ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

03.04.2008

Справа №2-17/222-2008

за позовом Фонда майна АРК, м.Сімферополь

до відповідача Приватногопідприємства "Андріс", м. Сімферополь

про внесення змін до договору оренди

Суддя В.І. Гайворонський

П Р Е Д С Т А В Н И К И:

Від позивача - Бізюкова І.О. представник дов. №10-Д від 09.01.08р.

Від відповідача - Андруцька Г.О. представник дов. від 03.01.08р., Хребтова І.А. представник дов. від 03.01.08р.

Сутність спору: Згідно позовної заяви та уточнення до неї позивач просить внести зміну до договору оренди державного нерухомого майна від 17.05.05р., виклавши наступні пункти в редакції: розділ 5 договору доповнити пунктом 5.14 у такої редакції: «Орендар зобов’язаний на протязі місяця з моменту підписання додаткової угоди сплатити до- рахункову орендну плату у Державний бюджет та балансоутримувачу у співвідношенні, визначеному у п.3.5 договору від 17.05.05р. з урахуванням змін внесених цією угодою»; розділ 10 договору доповнити п.10.12. у такої редакції: «Розрахунок орендной плати, що є невід'ємним доповненням до додаткової угоди, вводитися з 27.12.2006».

Згідно ст. 22 ГПК України уточнення позовних вимог є правом позивача. Таким чином вважаються заявленими вказані позовні вимоги, які і підлягають розгляду судом.

Позов обґрунтовується тим, що 17.05.05р. між позивачем та відповідачем був укладений договір оренди державного нерухомого майна. Згідно ст. 21 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» розмір орендної плати може бути змінено на вимогу одній із сторін, якщо за незалежних від неї обставин істотно змінився стан об’єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України. Пунктом 3.4. договору встановлено, що розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни Методики розрахунку та в інших випадках передбачених законодавством. У зв’язку зі змінами в Методику розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, внесеними постановою КМУ від 27.12.06р. № 1846, позивач 31.07.2007р. надіслав відповідачу додаткову угоду №1 від 31.07.2007р. до вказаного договору оренди, згідно п.7 якої розрахунок орендної плати вводиться з 27.12.2006р. Однак, відповідач запропонував викласти вказаний пункт в редакції, згідно якої він набирає чинності з моменту підписання протоколу розбіжностей. Позивач направив протокол врегулювання розбіжностей, з яким відповідач не згоден.

Відповідач в запереченнях позов не визнав та вказав, що п. 10.3 договору встановлено, що зміни та доповнення допускаються за взаємною згодою сторін. Зміни та доповнення, що пропонується внести, розглядаються протягом 20 днів з дати їх подання до розгляду іншою стороною. Одностороння відмова від виконання договору і додаткових угод до нього не допускається. Додаткова угода підписана позивачем 31.07.07р., отримана відповідачем 16.08.07р. Відповідач не погоджується з п. 7 додаткової угоди відповідно до якою розрахунок орендної плати вводиться з 27.12.2006р., а також п.8, згідно якого орендар зобов’язаний протягом місяця з моменту підписання додаткової угоди сплатити донараховану орендну плату.

По справі оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, суд,-

в с т а н о в и в:

Згідно договору оренди державного нерухомого майна від 17.05.05р. позивач, іменований «орендодавець» передає відповідачу, іменованому «орендар» - державне нерухоме майно в оренду (п.1.1 договору).

Згідно п. 3.4. договору розмір орендної плати переглядається на вимогу одній із сторін у разі зміни Методики її розрахунку та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Суд вважає що позов задоволенню не підлягає, при цьому виходить із наступних обставин:

Оскільки між сторонами укладений договір, відносини між ними регулюються договором і нормами, що відносяться до договорів.

Ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, як що його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При цьому необхідно відмітить, що виходячи із закріпленого ст. 129 Конституції України принципу диспозитивності сторін суд не вправі довати оцінку договору на предмет його невідповідності законодавству в цієї справі, що також відповідає практиці розгляду аналогічних питань Верховним судом України (постанова від 20.05.02р. №02/132 по справі №Д 12/12).

Також необхідно відмітити, що згідно ч.2 ст. 4 ГПК України господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов’язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Однак п.3.4 договору передбачено, що розмір орендної плати переглядається на вимогу однією із сторін у разі зміни Методики її розрахунку.

Таким чином, згідно умов договору у разі зміни Методики розрахунку орендної плати для перегляду розміру орендної плати достатньо вимоги сторони.

Відповідач в запереченнях вказує, що додаткова угода, в якій вказується про перегляд розміру орендної плати, отримана їм 16.08.07р., що також підтверджується штампом на поштовому конверті.

При цьому необхідно відмітити, що позивач вправі був звернутись по вказаному питанню раніше, або укласти договір в іншій редакції, згідно з якою обов’язки по сплаті іншого розміру орендної плати виникають з прийняттям відповідного нормативного акта.

Неорганізованість сторони чи її некомпетентність не можуть вважатись причиною для прийняття рішення на її користь.

Згідно вимог позивача він бажає щоб зміни до договору почали розповсюджуватись з 27.12.2006р.

Однак, ч.3 ст. 631 ЦК України передбачено що сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Тобто, із вказаної норми слідує, що це право сторони, а не обов’язок.

Таким чином, якщо законодавством визначено право, а не обов’язок, сторона не може бути проти її волі спонукатися до встановлення умов договору, які виникли до його укладення.

З листування сторін, а також з заперечень відповідача слідує, що він не згоден на зміну до договору з 27.12.2006р.

Окрім цього, ч.3 ст. 653 ЦК України передбачено, що якщо договір змінюється у судовому порядку, зобов’язання змінюється з моменту набрання рішення суду про зміну договору законної сили.

Таким чином правових підстав для зміни договору з 27.12.2006р. в судовому порядку не існує.

Таким чином ті позовні вимоги, яки заявлені, задоволені бути не можуть.

При цьому також необхідно відмітить, що виходячи із закріпленого ст. 129 Конституції України принципу диспозитивності сторін суд не вправі розглядати інші вимоги ніж ти, як вони заявлені позивачем.

Так, ст. 129 Конституції України закріплений принцип змагальності сторін і їх рівності перед законом і судом, свобода надання суду доказів та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 8 Конституції України вона має вищу юридичну силу та її норми являються нормами прямої дії.

Про необхідність дотримання принципу диспозитивності сторін також указується в постанові Верховного Суду України від 20.05.2002 року № 02/132 (справа № Д12/12), а в постанові Пленуму Верховного суду України від 01.11.1996 року “Про застосування норм Конституції України при здійсненні правосуддя” вказується, що суди вправі застосовувати безпосередньо норми Конституції як норми прямої дії.

Таким чином суд вправі розглянути справу по тим матеріалам, які надані зацікавленими сторонами.

Оскільки інші матеріали зацікавленими сторонами не надані до прийняття рішення, не має підстав залучати їх до справи після прийняття рішення.

Більш того розгляд інших вимог, які не заявлені, буде грубим порушенням прав відповідача, який вправі знати про таки вимоги та заперечувати проти них.

З заявлених позовних вимог слідує, що зміни до договору повинні виконуватись відповідачем з 27.12.06р., однак правові підставі для цього відсутні.

Підстав для стягнення судових витрат згідно ст. 49 ГПК України не існує.

На підставі вищевикладеного, а також керуючись ст. ст.4,44,49,82,84,85 ГПК України, суд, -

ВИРІШІВ:

У позові відмовити повністю.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Гайворонський В.І.