ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2008 р.

Справа № 6/45-12А.

Господарський суд Волинської області у складі головуючої судді, заступника голови господарського суду Волинської області Пахолюк В.А., при секретарі Дем’як В.М.

за участю представників сторін:

Позивача: Волчук Ю.О.- довіреність №2/1187 від 31.03.2008 р.;

Відповідача: Чабарай Р.В. –довіреність від 08.01.2008 р.

розглянувши справу

За позовом Луцької районної санітарно-епідеміологічної станції правонаступник якої Державний заклад "Санітарно-епідеміологічна станція міста Луцька та Луцького району" Міністерства охорони здоров'я України

до Державної інспекції контролю за цінами у Волинській області

про визнання нечинним рішення

В судовому засіданні з 31.03.2008 р. до 03.04.2008р. було оголошено перерву для представлення відповідачем розрахунку необґрунтовано отриманої виручки за період з 01.11.2005 р. по 05.12.2005 р.

Встановив:

Позивач –Позивач - Луцька районна санітарно-епідеміологічна станція правонаступником якої є Державний заклад "Санітарно-епідеміологічна станція міста Луцька та Луцького району" Міністерства охорони здоров'я України звернулась в господарський суд з позовом до Державної інспекції контролю за цінами у Волинській області та просить визнати протиправним застосування Державною інспекцією економічних санкцій у виді вилучення у дохід Державного бюджету суми в розмірі 8343,95 грн. та штрафу в сумі 16687,90 грн. за порушення державної дисципліни цін та скасувати дане рішення.

В підтвердження позовних вимоги позивач посилається на те, що Луцька районна санітарно-епідеміологічна станція у період з 01.11.2005 р. по 31.05.2006 р. надавала платні послуги за тарифами, які сформовані відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2003 р. №1351, що за своєю природою є звичайною ціною цих послуг (робіт), котра встановлена уповноваженим органом державної влади в межах механізму державного регулювання.

Позивач зазначає, що при формуванні ціни на підставі п.п.6.1.1 ст.6 Закону України від 03.04.2007 р. №168/97-ВР «Про податок на додану вартість», додано податок на додану вартість, який становить 20% бази оподаткування.

При цьому позивач звертає увагу на те, що Державна податкова адміністрація України листом від 15.09.2003 р. №8101/5/15-2416 чітко визначила необхідність нараховувати до тарифів на роботи і послуги, що виконуються і надаються за плату, установами та закладами державної санітарно-епідеміологічної служби України суму у розмірі 20% ПДВ згідно з вимогами Закону України «Про податок на додану вартість».

З приводу отримування наданих Луцькою районною СЕС в період з 11.05.2006 р. по 31.05.2006 р. послуг за застарілими тарифами (прейскурантами), які були змінені Постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 15.10.2002 р. №1544, від 27.08.2003 р. №1351, від 11.05.2006 р. №662», то на думку позивача, нові тарифи могли застосовуватись лише після офіційного опублікування зазначеної постанови.

Відповідач –Державна інспекція з контролю за цінами у Волинській області позовні вимоги не визнає, посилаючись на те, що відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів тарифів на послуги, що надаються за плату закладами санітарно-епідеміологічної служби, податок на додану вартість в розмірі 20% окремим рядком понад тариф не виділено. Таким чином, вказаний податок було включено до складу тарифів (тариф визначався з урахуванням податку на додану вартість).

Крім того, вважає, що в період з 11.05.2006 р. по 31.05.2006 р. відповідач неправомірно застосовував вільні ціни, оскільки застосовував тарифи, які були відмінені постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2006 р. №662.

Позивач на підставі клопотання просив відновити пропущений строк визначений п.2 ст.99 КАС України, оскільки з доводів останнього оскаржувана постанова була отримана ним 01.02.2007 р.

Враховуючи доводи позивача щодо встановленої практики Верховного Суду України у даній категорії справ та з метою захисту прав, свобод та інтересів особи, що звернулася за захистом, суд дійшов висновку про задоволення зазначеного клопотання та відновлення пропущеного строку.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлено наступне.

Держінспекцією цін проведено перевірку формування та застосування тарифів на роботи та послуги, що виконуються та надаються за плату Луцькою районною санітарно-епідеміологічною станцією, правонаступником якої є Державний заклад "Санітарно-епідеміологічна станція міста Луцька та Луцького району" за період з 01.01.2005 р. по 10.11.2006 р., за результатами якої складено акт від 10.11.2006 р. (а.с.8-10).

