ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2008 р.

№ 2-7/4250-2007

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Козир Т.П.

суддів :

Мележик Н.І.,

Подоляк О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

ТОВ “Санаторій Утьос”

на постанову

від 08.11.2007 р. Севастопольського апеляційного господарського суду

у справі

№ 2-7/4250-2007

за позовом

ЗАТ “Планета-Буд”

(надалі –Товариство)

до

ТОВ “Санаторій Утьос”

(надалі –Санаторій)

про

спонукання до виконання дій та

стягнення 629516 грн.

зустрічний позов про

розірвання договору та

стягнення 456492 грн.

за участю представників:

від позивача

- Шкуліпа О.П.

від відповідача

- Вишневський В.Л.

В С Т А Н О В И В:

В березні 2007 р. Товариство звернулось в господарський суд АР Крим з позовом до Санаторію про зобов'язання виконати обов'язок з оплати робіт за договором № ПП-59/2005 від 10.08.2005 р. та про стягнення 629516 грн. заборгованості, з мотивів неналежного виконання відповідачем грошових зобов'язань.

Санаторій проти задоволення позову заперечував та в порядку ст. 60 ГПК України пред'явив зустрічний позов про розірвання договору № ПП-59/2005 від 10.08.2005 р. та про стягнення 456492 грн. збитків, з підстав неналежного виконання Товариством зобов'язань по виконанню робіт.

Рішенням господарського суду АР Крим від 18.09.2007 р. (суддя Дворний І.І.), залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 08.11.2007 р. (судді: Горошко Н.П., Плут В.М., Борисова Ю.В.), первісний позов задоволено: зобов'язано Санаторій виконати обов'язок з оплати робіт, виконаних Товариством за договором № ПП-59/2005 від 10.08.2005 р.; стягнуто із Санаторію на користь Товариства заборгованість у сумі 629516 грн. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою, Санаторій звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення і постанову скасувати, а справу передати на новий розгляд до місцевого господарського суду, мотивуючи скаргу порушенням і неправильним застосуванням судами норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Згідно положень ч. 2 ст. 1115 ГПК України касаційна інстанція перевіряє юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду та постанові апеляційного господарського суду.

Відповідно до роз’яснень, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати. Мотивувальна частина рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права і обов’язки сторін у спірних правовідносинах. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Резолютивна частина рішення повинна містити чіткі та безумовні висновки, що ґрунтуються на аналізі та оцінці фактичних обставин викладених у його мотивувальній частині, та відповідати застосованим до спірних відносин нормам права.

Відповідно до приписів ст. ст. 45, 47, 43 ГПК України судові рішення приймаються судом за результатами обговорення усіх обставин справи та за умови здійснення за своїм внутрішнім переконанням оцінки доказів, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Прийняті у справі рішення та постанова вказаним вимогам не відповідають.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, 10.08.2005 р. між Товариством (виконавець) та Санаторієм (замовник) укладено договір № ПП-59/2005 на виконання проектно-вишукувальних робіт (надалі –Договір), відповідно до умов якого виконавець зобов'язався виконати проектно-кошторисну документацію "Елінг-центр з рятувальною станцією та пляжними спорудами. Передпроектні пропозиції. Проект. Робоча документація" згідно із завданням замовника, а замовник зобов'язався прийняти та оплатити вищезгадані роботи на умовах і в строки, обумовлені Договором.

В силу ч. 1 ст. 324 ГК України за договором підряду на проведення проектних і досліджувальних робіт підрядник зобов'язується розробити за завданням замовника проектну документацію або виконати обумовлені договором проектні роботи, а також виконати досліджувальні роботи, а замовник зобов'язується прийняти і оплатити їх.

Відповідно до положень ст. 887 ЦК України за договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт підрядник зобов'язується розробити за завданням замовника проектну або іншу технічну документацію та (або) виконати пошукові роботи, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити їх.

Згідно норм ч. 1 ст. 890 ЦК України підрядник зобов'язаний, зокрема: виконувати роботи відповідно до вихідних даних для проведення проектування та згідно з договором; погоджувати готову проектно-кошторисну документацію із замовником, а в разі необхідності - також з уповноваженими органами державної влади та органами місцевого самоврядування; передати замовникові готову проектно-кошторисну документацію та результати пошукових робіт.

Приймаючи рішення та постанову суди виходили з того, що на виконання умов укладеного Договору, додаткових угод до нього, які були направлені на адресу відповідача, але не підписані ним, виконавцем були належним чином виконані проектно-вишукувальні роботи на загальну суму 1629516 грн. Проте, замовником роботи оплачені частково в сумі 1000000 грн., у зв'язку з чим заборгованість в сумі 629516 грн. підлягає стягненню в примусовому порядку.

Проте, висновки судів про наявність правових підстав для задоволення первісного позову, а також про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову слід визнати необґрунтованими та передчасними.

Суди не врахували договірної природи відносин сторін щодо якості та оплати вартості проектних робіт. Спір щодо встановлення якості та дійсної вартості виконаних робіт підлягав вирішенню на підставі законодавства, що регулює відносини підряду, відповідних положень Договору, будівельних норм та правил, та з дотриманням правил доказування, встановлених процесуальним законом.

На виконання умов п. 2.2 Договору Санаторій платіжними дорученнями № 4 від 03.10.2005 р. та № 10 від 20.10.2005 р. перерахував Товариству 1000000 грн.

Відповідно до Договору Товариство зобов'язано було розробити проектну документацію у складі: передпроектні пропозиції, проект, робоча документація.

