виконанням гарантійних та кредитних зобов'язань Кабінету Міністрів України" дозволено юридичним особам-резидентам, які мають прострочену більше ніж два роки заборгованість перед державою щодо відшкодування витрат Державного бюджету України, пов'язаних з виконанням гарантійних та кредитних зобов'язань Кабінету Міністрів України (далі - боржники), оформлювати її простими векселями за пропозицією Міністерства фінансів.

Відповідачем на ім'я Міністерства фінансів України були видані 15 простих векселів на суму 15000000 японських ієн із датою складення 14.11.2000, та один вексель на суму 237933623,39 японських ієн із датою складення 02.11.2006.

Вексель на суму 237933623,39 японських ієн із датою складення 02.11.2006 було реалізовано на аукціоні, на суму якого відповідно зменшена заборгованість відповідача.

Інші 15 простих векселів на суму 15000000 японських ієн із датою складення 14.11.2000 не продано.

Згідно ч.3 ст.4 Закону України “Про обіг векселів в Україні” умова щодо проведення розрахунків із застосуванням векселів обов'язково відображається у відповідному договорі, який укладається в письмовій формі. У разі видачі (передачі) векселя відповідно до договору припиняються грошові зобов'язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов'язання щодо платежу за векселем

Разом з цим, відповідно до ч.1 ст.4 Закону України “Про обіг векселів в Україні” переказні і прості векселі видаються лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги.

Отже, форма розрахунку не змінює суті і факту боргового зобов’язання.

Таким чином висновок апеляційної інстанції про те, що видача векселів не припинила зобов'язання відповідача за кредитною угодою № 18/01-127 від 19.07.1996 для розрахунку за якою і були видані векселі є правомірним.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення" від 29.12.1976 резолютивна частина рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні і такі, що випливають з встановлених фактичних обставин.

В резолютивній частині постанови апеляційної інстанції зазначено про задоволення позову шляхом звернення стягнення на активи відповідача на суму 15000000 японських ієн, що в перерахунку на національну валюту складає 648448,5 грн.

Разом з тим, апеляційна інстанція дійшла висновку про відсутність підстав для примусового стягнення заборгованості у зв'язку із сплатою спірної суми до бюджету в повному обсязі, що відбулося після прийняття рішення господарським судом першої інстанції у цій справі.

Таким чином, висновок про наявність підстав для задоволення заявленого позову зроблено всупереч власних висновків щодо обставин сплати відповідачем заборгованості.

Отже, господарському суду належить дослідити обставини сплати відповідачем заборгованості, що є предметом спору, надати їм відповідну оцінку та в залежності від встановлених обставин застосувати норми матеріального та процесуального права.

Зважаючи на наведене, касаційна інстанція вважає, що апеляційний господарський суд не встановив дійсних обставин справи, прав і обов’язків учасників спірних правовідносин, що має істотне значення для правильного застосування норм матеріального та процесуального права, а звідси і вирішення даного спору по суті.

Неповне з’ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам призвело до неправильного вирішення спору, що дає підстави для скасування ухвалених у справі судових рішень та передачі справи на новий розгляд.

Касаційна інстанція також не погоджується з висновком апеляційного господарського суду щодо розміру стягнутого державного мита.

Відповідно до частини першої ст. 46 ГПК України державне мито сплачується чи стягується в доход державного бюджету України в порядку і розмірі, встановлених законодавством України.

Згідно з підпунктом "а" пункту 2 статті 3 цього ж Декрету ставка державного мита становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 6 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і не більше 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Неоподатковуваний мінімум становить сума у розмірі 17 грн. відповідно до п. 22.5 ст. 22 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" від 22.05.2003 № 889-IV.

Враховуючи, що предметом спору є заборгованість 15000000 японських ієн, що еквівалентно 648448, 5 грн., судом апеляційної інстанції не було враховано приписів Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито” щодо розміру та порядку обчислення суми державного мита за розгляд справ в господарських судах першої та апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.1117 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Допущені порушення норм процесуального права, що призвело до неповного з’ясування обставин справи, не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції.

Господарський суд при новому розгляді справи повинен вирішити питання щодо розподілу судових витрат у справі відповідно до ст. 49 ГПК України з урахуванням прийнятого рішення.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 06.02.2008 та рішення господарського суду Дніпропетровської області від 26.04.2007 у справі № А23/154(А17/193(36/54)-06) господарського суду Дніпропетровської області скасувати.

Справу передати на новий розгляд господарському суду Дніпропетровської області.

Головуючий                                          В. Овечкін

судді                                          Є. Чернов

В. Цвігун