ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.03.2008 Справа № 46/56-2/105-07

Господарський суд Херсонської області у складі судді Ємленінової З.І. при секретарі Сокуренко Л.І., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Державного комітету України з державного матеріального резерву м.Київ

до відкритого акціонерного товариства "Сірогозький комбінат хлібопродуктів" с.Сірогози Нижньосірогозького району Херсонської області

про повернення матеріальних цінностей, стягнення 2.252.446грн.81коп. штрафу

та 501.585грн.96коп. пені

за участю прокурора відділу представництв облпрокуратури Мяло Н.В.

та представників сторін:

від позивача - не з'явився

від відповідача – уповноважена особа Молчанов П.В.

Державний комітет України з державного матеріального резерву (позивач по справі) звернувся з позовом до відкритого акціонерного товариства "Сірогозький комбінат хлібопродуктів" (відповідач) про стягнення самовільно відчужених матеріальних цінностей державного резерву та сплату штрафних санкцій в сумі 2 300 519грн.58 коп.

В наступному позивач відповідно до ст. 22 ГПК України уточнив позивні вимоги та просить суд винести рішення, яким зобов'язати відповідача повернути позивачу матеріальні цінності держрезерву, а саме: пшеницю 3 класу - 499,9 тон, 4 класу - 121,637 тон, 5 класу - 191,355 тон, 6 класу - 2 881,585 тон, ячменя 3 класу - 139,968 тон, просо 3 класу - 45,4 тон, насіння соняшнику - 39,864 тон, посилаючись на те, що зазначена продукція була самовільно відчужена відповідачем. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на користь Державного бюджету України штраф в розмірі 100% вартості матеріальних цінностей, що становить 2 252 446грн.81коп., та пеню за період з 17.11.2005 року по 13.02.2007 року в розмірі 501 585грн.96коп.

Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що він згідно з Указом Президента України від 07.08.2001 № 603/2001 є правонаступником Державного агентства з управління державним матеріальним резервом України, яке було утворено на базі Державного комітету по матеріальних резервах згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2000 № 1041.

На відповідальному зберіганні відповідача знаходилися матеріальні цінності державного матеріального резерву, які є державною власністю та перебувають в оперативному управлінні позивача. Як на факт знаходження на відповідальному зберіганні у відповідача матеріальних цінностей державного резерву, позивач посилається на рішення господарського суду м.Києва та приймальні акти по формі р-16, які відповідно до статті 937 ЦК України вважає зберігальними зобов’язаннями.

Позивач вважає, що факт передачі на зберігання відповідачу матеріальних цінностей державного матеріального резерву, а також те, що між сторонами по справі виникли правовідносини по зберіганню цього майна, встановлені рішеннями господарського суду м. Києва у справах №31/179-42/142 та №31/452, що відповідно до ст. 35 ГПК України не потребує доказування та зазначає, що відповідач самовільно здійснив відчуження матеріальних цінностей державного резерву, що суперечить вимогам Закону України «Про державний матеріальний резерв».

Факт незабезпечення збереження матеріальних цінностей державного резерву, на думку позивача, свідчать про неналежне виконання відповідачем зобов'язань, передбачених ст.ст.936, 942, 949 Цивільного Кодексу України та ст.11 Закону України "Про державний матеріальний резерв", тому згідно п.10 ст.14 Закону України "Про державний матеріальний резерв" він зобов'язаний сплатити штраф у розмірі 100% вартості виходячи з ринкової ціни продукції на день виявлення факту відсутності (самовільного відчуження), а також пеню яка обчислюється з вартості матеріальних цінностей, виходячи з подвійної облікової ставки Національного банку України.

В судових засіданнях позовні вимоги позивачем підтримані в повному розмірі.