В ході перевірки встановлено, що у період з 01.11.2005 р. по 10.05.2006 р. при нарахуванні плати за надані платні послуги до фіксованих розмірів тарифів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.08.2003 р. №1351 нараховувались непередбачені законодавством націнки в розмірі 20%.

За період з 11.05.2006 р. по 31.05.2006 р. неправомірно застосовувались вільні ціни у період дії регульованих, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2006 р. №662.

В результаті вищезазначеного, позивачем зі споживачів понад встановлені тарифи безпідставно отримано 8 343,95 грн. виручки.

За результатами перевірки 05.12.2006 р. начальником держінспекції за цінами у Волинській області прийнято рішення №26-к Про застосування економічних санкцій за порушення державної дисципліни цін, згідно якого вирішено вилучити у Луцької районної санітарно-епідеміологічної станції, правонаступником якої є Державний заклад "Санітарно-епідеміологічна станція міста Луцька та Луцького району»в дохід державного бюджету України 8 343 грн. 95 коп. необґрунтовано одержаної виручки та стягнути штраф в розмірі 16 687,90 грн.

Зазначене рішення є предметом спору по даній справі.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та враховуючи правову позицію Верховного Суду України, викладену в Постанові від 11.09.2007 р., господарський суд дійшов висновку, що Держінспекція при визначенні необґрунтованої виручки діяла у відповідності до чинного законодавства, однак оспорюване рішення підлягає частковому скасуванню з врахуванням строків, передбачених ст.250 ГК України.

Даний висновок суду ґрунтується на наступному.

В силу п.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України –у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють зокрема, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Підставами для визнання акту недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та ( або) визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов’язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв’язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації ( Роз’яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 року № 01-5/35 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів” з послідуючими змінами та доповненнями внесеними Роз’ясненнями та рекомендаціями Президії Вищого господарського суду України).

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.13 Закону України «Про ціни та ціноутворення» та Положення про Державну інспекцію з контролю за цінами, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13.12.2000 р. №1819 саме на Держінспекцію по цінах покладено функції з питань додержання центральними та місцевими органами виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями вимог щодо формування, встановлення та застосування цін та тарифів. Дані функції Держінспекції виконують шляхом проведення перевірок документів, пов’язаних з формуванням, встановленням і застосуванням цін, тарифів на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форм власності та приймають рішення про застосування до СПД передбачених чинним законодавством економічних санкцій за порушення порядку встановлення та застосування цін.

Згідно п.3 ст.116 Конституції України до повноважень Кабінету Міністрів України належить проведення цінової політики, яке реалізовано в Законі України «Про ціни та ціноутворення», згідно якого Кабінет Міністрів України забезпечує здійснення державної політики цін, визначає перелік продукції, товарів і послуг, державні фіксовані та регульовані ціни (тарифи), які затверджуються відповідними органами державного управління. Згідно зі ст.35 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» Кабінету Міністрів України надано право визначати перелік та тарифи на платні послуги, які надаються закладами санітарно-епідеміологічної служби, такий перелік було затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 15.10.2002 р. №1544, а Постановою Кабінету Міністрів України від 27.08.2003 р. №1351 затверджено тарифи (прейскуранти) на роботи і послуги, що виконуються за плату установами та закладами СЕС.

Дані тарифи були визначені з врахуванням податку на додану вартість в розмірі 20 %. Згідно порядку ціноутворення, що діє, регульовані тарифи встановлюються з врахуванням кінцевої вартості послуг для споживача, тому включають в себе ПДВ.

Однак, як з'ясувалось в ході перевірки, СЕС при нарахуванні плати за надані платні послуги до фіксованих розмірів тарифів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.08.2003 р. №1351, ще нараховувала націнку в розмірі 20%.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2006 р. №662 були внесені зміни до Постанови №1351.

Постанова №662 згідно п.5 Указу Президента України «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності»набрала чинності з моменту прийняття, а саме, з 11.05.2006 р., що підтверджено також листом Мінюсту №34-26-2336 від 06.07.2006 р.

З чого слідує, що СЕС з 11.05.2006 р. при визначенні тарифів на послуги необхідно було керуватись Постановою Кабінету Міністрів України №662, відповідно до якої заклади санітарно-епідеміологічної служби зобов’язані надавати послуги по конкретно визначених тарифах.

