СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Ухвала

Іменем України

18 березня 2008 року

Справа № 2-11/11126-2007

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Сотула В.В.,

суддів                                                                      Гонтаря В.І.,

Борисової Ю.В.,

секретар судового засідання                     Наконечний О.В.

позивача: Булат Костянтин Миколайович, довіреність № 1550/9/10-0 від 10.02.07, (Державна податкова інспекція у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим);

відповідача: Аметова Ейла Мустафаївна, довіреність № б/н від 10.01.08, (паливно-енергетичний комплекс "Современник") ;

відповідача: не з'явився, (товариства з обмеженою відповідальністю "Леокос");

розглянувши апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим на постанову господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Цикуренко А.С.) від 18 січня 2008 року у справі № 2-11/11126-2007А

за позовом           Державної податкової інспекції у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим (вул. М. Залки, 1/9,Сімферополь,95053)

до паливно-енергетичного комплексу "Современник"

(вул. Київська, 73,Сімферополь,95017)

та товариства з обмеженою відповідальністю "Леокос"

(вул. Кіото, 25,Київ,02125)

про визнання угоди недійсною

ВСТАНОВИВ:

Постановою господарського суду Автономної Республіки Крим від 18 січня 2008 року у справі № 2-11/11126-2007А Державної податкової інспекції у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим відмовлено в задоволенні позову до паливно-енергетичного комплексу "Современник" та товариства з обмеженою відповідальністю "Леокос" про визнання угоди недійсною.

Не погодившись з вказаним судовим актом, Державна податкова інспекція у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим звернулась до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказану постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог.

Заявник апеляційної скарги вважає, що при розгляді адміністративної справи були допущені порушення процесуального закону, а саме статей 159 і 161 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки суд першої інстанції не здійснив ніяких заходів для повного і всебічного розгляду справи, не встановив які фактично відносини мали місце між сторонами при укладенні спірної угоди.

Також сторона вказує на те, що суд не прийняв до уваги той факт, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27.12.2005 у справі № 2-2286/2005 було скасовано в касаційному порядку за процесуальними підставами, тому факти стосовно скасування державної реєстрації та свідоцтва платнику на додану вартість товариства з обмеженою відповідальністю "Леокос", встановлені вищевказаним рішенням, безумовно носять преюдиціальний характер при вирішенні даної адміністративної справи.

Представник товариства з обмеженою відповідальністю "Леокос" в судове засідання не з'явився, про день розгляду справи сторона була повідомлена належним чином, причини неявки судовій колегії не відомі. Враховуючи наведені обставини, судова колегія вважає можливим розглянути апеляційну скаргу за відсутністю товариства з обмеженою відповідальністю "Леокос" на підставі наявних у справі матеріалів, які визнані судом апеляційної інстанції достатніми.

Розглянувши справу у порядку, передбаченому статтею 195 Кодексу адміністративного судочинства України, судова колегія встановила наступне.

За період з 01.01.2005 по 31.12.2005 Державною податковою інспекцією в м.Сімферополі Автономної Республіки Крим була проведена планова комплексна документальна перевірка дотримання паливно - енергетичним комплексом "Современник" вимог податкового та валютного законодавства, про що 21.04.2006 складений відповідний акт № 2760/23-2/24870616 (арк.с 16-19).

При проведенні перевірки податковим органом були встановлені фінансово-господарські взаємовідносини даної особи з товариством з обмеженою відповідальністю “Леокос”, які підтверджуються договором від 14.01.2005р. (арк.с. 6) про постачання паливно-мастильних матеріалів –73,137 тонн бензину А-80, на загальну суму 238498,80 грн. (у тому числі ПДВ 39749,80 грн.); витратною накладною № 55 від 01.03.2005 р.; податковою накладною №49 від 01.03.2005 р. (а.с.4-5). Зазначені обставини не спростовуються позивачем.

06.08.2007 Державна податкова інспекція у м. Сімферополі Автономної Республіки Крим звернулась до господарського суду із адміністративним позовом до паливно-енергетичного комплексу “Современник” і товариства з обмеженою відповідальністю “Леокос” про визнання, на підставі статті 207 ГК України, недійсним договору від 14.01.2005р., укладеного між відповідачами у справі, та стягнення, у порядку статті 208 Господарського кодексу України, з паливно-енергетичного комплексу “Современник” всього отриманого за цією угодою в дохід держави в сумі 238 498,80 грн. (арк.с. 2-3).

Позовні вимоги мотивовані тими обставинами, що спірна угода укладена відповідачами з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, так як товариство з обмеженою відповідальністю “Леокос” було створено без наміру займатися підприємницькою діяльністю.

