ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2008 р.

№ 42/387 (05-5-42/2974)

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дунаєвської Н.Г.,

Михайлюка М.В.,

Самусенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Донецькоблгаз" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 22 січня 2008 року у справі №42/387 Господарського суду м. Києва за позовом Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Донецькоблгаз", м. Донецьк, до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", м. Київ, про зобов'язання підписати акти приймання-передачі природного газу,

за участю представників:

позивача – Величко Н. П. (дов. від 17.12.2007),

відповідача –Мицька Р. М. (дов. №247/10 від 29.12.2007),

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2007 року позивач ВАТ "Донецькоблгаз" звернувся до господарського суду з позовом до ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" про зобов'язання підписати акти приймання-передачі природного газу.

Вказував, що між ним та відповідачем 31.01.2006 був укладений договір №06/06-120 на постачання природного газу та додаткові угоди до цього договору №1 від 28.02.2006 і №2 від 2.06.2006.

Зазначав, що на виконання умов даного договору ним були складені та передані відповідачу три акти приймання-передачі природного газу за період жовтень-грудень 2006 року, які на момент звернення до суду останнім не підписані.

Посилаючись на заборону односторонньої відмови від виконання зобов'язань просив суд зобов'язати ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" підписати акти приймання-передачі природного газу за період жовтень-грудень 2006 року.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 20 листопада 2007 року (суддя Паламар П.І.) у задоволені позову відмовлено.

Рішення мотивоване посиланнями на ст.15 ЦК України та неможливість захисту цивільних прав способом, що обраний позивачем.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 22 січня 2008 року (колегія у складі суддів: Отрюх Б.В. –головуючий, Бондар С.В., Верховця А.А.) рішення скасоване. Постановлено припинити провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України.

Постанова мотивована посиланнями на те, що спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

У касаційній скарзі ВАТ "Донецькоблгаз" просить скасувати рішення та постанову, а справу передати на новий розгляд, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, зокрема ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України.

Заслухавши представників сторін, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права судова колегія Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає до часткового задоволенню, а постанова –до скасування, з наступних підстав.

Відповідно до Роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.п. 1, 6 постанови від 29.12.1976 №11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Постанова апеляційного суду зазначеним вимогам не відповідає, оскільки не ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що 31.01.2006 між сторонами було укладено договір на постачання природного газу №06/06-120, відповідно до якого постачальник ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" зобов'язується передати покупцю ВАТ "Донецькоблгаз" у 2006 році 4188 тис. м3 природного газу для власних потреб об'єктів, які знаходяться на балансі останнього, а покупець зобов'язується прийняти та до 10 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, оплатити одержаний газ на умовах договору.

Відповідно до п.3.3 вказаного договору, приймання-передача газу оформлюється актами приймання-передачі газу, в яких визначається обсяг фактично спожитого газу.

На виконання наведених умов договору позивачем у жовтні, листопаді та грудні були направлені відповідачу акти-приймання передачі природного газу, які останній не підписав, що і стало підставою звернення ВАТ "Донецькоблгаз" з відповідним позовом до суду.

Відповідно до ч.1ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Однак, як вбачається з матеріалів та встановлено місцевим господарським судом, ВАТ "Донецькоблгаз", пред'являючи позов до суду, на порушення ст.33 ГПК України не визначив і не обґрунтував, у чому полягає порушення, невизнання або оспорювання його прав з боку ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України", а всі доводи позовної заяви спрямовані на зобов'язання відповідача підписати акти прийому-передачі природного газу в судовому порядку.

Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Тому, відмовляючи у задоволені позову, місцевий господарський суд обґрунтовано виходив з того, що позов є безпідставним, оскільки позивач не довів факту порушення відповідачем його прав передбачених договором та гл.54 Цивільного кодексу України, якою врегульовані відносин, що виникають з договорів поставки, а такого способу захисту цивільних прав, як зобов'язання сторони договору до підписання актів прийому-передачі чинним законодавством не передбачено.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду, неправильно застосував положення п.1ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України і це призвело до істотного порушення норм процесуального права, оскільки судом не дотримано конституційних положень щодо законності судочинства.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Частиною 3 ст. 22 Закону України "Про судоустрій України" передбачено, що місцеві господарські суди розглядають справи, які виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності.

Згідно з частиною 1 ст. 21 ГПКУкраїни сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у ст. 1 цього Кодексу.

Таким чином, господарські суди вирішують спори у порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає ст. 1 ГПК України, а правовідносини, щодо яких виник спір, носять господарський характер.

Враховуючи, що сторонами у даній справі є юридичні особи, а спір між цими особами виник з договору поставки, суд апеляційної інстанції не мав законних підстав для скасування законного та обгрунтованого рішення суду та припинення провадження у справі на підставі п. 1ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Така правова позиція також викладена у п.3 Інформаційного листа від 25.11.2005.№01-8/229 Вищого господарського суду України та узгоджується з практикою Верховного Суду України.

Крім того, в оскаржуваній постанові апеляційний суд зауважив, що позивач має право звернутися до суду з позовом про виконання зобов'язання в натурі, з цим колегія суддів Вищого господарського суду України погодитись не може і вважає за необхідне зазначити наступне.

Захист немайнового чи майнового права або законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов’язання утриматись від вчинення певних дій.

Задоволення судом вимоги про виконання обов'язок з підписання актів приймання-передачі в натурі не призводить до поновлення порушеного права та не може бути виконане у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

З урахуванням викладеного, Київський апеляційний господарський суд необґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав до скасування рішення суду першої інстанції, у зв’язку з цим прийнята ним постанова є такою, що не відповідає вимогам діючого законодавства і підлягає скасуванню, при цьому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, як постановлене у відповідності до вимог закону.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Донецькоблгаз" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 22 січня 2008 року у справі №42/387 скасувати.

Рішення Господарського суду м. Києва від 20 листопада 2007 року у справі №42/387 залишити в силі.

Судді: Дунаєвська Н.Г.,

Михайлюк М.В.,

Самусенко С.С.