ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2008 р.

№ 17/93

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Грейц К.В.,

суддів :

Бакуліної С.В.,

Рогач Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скарги

КП “Донецькміськводоканал”

на постанову

від 22.01.2008 року Донецького апеляційного

господарського суду

у справі

№ 17/93

господарського суду

Донецької області

за позовом

ВАТ “Донвуглеводоканал”

до

КП “Донецькміськводоканал”

про

стягнення 796 776,99 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники :

від позивача:

не з’явились

від відповідача:

Гнатюк О.І. (довіреність від 05.01.2007р. № 09/43)

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Донецької області (головуючий суддя Новікова Р.Г, судді –Мєзенцев Є.І., Морщагіна Н.С.) від 10.12.2007 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду (головуючий суддя –Скакун О.А., судді –Колядко Т.М., Мирошниченко С.В.) від 22.01.2008 року, у справі № 17/93 позов задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача суму боргу за надані транспортні послуги в розмірі 9 262,73 грн., 13 845,49 грн. 3% річних за період з 14.08.2004 року по 23.05.2005 року, суму інфляційної складової в розмірі 87 698,51 грн. за період з вересеня 2004 року по квітень 2005 року; стягнуто з відповідача на користь позивача витрати по сплаті державного мита в розмірі 1 700,00 грн., 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу; припинено провадження у справі в частині стягнення суми боргу за надані транспортні послуги в розмірі 700 716,34 грн.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Донецького апеляційного господарського суду від 22.01.2008 року та справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст.11, 14, 204, 530, 601 ЦК України, ст.203 ГК України, ст.ст.43, 80, 101 ГПК України.

Відзиву на касаційну скаргу позивач не надіслав.

Заслухавши пояснення по касаційній скарзі представника відповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в рішенні місцевого господарського суду та постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Товариство звернулось до господарського суду з остаточними позовними вимогами про стягнення з Підприємства заборгованості за надані транспортні послуги в сумі 709 979,07 грн., інфляційної складової 87 698,51 грн. та 3% річних в розмірі 13 845,49 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на порушення відповідачем норм статті 526 Цивільного кодексу України в частині несплати наданих транспортних послуг, надання яких підтверджується зведеними актами виконаних робіт з транспортного обслуговування за І, ІІ, IІІ декади липня 2004 року - лютого 2005 pоку; розрахунками вартості наданих послуг за I, II, III декади липня 2004 року - лютого 2005 pоку; рахунками, листами та іншими доказами.

Як зазначає позивач, за домовленістю між сторонами відповідачеві надавались транспортні послуги, які в силу статті 526 Цивільного кодексу України мали сплачуватись в повному обсязі. Внаслідок цього, за період з липня (частково) по листопад 2004 року включно та січень-лютий 2005 року утворилась заборгованість в розмірі 709 979,07 грн.

На підставі положень статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував 3% річних та інфляційні втрати.

Суди дійшли висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що договір у письмовій формі сторонами укладений не був, а права та обов’язки виникли у них безпосередньо із вчинення взаємних правочинів.

Згідно до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов’язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов’язки.

Відповідно зі ст.14 Цивільного кодексу України цивільні обов’язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов’язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до положень частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків.

Суди дійшли висновку, що у даному випадку такими діями, спрямованими на набуття цивільних прав та обов’язків, є надання позивачем транспортних (з водієм) послуг відповідачу та дії останнього, які свідчать про їх прийняттю та часткову оплату.

Так, на адресу відповідача супровідними листами №02/1972 від 06.08.2004р., №02/1985 від 11.08.2004р., №02/1986 від 11.08.2004р., №02/2083 від 14.09.2004р., №02/2084 від 14.09.2004р., №02/2085 від 14.09.2004р., №06/2095 від 22.09.2004р., №06/2135 від 01.10.2004р., №06/2155 від 11.10.2004р., №06/2197 від 21.10.2004р., №06/2272 від 11.11.2004р., №06/2271 від 11.11.2004р., №06/2342 від 30.11.2004р., №06/2364 від 06.12.2004р., №06/2341 від 30.11.2004р., від 15.02.2005р., №06/169 від 03.03.2005р., №06/168 від 03.03.2005р., №06/167 від 03.03.2005р. направлялись зведені акти виконаних робіт з транспортного обслуговування за І, II, III декади липня 2004р. - лютого 2005р.; розрахунки вартості наданих послуг за І, II, III декади липня 2004р. - лютого 2005р.; подорожні листи легкового автомобілю за І, II, III декади липня 2004р. - лютого 2005р.; рахунки. Про отримання відповідачем вказаної документації свідчать відомості про вхідний номер та дату отримання на штампі КП “Донецькміськводоканал”, який міститься на супровідних листах, повідомлення про вручення поштового відправлення (у разі відправлення супровідних листів разом із документами поштою), фіскальний чек про відправлення поштової кореспонденції.

