ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
справа №
ПОСТАНОВА

і м е н е м У к р а ї н и

м. Севастополь

Господарський суд міста Севастополя в складі:

судді Рибіной С. А.,

при секретарі: Філонович Є.Д.,

за участю представників сторін:

прокурор –не з’явився;

позивача –Жукова О.В., довіреність №03-09 від 22.01.2008;

відповідача –Москалець Ю.О., довіреність № 39 від 03.04.2008;

відповідача –Анастасов Ю.І., директор, протокол № 3 від 19.12.2000;

третя особа –не з’явився.

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом прокурора Гагарінського району міста Севастополя в інтересах держави в особі Севастопольського відділення Фонду України соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю „Ріанон”, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Севастопольського міського центру зайнятості, про стягнення штрафних санкцій 5470,59 грн.

Суть спору:

Прокурор Гагарінського району міста Севастополя звернувся в суд з позовом в інтересах держави в особі Севастопольського міського відділення фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю „Ріанон” про стягнення 5470,59 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем вимог Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, згідно з якими для підприємств незалежно від форми власності встановлений норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі 4% від загальної численності працюючих; за 2002 у відповідача норматив склав одно робоче місце, фактично на підприємстві не працював жоден інвалід.

Відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю „Ріанон”, позовні вимоги не визнав, вважаючи їх такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Оскільки відповідно до частини 1 статті 18 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” № 875-XII від 21.03.2001 працевлаштування інвалідів здійснюється спеціально уповноваженими органами, покладати на підприємство відповідальність за невиконання цими органами своїх обов’язків, не допустимо. Крім того, пунктом 10 Положення про робоче місце інвалідів і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 № 314 передбачено, що працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими Радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів з урахуванням побажань, стану здоров’я інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК. Крім того, відповідач вважає що позивачем пропущений встановлений чинним законодавством строк на звернення до суду, тому просить у задоволенні позову відмовити. Інші доводи та обґрунтування викладені у відзиві на позов.

Рішенням господарського суду міста Севастополя від 09.02.2006 позов задоволений повністю.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 22.03.2006 апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю „Ріанон” задоволена, рішення господарського суду міста Севастополя від 09.02.2006 скасовано, прийнято нове рішення –у позові відмовити.

Постановою Вищого господарського суду України від 29.01.200.8 касаційна скарга Севастопольського міського відділення фонду соціального захисту інвалідів задоволена частково, постанова Севастопольського апеляційного господарського суду від 22.03.2006 та рішення господарського суду міста Севастополя від 09.02.2006 у справі № 20-3/177 скасовані, а справа направлена на новий розгляд до господарського суду міста Севастополя для розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Ухвалою від 14.03.2008 відкрито провадження по справі, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Севастопольський міський центр зайнятості, судовий розгляд призначений на 03.04.2008, сторони зобов’язані надати суду відповідні документи.

До початку судового засідання 01.04.2008 від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника, враховуючи письмові пояснення (вх.№5937), з яких слід, що звіти форми 3-ПН за 2002 рік про наявність вільних робочих місць (вакансій), які були подані до Севастопольського міського центру зайнятості Товариством з обмеженою відповідальністю „Ріанон” знищені на підставі акту № 3 від 06.08.2004 року стосовно ст. 367 Переліку типових документів, що створюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших установ, організацій і підприємств, із зазначенням термінів зберігання документів. Вказаний Перелік затверджений наказом Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України № 41 від 20.07.1998 і зареєстрований в Міністерстві юстиції України за № 576/3016 від 17.09.1998. Цим Переліком (ст. 367) затверджено, що строк зберігання відомостей про наявність вільних робочих місць, вакантних посад службовців та хід реєстрації безробітних є три роки.

Згідно ст.ст. 27, 49, 51, 130 Кодексу адміністративного судочинства України, представникам позивача та відповідача роз'яснені їх процесуальні права і обов'язки.

