СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"26"
лютого 2008 р.

Справа  № 17/212-07-8290

За  позовом:  Суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1

до відповідача: Державного
підприємства Одеського ліноліумного заводу „Більшовик”

про
визнання права власності.

Суддя Зуєва Л.Є.

Представники сторін:

Від позивача:       не з'явився;

Від відповідача:
Гоголь Н.В. -на підставі довіреності.

Суть
спору: фізична особа
-підприємець ОСОБА_1. Звернувся до господарського суду Одеської області з
позовом,  в якому просить суд визнати за
ним право власності на нежитлове приміщення 1-го поверху, площею 256 кв.м.,
розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач,
в судове засідання з'явився, надав письмовий відзив на позов, в якому заявлені
позовні вимоги не визнає та просить суд в задоволенні позову відмовити.

По
справі у відповідності до вимог ст. 77 ГПК України оголошені перерви починаючи
з 07.12.2007р. по 14.01.2008р. о 12 год. 40 хв. та з 20.02.2008р. по
26.02.2008р. о 09 год. 30 хв.

Розглядом матеріалів справи встановлено.

Між
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1та Державним підприємством Одеським
ліноліумним заводом „Більшовик” 30.10.2002р. укладено договір оренди
нежитлового приміщення 1-го поверху, площею 256 кв.м, розташованого за
адресоюАДРЕСА_1, для розміщення магазину по торгівлі продуктами харчування
безакцизної групи.

У
відповідності до п. 10.1 укладеного договору, строк оренди був встановлений на
5 років, термін дії з 1 листопада 2002 року до 1 листопада 2007 року.

На
час прийняття в оренду нежитлового приміщення фізичною особою підприємцем
ОСОБА_1., використовувати нежитлове приміщення за цільовим призначенням було
неможливо, так як технічний стан основних несучих, огороджуючих конструкцій,
інженерних комунікацій та відділочних конструкцій був в незадовільному стані,
що було відображено в висновку про технічний стан будівельних конструкцій
нежитлового приміщення, розташованого за адресою:АДРЕСА_1.

Тому,
для розміщення магазину по торгівлі продуктами харчування безакцизної групи,
фізична особа -підприємець ОСОБА_1. в орендованому ним приміщенні здійснив
капітальний ремонт, чим привів технічний стан основних несучих, огороджуючих
конструкцій, інженерних комунікацій та відділочних конструкцій в належний стан,
при якому можливо користування вказаним приміщенням за цільовим призначенням,
про що свідчить Висновок про технічний стан будівельних конструкцій нежитлового
приміщення, розташованого за адресою:АДРЕСА_1.

Таким
чином у зв'язку з проведеним капітальним ремонтом збільшилась ринкова вартість
вищевказаного, яка згідно з експертною оцінкою станом на 11.09.2002р. становила
32 818,27 грн., а після проведеного капітального ремонту становить 1113088
грн.,тому на підставі ст. 331 ЦК України позивач вважає, що у нього виникло
право власності на нежитлове приміщення магазину, загальною площею 256 кв.м.,
яке розташоване за адресою:АДРЕСА_1, в якому ним було проведено капітальний
ремонт, за рахунок якого суттєво збільшилась його вартість.

23.10.2007р.
фізична особа -підприємець ОСОБА_1звернувся до господарського суду Одеської
області з позовом (вхід.№10683) до ДП Одеський ліноліумний завод „Більшовик”, в
якому просить суд визнати право власності на нежитлове приміщення магазину 1-го
поверху, площею 256 кв.м., яке розташоване за адресою:АДРЕСА_1.

Ухвалою
господарського суду Одеської області від 25.10.2007р. порушено провадження у
справі №17/212-07-8290 за позовом фізичної особи -підприємця ОСОБА_1. до ДП
„Одеський ліноліумний завод „Більшовик” про визнання права власності.

