ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2008 р.                                                            Справа № 02/616а

м. Черкаси, 12 год. 07 хв.

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Пащенко А.Д., із секретарем судового засідання Ткаченко О.М.,

за участю представників: позивача: Слуцька Н.Ю. - за довіреністю,

відповідача: Волощук О.С. –за дорученням,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси справу

за позовом Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до селянського фермерського господарства Волощука В.О.

про стягнення 2 302 грн. 40 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Заявлено вимогу про стягнення 2 302 грн. 40 коп., в тому числі 2 140 грн. адміністративно-господарських санкцій за незайняте інвалідом у відповідача в 2006 році 1 робоче місце та 162 грн. 40 коп. пені за несвоєчасну сплату зазначених санкцій, з мотивів порушення відповідачем вимог Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала у заявленій сумі, просила задовольнити його повністю, стверджуючи, що відповідач не виконав норматив, не створив 1 робоче місце для працевлаштування інвалідів, як вимагається Законом, не вжив всіх необхідних заходів для забезпечення працевлаштування інвалідів, так як до служби зайнятості не направляв звіти форми № 3-ПН про вакансії для інвалідів.

Відповідач у Запереченні проти адміністративного позову заперечив проти вимоги позивача з мотивів неможливості працевлаштування інвалідів на сільськогосподарських роботах та відсутності у 2006 році інвалідів на обліку у державній службі зайнятості, що підтверджується листом Звенигородського районного центру зайнятості, тому відповідач не мав можливості виконати встановлений законом норматив.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти адміністративного позову та пояснив, що вважає вимоги позивача безпідставними, так як немає вини відповідача в тому, що у нього не працювали інваліди, оскільки він протягом 2006 року звертався до центру зайнятості із звітом ф. 3-ПН про вакансію для інваліда, але в центрі зайнятості відмовилися його прийняти в зв’язку з тим, що у них не було такого обліку, оскільки інваліди не зверталися з питань працевлаштування; відповідач направляв звіти про наявність вакансій встановленої форми і один працівник був направлений на роботу та працює у відповідача; інваліди до відповідача не зверталися; у селі немає інвалідів, які могли б працювати у господарстві.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, заслухавши пояснення та доводи представників сторін, суд встановив наступне.

Згідно статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю (далі - підприємства) у 2006 році встановлювався норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працювало від 8 до 25 осіб –у кількості одного робочого місця.

Відповідно до частини 2 статті 19 Закону підприємства самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Відповідно до статті 20 Закону підприємства, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інвалідів і не зайняте інвалідом.

Відповідно до частини 4 статті 20 Закону, у разі невиконання підприємством в 2006 році встановленого законом нормативу, воно зобов’язане було сплатити адміністративно-господарські санкції не пізніше 15 квітня 2007 року.

Як вбачається із звіту відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік та не заперечується відповідачем, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу в 2006 році у відповідача складала 10 осіб. Отже, для відповідача норматив на 2006 рік складав одне робоче місце для працевлаштування інвалідів.

Як вбачається із матеріалів справи і визнається відповідачем, у нього в 2006 році інваліди не працювали, тобто, відповідачем не виконаний встановлений Законом норматив на 2006 рік.

Однак, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у суду відсутні підстави для стягнення із відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені, виходячи із наступного.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

У частині 3 статті 19 Закону вказано, що підприємства самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно статті 18 Закону підприємства зобов’язані: 1) виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, 2) надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, 3) звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, аналіз правових норм про захист інвалідів дає підстави стверджувати про те, що обов’язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком підбирати, шукати і працевлаштовувати інвалідів. Такий обов’язок відповідно до закону покладається на органи працевлаштування інвалідів.

Як вбачається із наказу № 1 від 17.01.2006 року за підписом голови господарства, у господарстві було виділене та створене одне робоче місце для працевлаштування на посаду охоронника. Однак, відповідач не подав суду доказів письмового повідомлення центру зайнятості про вакансію для працевлаштування інвалідів.

Однак, Звенигородський районний центр зайнятості у листі від 27.02.2008 року № 443 повідомив про те, що інваліди в 2006 році до центру зайнятості не звертались і на обліку не перебували. Тобто, навіть у разі наявності письмового повідомлення відповідачем центру зайнятості про наявність вакансії для працевлаштування інваліда, фактично не було кого працевлаштовувати.

Позивач не подав суду доказів наявності у с. Вільхівець Звенигородського району чи у районі інвалідів, які бажали працювати, заявили про це, але не реалізували своє бажання працювати в зв’язку з відсутністю пропозицій щодо працевлаштування.

Суду не подано також доказів направлення відповідачу інвалідів для працевлаштування чи самостійного звернення інвалідів до відповідача з метою працевлаштування, і не подано доказів відмови відповідачем у прийнятті інвалідів на роботу.

Отже, суд приходить до висновку про відсутність причинного зв’язку між тим, що відповідачем не було виділено робочі місця для працевлаштування інваліда та тим, що інвалідне був направлений до нього на роботу, та відсутня вина відповідача у невиконанні ним встановленого Законом нормативу, та у невиконанні органами працевлаштування своїх обов’язків по працевлаштуванню інвалідів, оскільки адміністративно-господарські санкції –це відповідальність за порушення свого власного обов’язку, а відповідальність у даних правовідносинах не може встановлюватися без вини відповідача.

З огляду на викладене, позов задоволенню не підлягає.

Виходячи з викладеного, керуючись статтями 94, 160 –163 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через господарський суд Черкаської області протягом 10 днів з дня складення постанови в повному обсязі, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                           А.Д. Пащенко

Постанова складена в повному обсязі

31.03.2008 року.