Однак, як вбачається з матеріалів перевірки, СЕС в період з 11.05 по 31.05.2006 р. застосовувались вільні ціни у період дії регульованих, затверджених Постановою Кабінету Міністрів від 11.05.2006 р. №662.

Внаслідок вищезазначених дій, СЕС за період з 01.11.2005 р. по 31.05.2006 р. із споживачів безпідставно було отримано 8 434,95 грн. виручки.

Оскільки, матеріалами перевірки встановлено факт завищення позивачем тарифів на платні послуги, що є порушенням Постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2003 р. №1351 із змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2006 р. №662, відповідачем правомірно прийнято рішення №26-к від 05.12.2006 р., яке є предметом спору, про вилучення необґрунтовано одержаної виручки в результаті порушення державної дисципліни цін в дохід державного бюджету України на підставі ч.1 ст.14 Закону України «Про ціни і ціноутворення», згідно якої вся необґрунтовано одержана підприємством, установою, організацією виручка підлягає вилученню в дохід відповідного бюджету залежно від підпорядкування підприємства, організації. Крім того, в позабюджетні фонди стягується штраф в подвійному розмірі одержаної суми виручки.

Водночас, відповідачем при винесенні рішення №26-к не взято до уваги те, що зазначена в рішенні санкція за своєю правовою природою підпадає під визначення ст.238 Господарського кодексу України, який вступив в дію з 01.01.2004 р., тобто є адміністративно-господарською, на неї поширюється положення ст.250 цього кодексу, стосовно можливості її застосування протягом строків, встановлених цією статтею, а саме не пізніше шести місяців з дня виявлення та не пізніше року з дня вчинення відповідного порушення.

З матеріалів перевірки слідує, що порушення було виявлено актом перевірки від 10.11.2006 р., штрафна санкція застосована рішенням від 05.12.2006 р., тобто в межах 6-ти місячного строку.

Водночас, як слідує з розрахунків, сума необґрунтовано отриманої виручки при винесенні рішення 05.12.2006 р. взята з 01.11.2005 р., тобто, без врахування положень ст.250 ГК України, поза межами річного строку.

Відповідач листом від 02.04.2008 р. №466/03-08 визнав неправомірним застосування до позивача адміністративно-господарської санкції в розмірі 3 593,73 грн.

З врахуванням зазначеного, вимога позивача підлягає частковому задоволенню, а оспорюване рішення скасуванню на суму 3 593,73 грн., з якої: 1 197,91 грн. необґрунтовано отримана виручка в період з 01.11 по 05.12.2005 р. та 2 395,82 грн. штрафна санкція, застосована в подвійному розмірі.

Щодо посилання позивача на роз’яснення ДПА України, надане листом від 15.09.2003 р. №8101/5/15-2416, яким він керувався при визначенні тарифів на послуги, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.08.2003 р. №1351, яке надавалось на запит Міністерства охорони здоров'я, то зазначене роз’яснення в даному випадку не може застосовуватись, оскільки питання визначення структури цін не відноситься до компетенції Державної податкової адміністрації та не являється податковим роз’ясненням в розумінні п.п. «г»п.п.4.4.2 п.4.2 ст.4 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

Виходячи з вищезазначеного та керуючись Конституцією України, Законами України «Про ціни та ціноутворення», «Про податок на додану вартість», «Про забезпечення санітарного і епідеміологічного благополуччя населення», ст..ст.69,71,86,158-160 Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд

п о с т а н о в и в :

1. Позов задоволити частково.

2. Визнати нечинним та скасувати рішення №26-к від 05.12.2006 р. «Про застосування економічних санкцій за порушення державної дисципліни цін»частково в частині необґрунтовано одержаної виручки в сумі 1 197,91 грн. та штрафної санкції на суму 2 395,82 грн., а всього на суму 3 593,73 грн.

Дана постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про її апеляційне оскарження, якщо таку заяву не буде подано. Якщо буде подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не буде подана у строк, встановлений КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява про апеляційне оскарження даної постанови суду подається протягом десяти днів з дня складення її у повному обсязі . Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Заступник голови

господарського суду, суддя Пахолюк В.А.

Повний текст постанови

виготовлено та підписано 08.04.2008 р.