Відповідач позов не визнає, обгрунтовуючи свої заперечення відсутністю між сторонами договірних зобов'язань та недоведеність позивачем того, що відповідачу передавалося зерно, яке має статус державного матеріального резерву. Він зазначає, що рішенням господарського суду м. Києва по справі №31/141 від 31.05.2002року визнано недійсним договір відповідального зберігання, укладений між сторонами 01.08.1999року, що свідчить про відсутність між сторонами правовідносин відповідального зберігання. Будь-яких передбачених законом доказів розміщення у відповідача матеріальних цінностей, які мають статус державного матеріального резерву позивач не надав, а рішеннями господарського суду м.Києва від 23.05.2006року у справі 31/179-42/142 та від 21.01.2003року №31/452 не зазначено асортимент та кількість матеріальних цінностей за зберігання яких з позивача стягнено витрати за зберігання. До того ж зазначені рішення прийняті після визнання договору відповідального зберігання недійсним, тобто вони не грунтуються на договірних зобов'язаннях сторін.

Крім того він зазначає, що здійснив не самовільне відчуження зерна, а задовольнив, як кредитор, за рахунок зерна свої грошові (майнові) вимоги, підтверджені рішеннями суду, що є притриманням, як одним із видів забезпечення зобов'язання та не заборонено вимогами закону .

Усне клопотання представника позивача, заявлене в засіданні 05.03.2008року про відкладення розгляду справи для подання додаткових доказів по справі, судом відхиляється. З моменту порушення провадження у справі, позивачу судом надавалося досить часу для подання доказів на обгрунтування викладених в позові обставин, чим він не скористався, а подальше відкладення розгляду справи призведе до затягування судового розгляду та порушення строку вирішення спору.

Справа розглядалася з перервою, яка оголошувалася в засіданні 05.03.2008року до 11.03.2008року для прийняття і оголошення повного тексту рішення за клопотанням представника позивача.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, з'ясувавши правовідносини сторін, суд -

в с т а н о в и в:

При зверненні з позовом, предметом спору позивач зазначає матеріально-правову вимогу про відшкодування відповідачем матеріальних цінностей держрезерву, посилаючись на те, що відповідачем було самовільно відчужено цінності державного матеріального резерву, а саме: пшеницю 3 класу - 499,9 тон, 4 класу - 121,637 тон, 5 класу - 191,355 тон, 6 класу - 2 881,585 тон, ячменя 3 класу - 139,968 тон, просо 3 класу - 45,4 тонн, насіння соняшнику - 39,864 тон. Крім того він просить стягнути 2.252.446грн.81коп. штрафу та 501.585грн.96коп. пені.

При цьому, позивач зазначив, що ним були передані відповідачу на зберігання матеріальні цінності державного матеріального резерву.

В позові зазначено, що актом від 17.11.2005 року, складений на підставі службового завдання начальником контрольно-ревізійного відділу Південного регіону Державного комітету України з державного матеріального резерву, виявлено самовільне використання матеріальних цінностей державного резерву.

При дослідженні в засіданнях суду акту від 17.11.20005року встановлено, що за період перевірки рух зерна держрезерву не проводився і його закладка та відпуск не перевірялися. На час перевірки КРУ зерно держрезерву відсутнє. В акті також відображено, що договір на відповідальне зберігання зерна держрезерву між позивачем та відповідачем відсутній.

В акті від 17.11.2005 року, зазначено, що ВАТ "Сірогозький комбінат хлібопродуктів" на складений акт надав свої заперечення від 21.11.2005 року, які позивач не залучив до позову і не надав їх для огляду і оцінки суду.

Як на доказ факту знаходження на відповідальному зберіганні відповідача матеріальних цінностей позивач також посилається на рішення господарського суду м. Києва по справі №31/141 від 31.05.2002року.

Однак, як з'ясовано судом, 31.05.2002 року рішенням господарського суду м. Києва по справі № 31/141 визнано недійсним укладений між сторонами договір від 01.08.1999 року про відповідальне зберігання зерна. Таким чином, визнання судом договору недійсним встановлено той факт, що між позивачем та відповідачем не виникли жодні правові наслідки, які дають можливість позивачу стверджувати, що відповідачу передавалося на відповідальне зберігання зерно, яке мало статус державних матеріальних ресурсів.

