ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.05.2008 Справа № 13/191-ПД-08

Господарський суд Херсонської області у складі судді Закуріна М. К. при секретарі Фінаровій ОЛ.., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Україна"

до Каховського бюро технічної інвентаризації

про визнання дійсними договорів купівлі-продажу, визнання права власності на майно та зобов’язання відповідача до реєстрації права власності,

за участі представників:

позивача –Симонової Л.О. (представника за дорученням), Дякова С.М. (директора),

відповідача –не з’явився,

в с т а н о в и в:

Відповідно до позовної заяви позовні вимоги ґрунтуються на невизнанні відповідачем права власності позивача на спірне майно, у зв’язку з чим позивач вважає, що на підставі статті 220 Цивільного кодексу України може пред’явити позов про визнання договорів купівлі-продажу дійсними та визнання його права власності на придбане за цими договорами майно.

Відповідачем зазначені вимоги визнаються та він клопоче про розгляд справи без його участі.

Крім викладеного з матеріалів справи слідує, що 4 лютого 2003 року між відкритим акціонерним товариством „Великолепетихське РТП” та товариством з обмеженою відповідальністю агрофірмою „Україна” укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого акціонерне товариство зобов’язалось передати товариству з обмеженою відповідальністю майно: 1) будівлю технічного обслуговування, майстерню, силову, електропідстанцію, артезіанську свердловину, пункт механічної заправки, прибудову до авто гаражу, які знаходяться за адресою Херсонська область, в. Лепетиха, вул. Калова, 23-а; 2) свинарник, за адресою: Херсонська область, Великолепетихський район, с. Мала Лепетиха; 3) машини та обладнання; сільськогосподарську техніку; 4) транспортні засоби.

Поряд з цим між названими особами укладено 13 червня 2005 року договір купівлі-продажу, за яким акціонерне товариство зобов’язалось передати будівлю майстерні, котельню, секцію для зберігання аміаку в с. Рубанівка.

Між названими сторонами також укладено договори купівлі-продажу № 1, № 2, № 3, № 4 від 15 листопада 2004 року, за змістом яких позивач придбав у акціонерного товариства контрольно-пропускний пункт, туалет, літній навіс, дорогу, мийку автомашин, сарай металевий, 2 свинарника, зерносклад, 2 будинки скотоводів, будівлю вісової без зазначення їх адреси.

За змістом статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Крім того, за частиною 2 статті 220 того ж Кодексу якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

З викладеної правової норми слідує, що сторона угоди може звернутися до суду про визнання угоди дійсною, і при цьому таке звернення з позовними вимогами буде спрямоване до особи, яка ухиляється від нотаріального посвідчення такого договору купівлі-продажу.

В даному випадку, позивач спрямував свої вимоги до бюро технічної інвентаризації, яке не є стороною угоди, а тому не несе відповідальності за її дійсність. А крім того, позивачем пред’явлено вимоги про визнання дійсним договору від 4 лютого 2003 року, хоча за ЦК УРСР в той час не вимагалося нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна.

Що стосується вимог позивача про визнання за ним права власності судом констатується, що у відповідності до положень статті 392 ЦК України власник може пред’явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право. В той же час відповідач не висловлював своїх заперечень щодо права власності позивача на придбане майно, у зв’язку з чим судом слід дійти до висновку про недоведеність наявності спору між сторонами щодо права власності, а тому позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Позивачем заявлено також вимоги про зобов’язання відповідача до реєстрації права власності на придбане майно.

З цього приводу суд зазначає, що згідно до статті 182 Цивільного кодексу України об’єкти нерухомості підлягають обов’язковій державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов’язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

В свою чергу, статтею 17 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень” саме на відповідача покладено обов’язок щодо реєстрації права власності на нерухоме майно, а за пунктом 1.3. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.02 № 7/5 державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць.

Зокрема, відносини, пов’язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулюються нормами Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень”.

Так, відповідно до статті 1 цього Закону державною реєстрацією є –офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно до пункту 5 Розділу V „Прикінцеві положення” Закону до створення єдиної системи органів державної реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру в у складі державного земельного кадастру реєстрація об’єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації.

Вказане свідчить, що бюро технічної інвентаризації на основі законодавства делеговані владні повноваження у сфері суспільних правовідносин, пов’язаних зі здійсненням від імені держави дій щодо реєстрації прав власності на нерухоме майно.

Згідно до пункту 2 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно для реєстрації виникнення, існування, припинення прав власності на нерухоме майно та оформлення прав власності на нерухоме майно до БТІ разом із заявою про реєстрацію прав власності подаються правовстановлювальні документи (додаток 1), їх копії (нотаріально засвідчені), а також інші документи, що визначені цим Положенням.

Поряд з цим, відповідно до пункту 3 Тимчасового положення встановлено порядок прийняття рішення реєстратором прав щодо самої реєстрації права власності.