Отже, факт надання транспортних послуг позивачем відповідачу підтверджений матеріалами справи та не спростований відповідачем.

Згідно ст.526 ЦК України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Виконання свого обов’язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов’язку, є зустрічним виконанням зобов’язання. При зустрічному виконанні зобов’язання сторони повинні виконувати свої обов’язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов’язання або звичаїв ділового обороту (ст.538 ЦК України).

Враховуючи викладене, суди дійшли правильного висновку, що позивачем доведено суму боргу за надані відповідачу транспортні послуги за період з липня 2004 року по листопад 2004 року включно, січень 2005 року (частково), лютий 2005 року в розмірі 709 979,07 грн.

Судом припинено провадження по справі за відсутністю предмету спору, оскільки встановлено, що відповідачем було погашено суму боргу в розмірі 700 716,34 грн. шляхом проведення зарахування зустрічних вимог.

В частині припинення провадження по справі позивачем судові акти не оскаржені. В касаційній скарзі відсутні доводи щодо непогодження з ухваленими по справі судовими актами щодо припинення провадження по справі, тому колегія суддів не перевіряє законність судових рішень в цій частині.

Касаційна інстанція вважає помилковими доводи касаційної скарги, що судами безпідставно не була застосована до спірних правовідносин ст.530 Цивільного кодексу України.

Оскільки факт надання послуг доведений належними доказами, відповідач, повинен був своєчасно оплачувати ці послуги, як встановлено ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України. Тому судова колегія не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин норм ст.530 Цивільного кодексу України з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов’язку не встановлений або визначений моментом пред’явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов’язок у семиденний строк від дня пред’явлення вимоги, якщо обов’язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

В касаційній скарзі відповідачем правило ч.2 ст.530 ЦК України невиправдано розширене. Тим часом, воно може застосовуватись лише у двох випадках: 1) до зобов’язань, що ґрунтуються на односторонніх договорах, строк виконання яких не визначено; 2) до зобов’язань, що ґрунтуються на двосторонніх договорах, в яких строк виконання не визначено, - лише щодо боржника, до якого раніше пред’явлена вимога про виконання. В інших випадках ч.2 ст.530 ЦК України застосовуватись не повинна, оскільки строк виконання взаємних зустрічних зобов’язань визначено ч.2 ст.538 ЦК України. В даній справі судом було встановлено, що договір сторін укладено не було і права і обов’язки виникли безпосередньо із взаємних правочинів сторін, а саме надання послуг позивачем відповідачу та часткової сплати останнім вартості наданих послуг. Отже, згідно правила ч.2 ст.538 ЦК України у відповідача обов’язок сплатити вартість наданих послуг виникає з моменту складання сторонами актів-рахунків, які маються в матеріалах справи.

Доводи стосовно зарахування суми більшої ніж встановлено судом є фактичною переоцінкою зібраних по справі доказів та посиланням на недоведеність встановлених судом обставин справи, на що заборонено посилатися в касаційній скарзі. Крім того, посилаючись на зарахування суми 672 703,30 грн. та 28 013,04 грн., що разом становить 700 716,34 грн. і різниця,відповідно становить суму стягнуту судом –9 262,73 грн. (709976,07 грн. –700 716,34 грн.), відповідач без посилань на докази стверджує про сплату ним шляхом зарахування суми 914 174,81 грн., що не підтверджується матеріалами справи та встановленими судами на їх підставі обставинами.

Позивачем правомірно нараховані а судами стягнуті з відповідача на користь позивача три проценти річних та інфляційні збитки на підставі ст.625 ЦК України. При цьому те, чи існувала основна заборгованість на момент пред’явлення позову, не має значення, оскільки до відповідальності боржник притягається за певний період порушення зобов’язання в межах встановленого строку позовної давності.

Беручи до уваги все наведене та вимоги чинного законодавства в їх сукупності, колегія суддів не вбачає підстав для скасування постанови Донецького апеляційного господарського суду.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1118, п.1 ч.1 ст.1119, ст. 11111, 11113 ГПК України, Вищий господарський суд України ,-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу КП “Донецькміськводоканал” від 12.02.2007 року №09/699 на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 22.01.2008 року у справі № 17/93 залишити без задоволення, а постанову Донецького апеляційного господарського суду від 22.01.2008 року у справі № 17/93 –без змін.

Головуючий-суддя

К.Грейц

С у д д і

С.Бакуліна

Л.Рогач