Згідно статті 59 Цивільного Кодексу України (в редакції 1963р.) яка діяла на момент розгляду справи №31/141, угода вважається недійсною з моменту її укладення, тобто договір відповідального зберігання є недійсним з моменту його укладення –з 01.08.1999 року.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, чинного на момент розгляду спору, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов’язані з його недійсністю.

З урахуванням зазначеного, посилання позивача на те, що договір є недійсним з моменту прийняття рішення суду, як це він стверджує в додаткових поясненнях від 05.03.2008року, а також на те, що договір мав юридичну силу на протязі трьох років, до моменту прийняття рішення суду, не грунтуються на вимогах закону.

Відносини сторін, що виникають зі зберігання матеріальних цінностей державного резерву регулюються главою 66 ЦК України та Законом України „Про державний матеріальний резерв”, який є спеціальним законом і визначає загальні принципи формування, розміщення, зберігання, використання, поповнення та освіження запасів державного матеріального резерву.

Відповідно до частини 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язаний зберігати річ, яка передана їй іншою стороною (поклажедавцем) і повернути її поклажедавцеві у схоронності. При цьому, частиною 1 ст. 937 ЦК України встановлено вимоги щодо форми договору. Він укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 1 Закону України “Про державний матеріальний резерв” державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. Водночас, статтею 2 названого Закону визначено, що відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву – це зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника або одержувача.

Пунктом 2 статті 11 Закону України «Про державний матеріальний резерв» прямо зазначено, що частина запасів державного матеріального резерву може зберігатися на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форми власності лише на договірних умовах.

Пунктом 4 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.97року №1129 (далі-Порядок) також встановлено, що розміщення запасів матеріальних цінностей державного резерву здійснюється Держкомрезервом на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форми власності на договірних умовах.

Відповідно до вимог пункту 10 Порядку матеріальні цінності вважаються закладеними до державного резерву після підписання акта про їх приймання, розміщення на місці зберігання та оформлення відповідних бухгалтерських документів складського обліку. Частиною 1 статті 937 Цивільного Кодексу України також передбачено, що письмова форма договору зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаними зберігачем.

При розгляді справи в засіданнях суду позивач посилався на те, що закладка продукції держрезерву здійснена за актами форми Р-16 відповідно до вимог Інструкції про порядок оформлення операцій з хлібопродуктами держрезерву на пунктах відповідального зберігання, затвердженою наказом Державного комітету України по матеріальних резервах від 27.03.1996року за №41.

Згідно з пунктом 2.1 зазначеної Інструкції закладка хлібопродуктів у держрезерв проводиться на підставі річних планів, затверджених Кабінетом Міністрів України, а також окремих рішень КМ України за нарядами Мінсільгосппроду України.

Закладення оформляється складанням приймальних актів – зберігальних зобов'язань за установленою формою (додаток №1), якими є акт форми Р-16. В приймальному акті зазначається найменування та адреса відповідального зберігача, посада керівників та найменування підприємства, а також матеріально - відповідальної особи, які приймають у держрезерв матеріальні цінності з зазначенням їх найменування, виду, сорту, марки та інших показників, дати прийняття, кількості товару (ваги), їх ціни і суми. Крім цього, в актах форми Р-16 зазначається якісні показники продукції та підстави для прийому. Такий акт надсилається у добовий строк Держкомітету України по матеріальних резервах.

Крім того, відповідно до статті 37 Закону України «Про зерно та ринок зерна Україні» визначено виключний перелік складських документів, якими є подвійне складське свідоцтво, просте складське свідоцтво, складська квитанція.

Відповідно до Положення про обіг складських документів на зерно, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 27.06.2003року №198 переоформлення зерна від одного власника до іншого здійснюється в присутності керівників зацікавлених сторін, або їх представників при наявності відповідних доручень згідно з заявкою власника про переоформлення. Передача простого складського свідоцтва є підтвердженням прав на зерно.

Як встановлено при розгляді справи, позивачем не надано доказів, які б свідчили про існування річних планів, затверджених Кабінетом Міністрів України, а також окремих рішень КМ України, як підстави передачі зерна до держрезерву. Не надано ним і належних доказів, які б свідчили про те, що між сторонами укладено договір та були оформлені бухгалтерські документи складського обліку, а також підписані приймальні акти за формою №Р-16 на підтвердження закладення саме позивачем до державного резерву зазначених в позовній заяві матеріальних цінностей.

