ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"03"
квітня 2008 р.
Справа № 13/039-08

За позовом
Відкритого акціонерного товариства "Білоцерківський комбінат
"Будіндустрія", м. Біла Церква

до  1. Суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1, м. Біла Церква

2. Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_2, м. Біла Церква

про визнання договору купівлі-продажу
недійсним

Суддя   С.Ю. Наріжний

Представники:

від
позивача Запаскін М.Р. - довіреність б/н від 13.02.2008р.;

від
відповідача 1 ОСОБА_3. - довіреність б/н від 07.03.2008р.;

від
відповідача 2 не з"явився;

СУТЬ
СПОРУ:

До
господарського суду Київської області надійшла позовна заява Відкритого
акціонерного товариства "Білоцерківський комбінат "Будіндустрія"
(далі - позивач) до  Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1 (далі -відповідач 1) та Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_2 (далі -відповідач 2) про визнання договору
купівлі-продажу №1 від 28.12.2004 р. недійсним.

В
обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що спірний
договір є недійсним з моменту його вчинення оскільки на моменту укладення
договору право власності на вантажно-підйомні механізми належало позивачу.

11.03.2008
р. в судовому засіданні представник відповідача надав суду відзив на позов
згідно якого позовні вимоги не визнає повністю з тих підстав, що позивач не
правомірно звернувся з позовом  про
визнання недійсним договору купівлі-продажу №1 від 28.12.2004  р., оскільки він не є стороною договору.
Статтею 203 ЦК України містяться вичерпні підстави визнання договору недійсним
про які в позові позивача зовсім не йдеться. Позивач вважає, що при розгляді
даного позову має застосовуватись положення ст. 387 ЦУ України. Аналогічна ж
позиція викладена і в постанові ВГСУ від 12.07.2006 р. по справі №04-05-02/1467
де зазначається, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають
захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсною угоди, стороною в якій
така особа не є, незалежно від того и відповідає спірна угода закону.

03.04.2008
р. представник позивача надав суду письмові пояснення по справі в яких
заперечив доводи відповідача викладені у відзиві відповідача та навів додаткові
обґрунтування правомірності своїх позовних вимог.

Представник
відповідача 2 в судове засідання не з'явився, відзиву на позов та інших
витребуваних ухвалою суду документів не подав. Відповідач 2 належним чином був
повідомлений про місце і час судового засідання ухвалами суду від 01.02.2008
р., 25.02.2008 р. та 11.03.2008 р. Таким чином, відповідач не реалізував своє
процесуальне право на участь в судовому засіданні господарського суду. Згідно
зі ст.75 ГПК України справа розглядається без участі представника відповідача,
за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для розгляду справи по суті.

Розглянувши
матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача
1 судом встановлено наступне.

28
грудня 2004 р. між відповідачем 1  і
відповідачем 2 був укладений договір купівлі-продажу №1 (далі - договір). За
даним договором відповідач-1 передав у власність відповідачу-2
вантажно-підйомні механізми згідно з додатком до цього договору.

Вказані
вантажно-підйомні механізми раніше були придбані відповідачем-1

у ВАТ
«Білоцерківський комбінат «Будіндустрія»за договором купівлі-продажу №1 від
«4»лютого 2003 р. (далі -договір 1).

Рішенням
Господарського суду Київської області від «08»червня 2006 р. по справі
№15/176/146/14-06 Договір-1 був визнаний недійсним. Постановами Київського
міжобласного апеляційного господарського суду від «06» вересня 2006 р. та
Вищого

Господарського
суду України від «19» листопада 2006 р. рішення Господарського

суду
Київської області від 08.06.2006 р. по справі №15/176/146/14-06  залишено без змін.

Позивач
вважає, що з огляду на наведене вище,
укладаючи спірний договір відповідач-1 порушив вимоги ст. 658 ЦК
України, за якою встановлюється, що право продажу товару належить власникові
товару, а також ч. 1 ст. 317 ЦК України, згідно якої право розпоряджатися
майном має тільки його власник.

Оскільки
позивач не являється однією із сторін спірного договору, але будучи
заінтересованим лицем, позивач вважає, що має право заперечити дійсність
правочину згідно приписів ч. 3 ст. 215 ЦК України з тих підстав, що договір
укладений з порушенням вимог законодавства України, що діяло на момент його
укладення.

Однак суд приходить до висновку, що
позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно
до ч. 1 ст. 203 ЦК України, встановлено загальне правило, що зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.
Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які
встановлені, зокрема, частиною першою ст. 203 ЦК України, є підставою
недійсності правочину згідно приписів ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Відповідно до п. 1 ст. 216 ЦК України
у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість
того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 388 ЦК
України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права
його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо
майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;  вибуло з володіння власника або особи, якій
він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Права особи, яка вважає себе
власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання
недійсною угоди, стороною в якій така особа не є, тобто, з застосуванням
правового механізму, встановленого ч. 1 ст. 216 ЦК України, незалежно від того
чи відповідає спірна угода закону.

Натомість суд вважає, що у випадку
задоволення позовних вимог результатом би зазначеного стало застосування судом
наслідків недійсності угоди, які стосуються сторін угоди і не поширюються на
права позивача, який вважає себе власником спірного майна, не будучи стороною
угоди.

Захист
прав такої особи можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову, якщо є
підстави, встановлені ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Твердження позивача викладені у
поясненнях до позовної заяви не спростовують доводи викладені відповідачем у
відзиві оскільки спростовуються матеріалами справи та підтвердженні практикою
Вищого господарського суду України та Верховного суду України, відповідні
судові рішення яких містяться в матеріалах справи.

Враховуючи
вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення
позовних вимог.

Витрати
за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України та витрати за інформаційно
-технічне забезпечення судового процесу відповідно до ст.44 ГПК України
покладаються на позивача.

На
підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 ГПК України,
господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя
Наріжний С.Ю.