ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Господарський суд Чернігівської області
________________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

"04" березня 2008 р., 12 год. 55 хв. , м. Чернігів           Справа № 6/71а

Господарський суд Чернігівської області у складі:

судді Блохіної Ж.В.

при секретарі Кузьміні М.М.,

за участю представників:

позивача Литвиненко Т.С., довіреність №77 від 04.02.2008р.,

відповідача Ярмак В.В., довіреність №196/9/10-003 від 04.02.2008р.,

Тараненка Г.П., довіреність №198/9/10-003 від 04.02.2008р.

військового прокурора Вторих Р.І., помічника військового прокурора

Чернігівського гарнізону,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні позов Військового прокурора Чернігівського гарнізону

(м. Чернігів, вул.. Шевченка, 57) в інтересах

держави в особі військової частини А2574,

м. Ніжин, вул. Прилуцька, 96-А

до відповідача Ніжинської обєднаної державної податкової інспекції,

м. Ніжин, вул. Поштова 2

про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Військовим прокурором Чернігівського гарнізону подано позов в інтересах держави в особі військової частини А 2574 до Ніжинської обєднаної державної податкової інспекції про скасування податкового повідомлення-рішення Ніжинської ОДПІ від 18.12.2007р. №000316173/0, яким військовій частині А 2574 визначено податкове зобовязання з податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів у сумі 129421,50 грн., в т.ч. 85941 грн. з основного платежу та 43480,50 грн. з штрафних (фінансових) санкцій.

Відповідач проти позову заперечує.

Помічник прокурора Чернігівського гарнізону та представник позивача просять позовні вимоги задовольнити і пояснили, що прийняте відповідачем рішення є безпідставним, прийнятим всупереч чинному законодавству, оскільки позивач не є платником податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, оскільки згідно зі ст. 14 Закону України від 6 грудня 1991 р. N 1934-XII "Про Збройні Сили України" майно, закріплене за військовими частинами, військовими навчальними закладами, організаціями та установами Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління і звільняються від сплати усіх видів податків. Відтак, на думку представників прокурора та позивача, останній не повинен подавати до податкового органу розрахунок сум податку з власників транспортних засобів на 2005, 2006 та 2007 роки та сплачувати даний податок, тому визначення відповідачем податкового зобовязання та застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій є неправомірним.

Представники відповідача просять у позові відмовити, посилаючись на те, що відповідно до ст.1 Закону України "Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів" та ст. 14 Закону України "Про систему оподаткування", військова частина є платником зазначеного податку. У ст. 1 Закону України "Про систему оподаткування" передбачено, що ставки, механізм справляння податків і зборів (обов'язкових платежів), за винятком особливих видів мита, і пільги щодо оподаткування не можуть встановлюватись іншими законами України, крім законів про оподаткування. Закон України „Про Збройні Сили України” не є таким, тому передбачені у ст. 14 цього Закону пільги щодо оподаткування не можуть бути підставою для звільнення позивача від сплати податку, оскільки відповідні зміни до законів про оподаткування не вносилися. Перевіркою з питань дотримання позивачем вимог податкового законодавства було встановлення, що позивач не продавав розрахунок податку з власників транспортних засобів за 2005, 2006 та 2007 роки, що призвело до заниження податкового зобовязання з даного податку, а тому Ніжинська ОДПІ правомірно визначила податкове зобовязання позивача, прийнявши податкове повідомлення-рішення, яке є предметом спору.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, зясувавши всі обставини справи, що мають значення для вирішення спору, суд встановив наступне.

Ніжинською обєднаною державною податковою інспекцією прийнято податкове повідомлення-рішення від 18.12.2007р. №000316173/0, яким військовій частині А 2574 визначено податкове зобовязання з податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів у сумі 129421,50 грн., в т.ч. 85941 грн. з основного платежу та 43480,50 грн. з штрафних (фінансових) санкцій.