Його посилання на приймальні акти (арк. справи 10-25 том 3) не свідчать про виникнення між сторонами зберігальних зобов'язань згідно з вимогами закону, а також передачу відповідачу матеріальних цінностей із статусом державного матеріального резерву в асортименті та кількості, що зазначені в позовній заяві.

Відповідно до цих актів одне підприємство передає іншому підприємству матеріальні цінності, як погашення позики, розрахунки за ПММ, розрахунки за комбайни «Джон-Діри», дизпаливо та інше, тобто зазначене в актах зерно передавалося не позивачем, а іншими виробниками сільськогосподарської продукції, яким відповідачем і видавалися складські документи (складські квитанції), як поклажедавцям.

Позивачем же складських документів на зерно, встановлених статтею 37 вищезазначеного Закону суду не надано, чим не доказано, що зерно набуло відповідного статусу.

З урахуванням зазначеного, приймальні акти, на які посилається позивач, не можуть бути прийняті судом як докази передачі саме позивачем матеріальних цінностей до Державного матеріального резерву в розумінні належності та допустимості доказів встановлених ст. 34 ГПК України.

Відхиляються судом і посилання позивача на те, що зберігання відповідачем спірних матеріальних цінностей державного резерву підтверджені рішеннями господарського суду м.Києва від 23.05.2006року у справі №31/179-42/142 та від 21.01.2003року у справі №31/452, оскільки зазначеними рішеннями встановлено лише факт зберігання відповідачем після визнання недійсним договору зберігання, та понесення відповідачем певних затрат які підлягають відшкодуванню. Цими рішеннями не зазначено ні асортимент, ні кількість матеріальних цінностей, тому вони не можуть бути покладені в основу позовних вимог позивача як докази передачі певної кількості зерна відповідного асортименту до державного матеріального резерву, як такі, що не потребують доказування відповідно до ст. 35 ГПК України.

Крім того, відповідно до зазначених рішень ВАТ "Сірогозький КХП" набув статусу кредитора по відношенню до Держкомрезерву.

У зв'язку з тим, що позивач систематично ухилявся від виконання рішення суду та відповідно до ст.594 ЦК України (в редакції 2004 року) ВАТ "Сірогозький КХП" використав своє право притримання зерна, про що сповістив Держрезерв (повідомлення про притримання № 167 від 17.06.2005 року; вимога № 168 від 17.06.2005 року, а також оголошення про публічні торги в газеті "Наддніпрянська правда" за 22.07.2005р.). Також останньому було надано строк для сплати встановленої судом заборгованості. Незважаючи на це, Держкомрезерв проігнорував вимоги ВАТ "Сірогозький КХП".

Відповідно до статті 597 ЦК України ВАТ "Сірогозький КХП", як кредитор, задовольнив свої грошові вимоги за рахунок реалізації зерна на публічних торгах (біржові контракти Київської агропромислової біржі № 87, 88, 89 від 22.08.2005 року ).

Зазначене свідчить про те, що ВАТ "Сірогозький КХП" здійснив не самовільне відчуження зерна, а задовольнив за рахунок зерна свої грошові (майнові) вимоги до Держрезерву, підтверджені рішеннями суду.

За таких обставин суд вважає позовні вимоги Державного комітету України з державного матеріального резерву до ВАТ "Сірогозький комбінат хлібопродуктів" необґрунтованими та недоведеними належними доказами, а тому підстави задоволення позовних вимог відсутні.

На підставні вищезазначених норм права, керуючись ст.ст.44, 49, 77, 82-85 ГПК України, суд –

в и р і ш и в:

1. В задоволенні позовних вимог Державного комітету України з державного матеріального резерву - відмовити.

Суддя З.І. Ємленінова

Рішення оформлено відповідно до ст. 84

ГПК України та оголошено судом 11.03.2008року.