Відповідно до статей 9, 10 Конституції України, статті 9 Європейської хартії регіональних мов (ратифікована Законом України від 15.05.2003), статті 3 Декларації прав національностей України (від 01.11.1991 № 1771), статті 10 Закону України «Про судоустрій України»від 07.02.2002, статті 18 Закону УРСР «Про мови в УРСР» від 28.10.1989, статті 15 Кодексу адміністративного судочинства України суд задовольнив клопотання представника позивача та він давав пояснення по справі російською мовою.

Після виходу з нарадчої кімнати для проголошення постанови сторони явку представників не забезпечили.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, та дослідивши інші докази в межах позовних вимог, суд встановив:

01.09.2005 набрав чинність Кодекс адміністративного судочинства України, яким до компетенції адміністративних судів віднесено вирішення публічно-правових спорів, у яких хоча б однією стороною є суб'єкт владних повноважень.

Відповідно до пункту 6 розділу VII „Прикінцеві та перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Пункт 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що до компетенції адміністративних судів відносяться спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Визначення суб'єкта владних повноважень дається в пункті сьомому статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з яким - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно зі статтею 8 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” державне управління в галузі забезпечення соціальної захищеності інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, Міністерством охорони здоров’я України та органами місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 1 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2002 року № 1434 Фонд соціального захисту інвалідів є урядовим органом державного управління, який діє у складі Мінпраці та підпорядковується йому.

Згідно з пунктом 9 цього ж Положення для реалізації покладених на Фонд завдань за погодженням з Мінпраці утворюються територіальні відділення Фонду в межах граничної чисельності його працівників.

За змістом статті 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” саме Фонду соціального захисту інвалідів надано право на стягнення адміністративно-господарських санкцій за недодержання законодавчо встановленого нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Таким чином, даний позов підлягає розгляду господарським судом в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.01.2006.

Згідно зі статтею 10 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів” фінансування роботи із соціальної захищеності інвалідів здійснюється Фондом України соціального захисту інвалідів. Виходячи з Положення про Севастопольське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів, затвердженого директором Фонду 10.06.2004, дане відділення є територіальним органом урядового органа державного управління - Фонду соціального захисту інвалідів, на яке, зокрема, покладений контроль за своєчасним і повним перерахуванням у бюджет відділення штрафних санкцій підприємствами, установами, організаціями за недотримання ними нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, вживання заходів по стягненню штрафних санкцій у випадку їхньої несплати в судовому порядку.

Основні правила щодо працевлаштування інвалідів, зокрема, приписи стосовно органів та організацій, що мають здійснювати працевлаштування інвалідів, нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів та штрафних санкцій за його невиконання, містять статті 17-20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” № 875-ХІІ від 21.03.1991 (зі змінами та доповненнями, далі –Закон №875).

Відповідно до звіту форми №10-ПІ (а.с.8) середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу за 2002 рік в Товаристві з обмеженою відповідальністю "Ріанон" складає 17 чоловік.

Відповідно до статті 19 Закону № 875-ХII від 21.03.1991 норматив числа інвалідів, яких необхідно було працевлаштувати відповідачу - 1 чоловік.

Фактично підприємством не було створено жодного робочого місця для працевлаштування інвалідів та не був працевлаштований жодний інвалід .

Відповідно до ст. 20 Закону підприємства (об'єднання), установи і організації, крім тих, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньорічної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Середньорічна заробітна плата за 2002 рік в Товаристві з обмеженою відповідальністю "Ріанон" складає 5470,59 грн. Сума штрафних санкцій, яку необхідно сплатити відповідачу за те, що кількість працюючих на підприємстві інвалідів менш ніж встановлено нормативом у 2002 році та складає 5470,59 грн.

Пунктами 10-14 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 314 від 03.05.1995, передбачено, що підприємства інформують державну службу зайнятості та місцеві органі соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів, а працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими Радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів.