Дослідивши
обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін та проаналізувавши
надані докази, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог фізичної
особи -підприємця ОСОБА_1. слід відмовити, з наступних правових підстав.

У
відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом
якого є договори - основний вид правомірних дій -це волевиявлення осіб, які
безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і
обов'язків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої
цивільні  права вільно на власний розсуд.

У
відповідності зі ст.204 ЦК України
договір укладений між сторонами по справі, як  цивільно-правовий   правочин
є правомірним  на час розгляду
справи, оскільки  його недійсність прямо
не встановлена законом, та  він не
визнаний судом недійсними, тому зобов'язання за цим договором  мають
виконуватися належним чином.

Відповідно
до ст.526 ЦК України № 435-IV від 16.01.2003 р. зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння
відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Розглядом
матеріалів справи встановлено, що сторонами по справі 30.10.2002р. було
укладено договір оренди нежитлового приміщення 1-го поверху, площею 256 кв.м,
розташованого за адресоюАДРЕСА_1, для розміщення магазину по торгівлі
продуктами харчування безакцизної групи.

У
відповідності до п. 10.1 укладеного договору, строк оренди був встановлений на
5 років, термін дії з 1 листопада 2002 року до 1 листопада 2007 року, на новий
термін договір не продовжувався  та на
час розгляду справи у суді , відповідно до ч.2 ст.26 Закону України „Про оренду
державного та комунального майна”, договір припинив свою дію  у зв'язку з закінченням строку, на який його
було укладено.

Однак
позивач  вважає, що  ним в орендованому приміщенні магазину під
час дії договору оренди  було здійснено
капітальний ремонт, в результаті чого у названого приміщення збільшилась
ринкова вартість, що приблизно 33 рази більша ніж до проведеного капітального
ремонту, у зв'язку з чим позивач вважає, що зазначене нерухоме приміщення є
новоствореним, а отже на підставі ст. 331 ЦК України за ним необхідно визнати
право власності на зазначене нерухоме майно.

Однак
такі доводи позивача не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства та  суд погодитися  з ними не може не може, з огляду на наступне.

Так,
у відповідності до п.6.2. укладеного договору оренди нерухомого майна, що
належить до державної власності, позивач (орендар за договором) має право
вносити зміни до складу орендованого майна, проводити його реконструкцію,
технічне переозброєння, що зумовлює підвищення його вартості, тільки з дозволу
Відповідача (Орендодавця за договором).

Частиною
першою статті 778 ЦК України передбачено, що наймач може поліпшити річ, яка є
предметом договору найму лише за згодою наймодавця.

З
огляду на наведені норми діючого законодавства, неодноразово ухвалами суду
позивача було зобов'язано надати докази узгодження з орендодавцем кошторису на
проведення ремонтних робіт та докази надання орендодавцем дозволу на проведення
цих робіт,  докази того, що це майно є
новостворене, з посиланням на вимоги договору та вимоги діючого законодавства.
Однак в порушення вимог ухвал суду позивач без поважних причин не надав суду
витребувані у нього дозволи від відповідача на проведення ним капітального
ремонту та реконструкції орендованого приміщення, у зв'язку з чим  суд доходить до висновку, що зазначені
ремонтні роботи були виконані позивачем в порушення вимог Договору оренди та
вимог чинного законодавства України за власним бажанням.

У
відповідності з частиною п'ятою статті 778 ЦК України, якщо наймач без згоди
наймодавця зробив поліпшення, які не можна відокремити без шкоди для речі, він
не має права на відшкодування їх вартості.

Пунктом
3 ст. 181 Закону України „Про оренду державного та комунального
майна” передбачено, що якщо орендодавець або інший балансоутримувач майна,
переданого в оренду, не здійснив капітального ремонту майна і це перешкоджає
його використанню відповідно до призначення та умов договору, орендар має
право: відремонтувати майно, зарахувавши вартість ремонту в рахунок орендної
плати, або вимагати відшкодування вартості ремонту; вимагати розірвання
договору та відшкодування збитків.