Спірне податкове повідомлення-рішення прийнято Ніжинською ОДПІ на підставі висновків виїзної планової документальної перевірки Військової частини А 2574 з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.07.2005р. по 30.09.2007р., за результатами якої складено акт №1899/23-07974159 від 17.12.2007р.

Перевіркою встановлено порушення позивачем ст. 1, 2, 6 Закону України „Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів” від 11.12.1991р. №1963-ХІІ ( далі –Закон №1963), а саме:

не подано до податкового органу розрахунок податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на 2005 рік по строку подання 01.03.2005р.;

не подано до податкового органу розрахунок податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на 2006 рік по строку подання 01.03.2006р.;

не подано до податкового органу розрахунок податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на 2007 рік по строку подання 01.03.2007р.;

відповідно занижено податкове зобовязання по податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів в сумі 85941 грн., в тому числі на 2005 рік в сумі 29551 грн., на 2006 рік в сумі 29009 грн., на 2007 рік в сумі 27381 грн.

Суд дійшов висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані і не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Законом України „Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів” від 11.12.1991р. №1963-ХІІ (далі –Закон №1963), в редакції до 01.01.2007р. та в редакції Закону України „Про внесення змін до деяких законів України щодо реєстрації транспортних засобів” від 6 грудня 2006 року N 427-V, який набрав чинності з 01.01.2007р., встановлюється податок з власників деяких наземних і водних транспортних засобів, самохідних машин і механізмів як джерело фінансування будівництва, реконструкції, ремонту та утримання автомобільних шляхів загального користування та проведення природоохоронних заходів на водоймищах.

Згідно ст. 1 Закону №1963 платниками податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів є підприємства, установи та організації, які є юридичними особами, іноземні юридичні особи (далі - юридичні особи), а також громадяни України, іноземні громадяни та особи без громадянства (далі - фізичні особи), які здійснюють першу реєстрацію в Україні, реєстрацію, перереєстрацію транспортних засобів та/або мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні транспортні засоби, які відповідно до статті 2 цього Закону є об'єктами оподаткування.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 3 Закону №1963 в редакції, чинній до 01.01.2007р., податок з визначених цим Законом власників наземних транспортних засобів сплачується за місцезнаходженням юридичних осіб і місцем проживання фізичних осіб на спеціальні рахунки територіальних дорожніх фондів республіканського бюджету Автономної Республіки Крим, обласних бюджетів та бюджету міста Севастополя.

Територіальні дорожні фонди 85 відсотків із суми цього податку спрямовують на фінансування витрат, пов'язаних з будівництвом, реконструкцією, ремонтом і утриманням автомобільних доріг загального користування, а також сільських доріг, а 15 відсотків - до бюджетів місцевого самоврядування на ремонт і утримання вулиць в населених пунктах, що належать до комунальної власності і суміщаються з автомобільними дорогами загального користування державного значення.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 3 Закону № 1963 в редакції, чинній з 01.01.2007р., податок з визначених цим Законом власників наземних транспортних засобів сплачується юридичними та фізичними особами за місцем реєстрації таких транспортних засобів на спеціальні рахунки територіальних дорожніх фондів республіканського бюджету Автономної Республіки Крим, обласних бюджетів та бюджетів міст Києва та Севастополя.

Територіальні дорожні фонди спрямовують 85 відсотків із суми цього податку на фінансування витрат, пов'язаних з будівництвом, реконструкцією, ремонтом і утриманням автомобільних доріг загального користування, а також сільських доріг, а 15 відсотків - до бюджетів місцевого самоврядування на ремонт і утримання вулиць у населених пунктах, що належать до комунальної власності і суміщаються з автомобільними дорогами загального користування державного значення.

У ст. 5 Закону №1963 передбачено, що податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів сплачується юридичними особами - щоквартально рівними частинами до 15 числа місяця, що настає за звітним кварталом.

