ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"04" квітня 2008 р.

Справа № 22/13-08-205

За позовом Приватного підприємства "ДІАМАНТ";

до відповідача Відкритого акціонерного товариства "ОДЕСАВТОТРАНС";

про зобов'язання укласти договір

Суддя Торчинська Л.О.

Представники:

Від позивача: Авдеєнко В.І. –за довіреністю № б/н від 15.01.2008р., Добровольський А.О. –за довіреністю № б/н від 15.01.2008р.;

Від відповідача: Давідян І.А. –за довіреністю № б/н від 04.04.2008р.;Кірпельський В.В –за довіреністю № б/н від 11.03.2008р.;

СУТЬ СПОРУ: позивач Приватне підприємство "ДІАМАНТ" звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до відповідача Відкритого акціонерного товариства "ОДЕСАВТОТРАНС", в якій просив суд зобов'язати відповідача повернути один екземпляр договору та зобов'язати відповідача укласти договір по наданню послуг і виконанню робіт, пов'язаних з відправленням і прибуттям пасажирів на автобусних маршрутах загального користування з автостанцій і автовокзалу ВАТ «Одесавтотранс»у редакції позивача.

В ході розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та просив суд зобов’язати відповідача повернути один екземпляр належно оформленого договору, визнати договір по наданню послуг і виконанню робіт, пов'язаних з відправленням і прибуттям пасажирів на автобусних маршрутах загального користування з автостанцій і автовокзалу ВАТ «Одесавтотранс»таким, що діє в редакції позивача, за винятком п.п. 3.2, 4.1, 4.3 договору, які стосуються взаємин сторін по реалізації «Автостанцією» квитків. Оскільки реалізація квитків не є послугою по держзамовленню, підпункти 3.2, 4.1, 4.3 договору на підставі п.8 ст. 181 ГПК України з редакції договору виключити, у зв'язку з недосягненням згоди по умовам оплати за послуги з реалізації квитків.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суду задовольнити їх в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві.

Представники відповідача в судове засідання з’явилися, відзив на позов надали, відповідно до якого проти позову заперечували.

В судовому засіданні оголошувалась перерва з 22.02.2008р. по 12.03.2008р., у відповідності до положень ст. 77 ГПК України.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

У позовній заяві позивач зазначає, що останній неодноразово звертався до керівництва ВАТ „Одесавтотранс” із проханням направити проект договору, але відповіді отримано позивачем не було та у зв’язку з необхідністю виконання своїх зобов’язань, позивач направив на адресу відповідача проект договору.

В матеріалах справи знаходиться лист відповідача №674/09 від 29.11.2007р. щодо укладання договору, відповідно до якого відповідачем було надіслано на адресу позивача протокол розбіжностей та примірний екземпляр договору. Цим листом відповідач повідомив позивача, що пропонує узгодити розбіжності, які виникли у п.4.1. щодо запропонованого позивачем зменшення відсотку винагороди ВАТ «Одесавтотранс»за продаж квитків з 13% до 10% від вартості квитка, оскільки викладена умова є економічно недоцільною для ВАТ Одесавтотранс». Щодо п.3.2. в новій редакції Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених Постановою Кабінету Міністрів № 1184 від 26.09.2007 р. (далі –Правила) відсутній п.116 від 29.01.2003 р. № 141, стосовно визначення перевізником кількості квитків, які повинні бути продані автостанцією. Пункт 133 цього ж нормативного акту встановлює, що продаж квитків припиняється за 3 хвилини до відправлення автобуса.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що згідно п. 115 Правил, перевізники відповідно до укладеним договорам здійснюють продаж квитків через автостанції, агентства із продажу квитків та/або самостійно. Таким чином, право реалізації квитків встановлено винятково за перевізником. Отже, право вибору та способу реалізації квитків встановлено відповідно винятково за перевізником.

Але, це твердження позивача не може бути прийнято судом до уваги, оскільки пунктом 114 Правил встановлено, що перевізник укладає з автостанцією договір про надання послуг автостанцією, яким визначаються перелік та обсяги послуг, їх вартість і порядок проведення розрахунків. Примірну форму договору затверджує Мінтрансзв'язку. Порядок розрахунку вартості послуг, що надаються автостанцією перевізникові, визначає Мінтрансзв'язку.

Згідно п. 115 Правил, перевізники відповідно до укладених договорів здійснюють продаж квитків через автостанції, агентства з продажу квитків та/або самостійно. Примірну форму договору про продаж квитків затверджує Мінтрансзв'язку. Продаж квитків може здійснюватися водієм автобусу в разі відсутності у населеному пункті автостанції або агентства з продажу квитків, а також після закриття квитково-касової відомості на автостанції. Продаж квитків здійснюється за маршрутом прямування та у зворотному напрямку, якщо це передбачено в договорі про продаж квитків. У разі продажу квитків через агентство або перевізником самостійно частину автостанційного збору перевізник перераховує автостанції, на якій пасажир повинен здійснити посадку.

Відповідно до п. 116 Правил за надання обов'язкових послуг, передбачених статтею 36 Закону України "Про автомобільний транспорт", з пасажира справляється автостанційний збір, що входить у вартість квитка. Розмір автостанційного збору визначається власником автостанції за погодженням з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими держадміністраціями, на території яких розташована автостанція. Порядок визначення розміру автостанційного збору затверджує Мінтрансзв'язку.

Оцінивши докази, що мають значення для справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

За змістом ч. 3 ст. 184 ГК України укладення господарських договорів на основі типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування типового договору.

Відповідно до ч. 2. ст. 179 ГК України Кабінет Міністрів України, уповноважені ним органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб’єктам господарювання орієнтовані умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках –затверджувати типові договори.

Укладення господарського договору є обов’язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов’язком для суб’єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов’язковості укладення договору для певних категорій суб’єктів господарювання чи органів державної влади або органів господарювання (ч. 3 ст. 179 ГК України).

Частиною 4 ст. 179 ГК України передбачено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству а також на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Згідно ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За змістом ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Згідно положень ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст.ст.4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно зі ст.ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Наявність інших підстав, передбачених ст. 187 ГК України, для зобов`язання відповідача в судовому порядку укласти договір позивачем суду не доведена та не обґрунтована нормами матеріального права.

Отже, Керуючись ст.ст.82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Рішення суду набуває законної сили в порядку ст.85 ГПК України.

Рішення підписано 09.04.2008р.

Суддя                                                                                                     Л.О. Торчинська