Так, з моменту прийняття заяви розпочинається розгляд реєстратором заяви та доданих до неї документів. Реєстратор: установлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на об’єкт нерухомості, інших підстав для відмови в реєстрації прав; перевіряє угоди, які відповідно до чинного законодавства України не були нотаріально посвідчені; приймає рішення про реєстрацію прав власності чи про відмову в реєстрації прав власності; видає витяги з Реєстру прав або відмовляє у наданні таких витягів.

У реєстрації прав на нерухоме майно може бути відмовлено, якщо: заявлене право не є таким, що підлягає реєстрації відповідно до цього Положення; об’єкт нерухомого майна розташований на території, реєстрацію прав власності на якій здійснює інше БТІ; із заявою про реєстрацію прав власності на нерухоме майно звернулась особа, яка не може бути заявником відповідно до цього Положення; подані документи не відповідають вимогам, установленим цим Положенням та іншими актами чинного законодавства України, або не дають змоги установити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства; заявлене право вже зареєстроване; не проведено інвентаризаційних робіт або вони проведені не тим БТІ, яке здійснює реєстрацію прав власності на нерухоме майно; право власності на нерухоме майно виникло на підставі договорів відчуження, за наявності інформації про накладення арешту на відчуження об'єктів нерухомого майна з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна; право власності на нерухоме майно, що перебуває у податковій заставі, виникло без дотримання встановленого порядку відчуження; відчуження нерухомого майна відбулося без отримання витягу з Реєстру прав або строк його дії закінчився; не проведено первинної реєстрації прав власності; при укладенні угод між юридичними особами, які нотаріально не посвідчені, не надано правовстановлювальний документ попереднього власника.

Реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності чинному законодавству України і пред’явленим правовстановлювальним документам.

Після прийняття рішення реєстратором та внесення запису до Реєстру прав на правовстановлювальних документах робиться відмітка (штамп) про реєстрацію відповідних прав (додаток 7), видається витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, який є невід’ємною частиною правовстановлювального документа.

Як слідує з викладеного, реєстратором може бути відмовлено в реєстрації права власності лише у визначених випадках, серед яких відсутність правовстановлювального документу власника майна.

Безпосередньо перелік таких документів передбачено додатком № 1 до Тимчасового положення, а саме правовстановлювальними документами є: 1) договори купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання, угоди про розподіл спадкового майна, про розподіл спільного майна подружжя, посвідчені державними та приватними нотаріусами; 2) свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, що видаються державними та приватними нотаріусами; 3) свідоцтва про право на спадщину, видані державними нотаріусами; 4) свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, видані державними та приватними нотаріусами; 5) свідоцтва про придбання об’єктів нерухомого майна на аукціонах з реалізації заставленого майна, видані державними та приватними нотаріусами; 6) свідоцтва про право власності на об'єкти нерухомого майна, видані органами місцевого самоврядування та місцевими державними адміністраціями; 7) свідоцтва про право власності, видані органами приватизації наймачам квартир у державному житловому фонді; 8) свідоцтва про право на спадщину та свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, оформлені консульськими установами України; 9) договори відчуження нерухомого майна, які не підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню; 10) рішення судів, третейських судів про визнання права власності на об’єкти нерухомого майна та про встановлення факту права власності на об'єкти нерухомого майна; 11) акти про денаціоналізацію (демуніципалізацію) будівель; 12) витяг із нотаріально посвідченого договору, укладеного між житлово-будівельним кооперативом або членом цього кооперативу і місцевими органами виконавчої влади, про безстрокове користування відведеною земельною ділянкою і про будівництво багатоквартирного будинку з правом власності на окрему квартиру, за наявності акта про прийняття будинку в експлуатацію; 13) рішення товариського суду про розподіл майна колишнього колгоспного двору; 14) мирова угода, затверджена ухвалою суду; 15) накази засновників відкритих акціонерних товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), з додатком - переліком об'єктів нерухомого майна про передачу у власність цих об'єктів акціонерним товариствам та акт приймання-передавання зазначеного майна, підписаний у встановленому порядку; 16) дублікати правовстановлювальних документів, видані державними та приватними нотаріусами, органами приватизації, копії архівних документів, видані державними архівами; 17) свідоцтва про право власності на нерухоме майно загальносоюзних творчих спілок колишнього СРСР, які видаються Фондом державного майна; 18) свідоцтва про право власності, видані Державним управлінням справами, на житлові та нежитлові об’єкти суб'єктам, що беруть участь разом з Державним управлінням справами в будівництві нового житла.

Таким чином, лише нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна (або договір, визнаний судом дійсним) є правовстановлювальним документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація права власності на нерухоме майно. Проте, позивачем не надано відповідачу такого договору, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

У зв’язку з тим, що в задоволенні позовних вимог відмовлено сплачене державне мито і витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на позивача.

На підставі вказаних правових норм і керуючись статтями 82-85, 44, 49 ГПК України,

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Дата підпису рішення –12 травня 2008 року.

Суддя М.К. Закурін