Пунктом
3 ст. 23 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” орендар
має право за погодженням з орендодавцем, якщо інше не передбачено
договором оренди, за рахунок власних коштів здійснювати реконструкцію, технічне
переоснащення, поліпшення орендованого майна, а як вже зазначалося вище у
відповідності до п.6.2. укладеного між сторонами по справі  договору оренди нерухомого майна, що належить
до державної власності, позивач (орендар за договором) має право вносити зміни
до складу орендованого майна, проводити його реконструкцію, технічне
переозброєння, що зумовлює підвищення його вартості, тільки з дозволу
Відповідача (Орендодавця за договором).

Отже
при подачі позову до суду позивачем вказаної вище норми Закону враховано не було,
як не було враховано і зміст п. 10.5. Договору оренди, згідно якого у разі
припинення Договору невідокремлені поліпшення орендованого майна, здійснені
орендарем за рахунок власних коштів, визнаються власністю орендодавця.

Крім
того, не заслуговує на увагу посилання позивача на вимоги ст. 331 ЦК України,
згідно якої новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення
будівництва (створення майна), та воно є безпідставним, оскільки позивачем не
було суду доведено того, що ним було збудоване нове приміщення, а навпаки в
тексті позовної заяви СПД ОСОБА_1. зазначає, що проведені ним роботи
визначаються як капітальний ремонт та згідно з п.1. 1. Договору оренди  Орендодавець
передав, а орендар прийняв вже створене індивідуально визначене майно, а
саме нежитлове приміщення 1-го поверху, площею 256 кв.м., розташоване за
адресою: АДРЕСА_1 , з визначеною вартістю по експертній оцінці  в розмірі 32818.27 грн. станом на
11.09.2002р. та будь-яких доказів знищення цього саме майна та створення нового
позивачем в ході розгляду справи у суді надано не було.

При
подачі позову до суду  та під час
розгляду справи у суді позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній
заяві, в чому полягає порушення його прав та інте ресів, а суд повинен
перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, зокрема щодо
матеріально-правового інтере су у спірних відносинах, і залежно від
встановлених обставин вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для
правового захисту.

Згідно
ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У
відповідності до вимог ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким
чином, суд дійшов висновку, що позивачем, в порушення вимог ст. 33,34 ГПК
України не підтверджені та не доведені суду обставини, на які вони посилається
у своїй позовній заяві.

Вирішуючи
спори, пов'язані з правом власності, суд виходить з того, що підтвердженням
наявності такого права можуть бути документи, що фіксують, підтверджують і
оформлюють безпосередньо самі юридичні факти, на підставі яких у власника
виникає (до нього переходить) право власності.

Відповідно
до вимог ст. 321 Цивільного кодексу України гарантують рівність прав усіх
суб'єктів права власності, так само гарантують права власника на свій розсуд
володіти, користуватися і розпоряджатися майном, що йому належить. Право
власності є абсолютним правом.

У
відповідності до п. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права
власності не встановлено судом.

Оскільки
розглядом матеріалів справи встановлено, що позовні вимоги СПД ОСОБА_1. щодо
визнання права власності на нежитлове приміщення 1-го поверху, площею 256
кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 не ґрунтуються ні на законі, ні на
умовах договору,  тому керуючись ст.ст.
11, 12, 331, 778 Цивільного кодексу України, ст.ст. 18, 23 Закону України „Про
оренду державного та комунального майна” суд дійшов висновку щодо відсутності
правових підстав для  задоволення позову
у повному обсязі.

Судові
витрати по держмиту, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового
процесу покласти на позивача, згідно зі ст.ст. 44, 49 ГПК України.

Керуючись
ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В
задоволенні позову -відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку,
передбаченому ст. 85 ГПК України.

Накази видати після вступу рішення в законну
силу.

Суддя
Зуєва Л.Є.