Відповідачем не надано суду доказів того, що протягом 2002 року він надавав зазначеним органам інформацію про наявність вакантних робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до довідки (вих. № 1028/08 від 25.03.2008) Севастопольського міського центру зайнятості звіти форми 3-ПН за 2002 рік про наявність вільних робочих місць (вакансій), які були подані Товариством з обмеженою відповідальністю „Ріанон” знищені на підставі акту № 3 від 06.08.2004 року стосовно ст. 367 Переліку типових документів, що створюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших установ, організацій і підприємств, із зазначенням термінів зберігання документів. Вказаний Перелік затверджений наказом Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України № 41 від 20.07.1998 і зареєстрований в Міністерстві юстиції України за № 576/3016 від 17.09.1998. Цим Переліком (ст. 367) затверджено, що строк зберігання відомостей про наявність вільних робочих місць, вакантних посад службовців та хід реєстрації безробітних є три роки.

Відповідно до частин третьої і четвертої статті 20 Закону, сплату штрафних санкцій за нестворені робочі місця для інвалідів підприємства (об'єднання), установи і організації провадять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов'язкових платежів). У разі відсутності коштів, штрафні санкції можуть бути застосовані шляхом звернення стягнення на їх майно в порядку, передбаченому законом. Всупереч вимогам чинного законодавства відповідачем не були створені робочі місця для працевлаштування інвалідів, а Указ Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" не звільняє платника єдиного податку від сплати штрафних санкцій за незайняті інвалідами робочі місця.

Твердження відповідача про те, що він, згідно з п. 6 Указу Президента України № 727 “Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва”, звільнений від внесків для Фонду соціального захисту інвалідів, не може бути підставою для звільнення його від сплати встановлених законом санкцій з наступних підстав.

Зазначений Указ надає право підприємствам обирати спрощену систему оподаткування, що полягає в можливості замінити оплату ряду податків і зборів (обов’язкових платежів), у тому числі внесків у Фонд соціального захисту інвалідів, сплатою єдиного податку.

При цьому Указ не містить норм у частині звільнення підприємств від обов’язку оплати штрафних санкцій за невиконання забезпечення нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, встановленого Законом України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”.

Положення ст.ст. 19, 20 Закону також не містять виключень у частині зобов’язання виконання підприємствами зазначених нормативів.

Разом з тим, суд вважає, що відповідач не може бути притягнутий до господарсько-правової відповідальності у вигляді стягнення штрафних санкцій за вказані порушення, виходячи з наступного.

Штрафні санкції, передбачені статтею 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (в редакції, що діяла до 01.01.06) є видом адміністративно-господарських санкцій, правовий режим яких визначається статтями 238-249 Господарського кодексу України.

Відповідно до п. 4 розділу 1Х Прикінцевих положень Господарського кодексу України, Господарський кодекс України застосовується до господарських відносин, які виникли після набрання чинності його положеннями відповідно до цього розділу.

До господарських відносин, що виникли до набрання чинності відповідними положеннями Господарського кодексу України, зазначені положення застосовуються щодо тих прав і обов'язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положеннями.

Відповідно до п. 5 розділу 1Х Прикінцевих положень Господарського кодексу України, положення Господарського кодексу України щодо відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності, а також за порушення господарських зобов'язань застосовуються у разі, якщо ці порушення були вчинені після набрання чинності зазначеними положеннями, крім випадків, коли за порушення господарських зобов'язань була встановлена інша відповідальність договором, укладеним до зазначеного в пункті 1 цього розділу строку.

Положення Господарського кодексу України щодо відповідальності за порушення, зазначені в абзаці першому цього пункту, вчинені до набрання чинності відповідними положеннями цього Кодексу стосовно відповідальності учасників господарських відносин, застосовуються у разі якщо вони пом'якшують відповідальність за вказані порушення.

