ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2008 р.

№ 14/354-07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді

Кривди Д.С. –(доповідача у справі),

суддів:

Жаботиної Г.В.,

Уліцького А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Відкритого акціонерного товариства “Нікопольський завод феросплавів”

на постанову

Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 17.03.2008

у справі

№14/354-07 господарського суду Дніпропетровської області

за позовом

Відкритого акціонерного товариства “Нікопольський завод феросплавів”

до

1)          ТОВ “Асканія ЛТД”

2)          ТОВ “Углесервіс”

про

стягнення суми,

за участю представників сторін від:

позивача:

Переяславська М.В. –за довіреністю від 29.01.2007р.

відповідачів:

не з’явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2007р. (суддя Панна С.П.), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 17.03.2008р. (судді Герасименко І.М. –головуючий, Прудніков В.В., Ясир Л.О.), в позові про стягнення вартості недостачі в сумі 1654,67грн. відмовлено.

Позивач в касаційній скарзі просить скасувати рішення і постанову та передати справу на новий розгляд. Обґрунтовуючи свої вимоги скаржник зауважує на невірному застосуванні судом апеляційної інстанції Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю, оскільки її положення застосовуються у випадках, коли обов’язковими правилами та стандартами не встановлено інше.

Колегія суддів, перевіривши наявні матеріали (фактичні обставини) справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представника позивача, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 06.07.2006р. між позивачем та ТОВ “Асканія ЛТД” було укладено договір поставки №2946, за умовами якого відповідач-1 зобов’язався передати у власність, а позивач –прийняти та оплатити продукцію, в асортименті, за цінами і в кількості, зазначених у специфікаціях.

На виконання умов договору відповідачем-2 02.09.2006р. на адресу позивача був відвантажений вагон №63806327 з антрацитом. Після переваження вантажів було виявлено невідповідність фактичної ваги –брутто одержаного вантажу стосовно ваги –брутто, зазначеної в залізничних накладних, недостача склала 4,4 тонн, про що складено акти №4282/1 від 02.09.2006 р. та №482/2 від 03.09.2006р.

Суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що вказані акти приймання не можуть бути доказом нестачі продукції, оскільки прийомку продукції позивачем здійснено з порушенням вимог Інструкції № П-6.

Майнові зобов’язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. Згідно зі статтею 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов’язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов’язкові умови договору відповідно до законодавства. Приписами статті 627 Цивільного кодексу України унормовано, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Статями 628, 629 цього Кодексу визначено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов’язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов’язковим для виконання.

Пунктом 4.2 договору сторони передбачили проведення приймання товару за кількістю відповідно до вимог Інструкції П-6. Порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення за кількістю встановлений Інструкцією про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю, затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15 червня 1965 року № П-6, яка містить перелік документів-доказів, які є підставою для покладення на відправника відповідальності за втрату, псування, пошкодження або нестачу вантажу. Пунктом 14 Інструкції П-6 встановлено порядок перевірки ваги нетто, згідно з якою, при неможливості перевантаження продукції без тари, визначення ваги нетто здійснюється шляхом перевірки ваги брутто в момент отримання продукції і ваги тари після звільнення її з-під продукції. Результати перевірки оформляються актами. Акт про вагу тари має бути складений не пізніше 10 днів після її звільнення, а про вагу тари з-під вологої продукції негайно після звільнення тари з-під продукції, якщо інші терміни не встановлені особливими умовами постачання або договором. В акті про результати перевірки ваги тари вказується також вага нетто продукції, визначеної шляхом віднімання з ваги брутто ваги тари. Визначення ваги нетто шляхом відрахування ваги тари із ваги брутто за даними, зазначеними в транспортних документах, без перевірки фактичної ваги брутто і ваги тари не допускається.

Як встановлено судами, позивач, у порушення вказаних вимог, акт про вагу тари не склав, що є порушенням умов пункту 14 Інструкції П-6. З акту приймання продукції не вбачається, що позивач визначив вагу нетто вантажу визначеним названою Інструкцією способом.

Окрім того, судами встановлено, що позивач, не надав доказів того, що він належним чином відповідно до пункту 17 Інструкції П-6 викликав представників відповідачів для участі у прийманні продукції за кількістю.

Таким чином, рішення судів ґрунтується на невідповідності наданих позивачем документів про прийомку продукції обов'язковим вимогам Інструкції П-6, що виключає можливість їх застосування як належних та допустимих доказів нестачі у даній справі.

В касаційній скарзі позивач посилається на те, що Інструкція П-6 застосовується у випадках, коли обов’язковими правилами не встановлено іншого порядку приймання продукції. У даному випадку, такими правилами, на думку скаржника, є Правила видачі вантажів, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000р. № 644, згідно пункту 22 яких, перевірка маси вантажу на станції призначення провадиться, як правило, таким саме способом, яким цю масу було визначено на станції відправлення.

Колегія суддів вважає такі доводи скаржника помилковими, оскільки при укладенні договору поставки №2946 від 06.07.2006р. сторонами визначені умови приймання продукції згідно Інструкції П-6, пункт 14 якої передбачає обов’язковість складання акта про вагу тари.

Правила видачі та приймання вантажів до перевезення, на які посилається скаржник, не мають імперативного характеру, тобто лише допускають можливість визначення маси тари, в окремих випадках, за трафаретом на вагоні.

Таким чином, всупереч приписам статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу, позивач не довів належними та допустимими доказами обставин, за яких на відповідачів може бути покладено відповідальність відповідно до поданого позову. Як свідчать матеріали справи та встановлено судами, саме позивач не дотримався обумовленого договором поставки порядку приймання продукції за кількістю, чим позбавив себе можливості надати суду докази, що мали засвідчити наявність недостачі вантажу.

Згідно імперативних вимог ст.ст. 111-5, 111-7 ГПК України касаційна інстанція перевіряє на підставі вже встановлених фактичних обставин справи лише застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права. При цьому касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що були встановлені у рішенні суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги зводяться до оцінки доказів та переоцінки обставин справи, що суперечить вимогам статті 111-7 Господарського процесуального кодексу України.

За таких обставин, переглянута у справі постанова апеляційного господарського суду відповідає приписам чинного законодавства, а доводи касаційної скарги визнаються непереконливими.

Керуючись ст.ст. 111-5, 111-7, 111-8, п.1 ч.1 ст. 111-9, ст. 111-11 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 17.03.2008 року у справі №14/354-07 залишити без змін, а касаційну скаргу –без задоволення.

Головуючий суддя                                                                      Д.Кривда

Судді                                                                                 Г.Жаботина

А.Уліцький