Відповідно до частини 1 ст. 6 Закону №1963 податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів обчислюється юридичними особами на підставі звітних даних про кількість транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів станом на 1 січня поточного року.

У частині 3 ст. 6 Закону №1963 у редакцій, чинній до 01.01.2007р., передбачено, що у порядку, визначеному податковими органами, юридичні особи подають за місцем свого знаходження та за місцем постійного базування транспортних засобів до податкових органів у строки, визначені законом для річного звітного періоду, на основі бухгалтерського звіту (балансу) розрахунки суми податку за формою, затвердженою центральним податковим органом України.

Згідно частини 2 ст. 6 Закону №1963 у редакції, чинній з 01.01.2007р., юридичні особи на основі бухгалтерського звіту (балансу) у строки, визначені законом для річного звітного періоду, подають відповідному органу державної податкової служби за місцем реєстрації транспортних засобів розрахунок суми податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на поточний рік за формою, затвердженою центральним податковим органом України.

З вищевикладених приписів Закону №1963 вбачається, що платниками податку з власників транспортних засобів є юридичні особи, які мають в Україні власні транспортні засоби, які є обєктом оподаткування. При цьому податок сплачується за місцезнаходженням юридичних осіб (за місцем реєстрації таких транспортних засобів), розрахунок суми податку подається також до відповідного органу державної податкової служби за місцезнаходженням юридичних осіб (за місцем реєстрації транспортних засобів).

Позивач –військова частина А 2574 за своїм правовим статусом є державною установою Міністерства оборони України, повністю фінансується з державного бюджету, майно належить їй на праві оперативного управління ( ч.1 ст. 34 та ч. 1 ст.39 Закону України „Про власність”, який втратив чинність з 20.06.2007р. на підставі Закону України „Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України” N 997-V від 27.04.2007р.).

Згідно листа начальника Північного територіального управління Військової служби правопорядку від 15.02.2008р. №676 на підставі наказу заступника Міністра оборони з озброєння –начальника Озброєння Збройних Сил України від 18.07.2001р. №104 погодженого начальником управління Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України від 16.07.2001р. реєстрацію транспортних засобів військових частин (установ), військових навчальних закладів здійснюють тільки штатні територіальні підрозділи військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку згідно з встановленими зонами відповідальності.

Позивачем надано переліки озброєння та військової техніки військової частини А 2574, яка використовуються для підтримання боєготовності та забезпечення життєдіяльності частини ( додаток №18 до наказу командира в/ч 2574 №299 від 27.11.2006р., додаток № 20 до наказу командира в/ч А2574 від 363 від 11.11.2005р., додаток №18 до наказу командира в/ч А2574 від 215 від 10.11.2004р.), затверджені ТВО командира військової частини А 2574 27.11.2006р., 11.11.2005р., 145.12.2004р.

Саме транспортні засоби, які зазначені в вищевказаних переліках, були враховані відповідачем при визначенні позивачу розміру податку з власників транспортних засобів за 2005, 2006 та 2007 роки.

Таким чином, виходячи з вищевказаних приписів Закону №1963 та фактичних обставин, позивач зобовязаний був подавати до Ніжинської ОДПІ розрахунки суми податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на 2005, 2006 та 2007 роки, а відтак у відповідача були правові підстави для визначення позивачу податкового зобовязання з даного виду податку за 2005, 2006 та 2007 роки та застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій, передбачених п.п.17.1.1, 17.1.2 п.17.1 ст. 17 Закону України „Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, а саме:

- „п.п.17.1.1. Платник податків, що не подає податкову декларацію у строки, визначені законодавством, сплачує штраф у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожне таке неподання або її затримку”;

- „ п.п.17.1.2. У разі коли контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання платника податків за підставами, викладеними у підпункті "а" підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 цього Закону, додатково до штрафу, встановленого підпунктом 17.1.1 цього пункту, платник податків сплачує штраф у розмірі десяти відсотків суми податкового зобов'язання за кожний повний або неповний місяць затримки податкової декларації, але не більше п'ятдесяти відсотків від суми нарахованого податкового зобов'язання та не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян”.