Оскільки між сторонами продовжують існувати права і обов'язки, які виникли після набрання чинності Господарським кодексом України, а також у зв'язку з тим, що положення Господарського кодексу пом'якшують відповідальність за порушення правил здійснення господарської діяльності, до даних правовідносин сторін підлягають застосуванню норми Господарського кодексу, що стосуються строків застосування адміністративно-господарських санкцій.

Згідно з ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України (далі - Кодекс) учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 217 Кодексу у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Крім зазначених у частині другій цієї статті господарських санкцій, до суб'єктів господарювання за порушення ними правил здійснення господарської діяльності застосовуються адміністративно-господарські санкції.

Згідно зі ст. 238 Кодексу за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків. Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.

Відповідно до ст. 239 Кодексу органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб'єктів господарювання адміністративно-господарські санкції, зокрема адміністративно-господарський штраф.

Нормами ст. 241 Кодексу встановлено, що адміністративно-господарський штраф - це грошова сума, що сплачується суб'єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення господарської діяльності. Перелік порушень, за які з суб'єкта господарювання стягується штраф, розмір і порядок його стягнення визначаються законами, що регулюють податкові та інші відносини, в яких допущено правопорушення.

Відповідно до п.п. 3, 4 Порядку оплати підприємствами (об’єднаннями), установами та організаціями штрафних санкцій у відділення Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку і використання цих коштів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1767 від 28.12.2001, штрафні санкції сплачуються підприємствами в доход державного бюджету самостійно не пізніше 15 квітня року, що слідує за звітним.

Згідно зі ст. 250 Господарського кодексу України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Днем виявлення порушення відповідачем п. 5 ст. 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” є 15 квітня 2003, тобто день, не пізніше якого відповідач зобов’язаний був сплатити штрафні санкції за звітний 2002 рік. Прокурор звернувся з позовом до суду лише 16.05.2005.

Статтею 250 Господарського кодексу України, яка підлягала застосуванню при вирішенні вказаної категорії спорів до 01.01.2006, тобто на момент звернення позивача до суду, встановлено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Таким чином, позивач пропустив передбачений статтею 250 Господарського кодексу України строк для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій, оскільки днем виявлення такого порушення є 16 квітня 2003 року, а позов подано лише 17.04.2005.

Не можуть бути враховані судом посилання позивача на те, що до правовідносин із стягнення адміністративно-господарської санкцій, передбачених Законом України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” не застосовуються строки, визначені ст. 250 Господарського кодексу України з тих підстав, що на момент звернення позивача з даним позовом вищезазначена норма не існувала, а була внесена до Закону значно пізніше.

У даних правовідносинах сторін судом не застосовуються положення ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", що вступили в дію з 01.01.2006 стосовно того, що при стягненні адміністративно-господарських санкцій не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України, оскільки згідно статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом’якшують або скасовують відповідальність особи.

На підставі вищевикладеного, суд відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 4 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах, в яких позивачем є суб'єкт владних повноважень, а відповідачем - фізична чи юридична особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

1.          У задоволені адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Севастопольського апеляційного господарського суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня складання постанови в повному обсязі заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку частини п’ятої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана в строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. . У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Суддя С. А. Рибіна

Постанова складена та підписана

в порядку ч. 3 ст. 160 КАС України

08.04.2008.

Розсилка:

1.          прокуратура міста Севастополя (99011, м. Севастополь, вул. Павліченко, 1)

2.          Прокуратура Гагарінського району міста Севастополя (99014, м. Севастополь, вул. Корчагіна, 16)

3. позивач - Севастопольське міське відділення фонду соціального захисту інвалідів (м.Севастополь, вул. Гоголя,20-А);

4. відповідач –ТОВ “Ріанон” (99053, м. Севастополь, вул. Косарева, б. 10 кв. 40)

5.          третя особа - Севастопольський міський центр зайнятості (99029, м. Севастополь, вул. Руднева, 40)

6.          справа.

3.          наряд