У підтвердження своїх позовних вимог податкова інспекція посилається на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 27.12.2005 р. у справі №2-2286/2005р., яким з моменту реєстрації (з 12.10.2004 р.) визнані недійсними статут товариства з обмеженою відповідальністю “Леокос” і свідоцтво про державну реєстрацію та свідоцтва про реєстрацію товариства з обмеженою відповідальністю “Леокос” в якості платника податку на добавлену вартість, а також визнано недійсним протокол зборів засновників товариства з обмеженою відповідальністю “Леокос”№1 від 05.10.2004р (арк.с. 9-10).

Судова колегія вважає, що врахувати правовою підставою для задоволення позовних вимог про визнання угоди недійсною статтю 207 Господарського кодексу України, на яку посилається заявник апеляційної скарги не можна , виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 207 ГК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладене учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, чи відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Положення статті 207 ГК України застосовуються з урахуванням того, що правочин, який вчинено з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, порушує публічний порядок, а тому, згідно з частиною першою статті 203, частиною другою статті 215, частиною другою статті 228 ЦК України, є нікчемним.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягало завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, якою із сторін і в якій мірі виконано угоду, а також вину сторін у формі умислу.

Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваної угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження. За відсутності таких повноважень наявність умислу у юридичної особи не може вважатися встановленою.

До відносин з приводу визнання недійсним правочину, що суперечить інтересам держави та суспільства, не можуть бути застосовані за аналогією правила статті 614 ЦК України, яке покладає на порушника зобов’язання обов’язок доводити відсутність своєї вини. Навпаки, позивач повинен надати докази того, що обидва чи один учасник правочину завідомо (умисно) діяли всупереч інтересам держави і суспільства, довести наявність мети, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, та умислу у відповідачів під час укладення договору, кому вони належали і в чому полягали.

Проте, позивач у даній справі обґрунтування вищенаведених положень не навів, належних та допустимих доказів недійсності спірної угоди на підтвердження цього не надав.

Як встановлено судовою колегією, вищезазначене рішення Деснянського районного суду м.Києва від 27.12.2005, на яке посилається позивач, було скасовано апеляційним судом міста Києва. При новому розгляді справи рішення по суті спору прийнято не було, оскільки, на підставі частини 1 статті 205 ЦПК України провадження по справі було закрито у зв’язку з непідсудністю спору суду загальної юрисдикції Ця ухвала суду набрала законної сили 21.02.2007 (арк.с. 57, зворот).

Таким чином, на момент здійснення господарських відносин між відповідачами, а також на час розгляду даної справи, засновницькі документи товариства з обмеженою відповідальністю “Леокос” не були скасовані, статусу юридичної особи товариство не втратило.

У зв’язку з чим, судова колегія критично оцінює довід заявника апеляційної скарги стосовно придання фактам, встановленим рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27.12.2005 у справі №2-2286/2005, преюдиціального значення при вирішенні даної адміністративної справи що обидва чи один учасник правочину завідомо (умисно) діяли всупереч інтересам держави і суспільства, довести наявність мети, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, та умислу у відповідачів під час укладення договору, кому вони належали і в чому полягали.

Також не можуть бути застосовані до паливно-енергетичного комплексу “Современник” санкції за укладення угоди (вчинення господарського зобов’язання) з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, встановлені Господарським кодексом України (далі –ГК України).

Відповідно до частини першої статті 208 ГК України передбачені нею санкції застосовує лише суд. Це правило відповідає статті 41 Конституції України, згідно з якою конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Оскільки зазначені санкції є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то вони належать не до цивільно-правових, а до адміністративно-господарських як такі, що відповідають визначенню, наведеному в частині першій статті 238 ГК України. Тому такі санкції можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених статтею 250 цього Кодексу.

Ця правова позиція викладена в постанові судової колегії в адміністративних справах Верховного Суду України від 25.09.2007 у справі про визнання угод недійсними.

З врахуванням викладеного, судова колегія вважає, що судом першої інстанції дана правильна юридична оцінка обставинам справи, судове рішення відповідає чинному законодавству України і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись статтями 24, 195, 196, 198, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим залишити без задоволення.

Постанову господарського суду Автономної Республіки Крим від 18 січня 2008 року у справі № 2-11/11126-2007А залишити без змін.

Ухвала набирає законну силу з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з моменту проголошення.

Головуючий суддя                                        В.В.Сотула

Судді                                                                      Ю.В. Борисова

В.І. Гонтар