Посилання позивача на те, що він звільнений від сплати всіх видів податків відповідно до ст. 14 Закону України „Про Збройні Сили України” , не приймається судом до уваги з наступних підстав.

Статтею 14 Закону України „Про Збройні Сили України” в редакції Закону України „Про внесення змін до Закону України "Про Збройні Сили України" від 5 жовтня 2000 року N 2019-III визначено, що земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків.

Відповідно до ст. 3 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України” від 21 вересня 1999 року N 1075-XIV з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Однак, частиною 3 ст. 1 Закону України „Про систему оподаткування” передбачено, що „Встановлення і скасування податків і зборів (обов'язкових платежів) до бюджетів та до державних цільових фондів, а також пільг їх платникам здійснюються Верховною Радою України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим і сільськими, селищними, міськими радами відповідно до цього Закону, інших законів України про оподаткування.... Ставки, механізм справляння податків і зборів (обов'язкових платежів), за винятком особливих видів мита та збору у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на електричну та теплову енергію, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ для споживачів усіх форм власності, і пільги щодо оподаткування не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів про оподаткування”.

Отже на противагу твердженням позивача, необхідно зазначити, що прикінцевими положеннями Закону України „Про внесення змін до Закону України "Про Збройні Сили України" від 05.10.2000 р. №2019 передбачено, що Кабінету Міністрів України у шестимісячний строк після набрання чинності цим Законом необхідно подати Верховній Раді України пропозиції щодо внесення змін до законів України, що випливають з цього Закону.

На час розгляду справи в суді відповідних змін до законів про оподаткування щодо пільг Збройним Силам України не внесено.

Окрім того, Закон України „Про систему оподаткування” є спеціальним законом, який визначає принципи побудови системи оподаткування в Україні, податки і збори (обов'язкові платежі) до бюджетів та до державних цільових фондів, а також права, обов'язки і відповідальність платників.

При цьому у ст. 1 даного Закону чітко встановлено, що „Зміни і доповнення до цього Закону, інших законів України про оподаткування стосовно надання пільг, зміни податків, зборів (обов'язкових платежів), механізму їх сплати вносяться до цього Закону, інших законів України про оподаткування не пізніше, ніж за шість місяців до початку нового бюджетного року і набирають чинності з початку нового бюджетного року. Це правило не застосовується у випадках зменшення розміру ставок податків, зборів (обов'язкових платежів) або скасування пільг з оподаткування та інших правил, які призводять до порушення правил конкуренції та створення податкових переваг окремим суб'єктам підприємницької діяльності або фізичним особам.

Будь-які податки і збори (обов'язкові платежі), які запроваджуються законами України, мають бути включені до цього Закону. Всі інші закони України про оподаткування мають відповідати принципам, закладеним у цьому Законі”.

Таким чином позивач зобовязаний був подавати до Ніжинської ОДПІ розрахунки суми податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на 2005, 2006 та 2007 роки, а відтак у відповідача були правові підстави для визначення позивачу податкового зобовязання з даного виду податку, застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій, передбачених п.п.17.1.1, 17.1.2 п.17.1 ст. 17 Закону України „Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, про що прийнято податкове повідомлення-рішення від 18.12.2007р. №000316173/0, яким військовій частині А2574 визначено податкове зобовязання з податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів у сумі 129421,50 грн., в т.ч. 85941 грн. з основного платежу та 43480,50 грн. з штрафних (фінансових) санкцій.

За таких обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 94, 158, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,-

С У Д П О С Т А Н О В И В:

1. У позові відмовити.

2. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений Кодексом адміністративного судочинства України, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

3. Про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення вищевказаних строків залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Постанова в повному обсязі виготовлена 11.03.2008р.

Суддя Ж.В. Блохіна