В матеріалах справи на стадії її розгляду в місцевому господарському суді відсутні матеріали проектної документації, яка підлягала розробці за Договором.

Посилаючись на передання проектної документації за накладними господарські суди не звернули увагу на те, що останні містять певні заперечення та застереження замовника, і не дослідили ці питання.

Водночас, за твердженнями відповідача, в порушення умов Договору та вимог чинного законодавства, позивач не прийняв до уваги застереження замовника, не узгодив проектну документацію, а ініціював питання щодо розірвання Договору листом № 427 від 07.04.2006 р., у зв'язку з чим з метою зменшення збитків відповідач був вимушений залучати іншу проектну організацію до виконання робіт.

Оскаржувані рішення та постанова не містять посилань та оцінки доказів, наданих Санаторієм та долучених до матеріалів справи. В обґрунтування своїх заперечень та вимог за зустрічним позовом Санаторій посилався на виготовлення Товариством передбаченого Договором проекту неналежним чином, не в повному обсязі та із суперечностями нормам ДБН. Зокрема, Санаторій посилався на свій лист № 01-68 від 20.03.2006 р. та лист № 596 від 12.10.2007 р. Державного головного територіального науково-дослідного і проектного інституту, які не були предметом належної оцінки судів. При цьому, Замовником заявлявся перелік застережень, зокрема, щодо виконання несучих конструкцій будівлі із монолітного залізобетону, а не стального каркасу, щодо передбачення обґрунтування застосування типу фундаменту та конструкцій, щодо знаходження дощових каналізаційних споруд за межами відводу земельної ділянки, щодо відсутності рішення про підйом та спуск на воду плавзасобів тощо.

Також судами не враховано, що заперечення Санаторію проти первісного позову ґрунтувались не стільки на твердженнях про порушення виконавцем строку виконання договірних зобов'язань, скільки на твердженні про виконання робіт не в повному обсязі та з порушенням вимог ДБН А.2.2-3-2004, а також на відсутності у позивача завдання замовника і вихідних даних для проектування, що передбачено ст. ст. 887, 890 ЦК України, ст. 324 ГК України.

При цьому, судами не перевірені посилання відповідача на необхідність застосування до спірних відносин сторін приписів положення Регіональних правил забудови і використання територій в АР Крим, які затверджені постановою Верховної Ради АР Крим № 241-3/02 від 18.09.2002 р., згідно яких розробником завдання на проектування є підрядник, а замовник погоджує підготовлене завдання.

Дослідження питань про обсяг та якість виконаних Товариством проектних робіт за Договором, їх відповідність вимогам Договору та ДБН має важливе значення для належного з'ясування дійсних прав і обов'язків сторін спірних відносин, а отже і для правильного вирішення спору.

Проте, в порушення вимог ст. ст. 45, 47, 43 ГПК України, надані відповідачем докази судами належним чином не досліджувались, юридична оцінка надана не була.

В силу ч. 3 ст. 43 ГПК України господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Також слід зазначити, що для роз'яснення питань, що виникли при вирішенні господарського спору і потребували спеціальних знань, суди не були позбавлені можливості звернутися до положень ст. 41 ГПК України, керуватися постановою Пленуму Верховного Суду України № 8 від 30 травня 1997 року “Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах”, та призначити судову експертизу.

Із відповідним клопотанням Санаторій звертався до суду першої інстанції. Проте, клопотання було невмотивовано відхилено судами.

Надаючи юридичну оцінку матеріалам справи апеляційний господарський суд послався на те, що позивач ініціював підписання додаткової угоди до Договору, проте Санаторієм додаткова угода підписана не була.

Водночас, в матеріалах справи міститься копія додаткової угоди № 1 до Договору, на якій містяться підписи і печатки сторін, відповідно до якої сторони дійшли згоди про внесення змін до календарного плану робіт із викладенням його в новій редакції згідно додатку № 1 до додаткової угоди, який в матеріалах справи відсутній.

Крім цього, в судових рішеннях відсутні мотивовані висновки в частині вирішення спору за вимогою про розірвання Договору в порядку ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Неповне дослідження фактичних обставин та неналежне з’ясування дійсних прав і обов’язків сторін унеможливлює правильне застосування матеріального закону, що регулює спірні правовідносини.

Викладене свідчить про те, що судами при розгляді справи не були достатньо враховані вимоги законодавства. Як наслідок, прийняті у справі рішення та постанова не відповідають ст. ст. 84, 105 ГПК України та вимогам, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями.

Згідно ст. ст. 1115, 1117 ГПК України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, які не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

У зв’язку із вищевикладеним колегія суддів вважає, що приймаючи рішення та постанову, суди надали неповну та невірну юридичну оцінку обставинам справи, порушили і неправильно застосували норми матеріального та процесуального права, в зв’язку з чим, враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції (ст.1117 ГПК України), рішення та постанова підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд місцевому господарському суду.

При новому розгляді справи місцевому господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з’ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, витребувати та надати об’єктивну оцінку доказам, які мають юридичне значення для її розгляду, вирішити спір із дотриманням норм процесуального законодавства на підставі норм матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних відносин сторін.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111, 11112 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ТОВ “Санаторій Утьос” задовольнити.

Рішення господарського суду АР Крим від 18.09.2007 р. та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 08.11.2007 р. у справі № 2-7/4250-2007 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду АР Крим.

Головуючий, суддя Т. Козир

С у д д і Н. Мележик

О. Подоляк