СУД
СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.08                                                                                 Справа № 6/14.

Суддя Василенко Т.А., розглянувши матеріали справи за позовом

Державного підприємства "Вугілля України", м. Київ

до Державного підприємства "Луганська вугільна компанія", м. Луганськ

про стягнення 97 476 грн. 00 коп.

в присутності представників сторін:

від позивача –не прибув,

від відповідача –не прибув,

в с т а н о в и в:

Обставини справи: позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача збитків у сумі 97 476 грн. 00 коп.

Представник позивача в судове засідання, призначене на 20.03.08 об 11 годині 10 хвилин не з’явився та витребувані судом докази по справі не надав. Разом з цим, після закінчення судового засідання, представник позивача - Євецький С.Г. прибув до суду о 12 годині 30 хвилин, про що була зроблена відмітка у листі - відрядженні останнього. В той же час, будь-які документи до суду здані не були.

Із довідки Головного управління статистики у Луганській області від 27.02.08 та довідки з Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців вбачається, що відповідач - ДП «Луганська вугільна компанія»внесений до вказаного реєстру і його юридичною адресою є м. Луганськ, вул. Лермонтова, б. 1 «в», вказана адреса не змінювалася і будь-які відомості щодо іншої адреси місцезнаходження відповідача у матеріалах справи відсутні. У зв’язку з чим усі процесуальні документи у справі направлялися відповідача саме за вказаною адресою.

Відповідач відзив на позовну заяву не надав, в судові засідання не з’явився. Справа розглядається у порядку ст. 75 ГПК України за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши представників сторін, суд прийшов до наступного.

Із тексту позовної заяви вбачається, що відповідачем на виконання умов договору № 1-09/2-ЛК від 29.09.04 було здійснено відвантаження залізничних піввагонів з вугільною продукцією:

-у листопаді 2004 р. на адресу Ладижинської ТЕС ВАТ «Західенерго», обсягом 1 433 т;

- у січні 2005 р. на адресу Бурштинської ТЕС ВАТ «Західенерго»у обсязі 446 т., та на адресу Зміївської ТЕС ВАТ «Центренерго»у обсязі 129 т;

- у лютому 2005 р. на адресу Старобешівської ТЕС ВАТ «Донбасенерго»у обсязі 69 т та на адресу Зміївської ТЕС ВАТ «Центренерго»у обсязі 69 т;

- у березні 2005 р. на адресу Бурштинської ТЕС ВАТ «Західенерго», обсягом 525 т.

Відповідачем вказане вугілля у власність позивача передане не було. Беручи до уваги, що відвантаження вугілля відбулося в рахунок договору від 29.09.04, позивач, як «Покупець»забезпечив оплату вартості перевезення вугілля залізничним транспортом від станції відправлення до станції призначення власними коштами у розмірі 97 476 грн. 00 коп.

З огляду на викладене, з урахуванням того, що відповідач, відвантаживши в рахунок договору вугільну продукцію та не передавши її у власність позивача, здійснив односторонню відмову від виконання зобов’язання по поставці вугілля тим самим заподіяв останньому збитки у сумі 97 476 грн. 00 коп.

З метою отримання вказаних збитків, позивач направляв відповідачу претензії, які останній не оспорив та не оплатив, у зв’язку з чим позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відповідач позовні вимоги не оспорив.

Оцінивши матеріали справи та доводи представників сторін у їх сукупності, суд прийшов до наступного.

29.09.04 між ДП «Вугілля України»- позивач у справі та ДП «Луганська вугільна компанія»в особі ВП «Луганськвуглезбут»- відповідач у справі, укладено договір поставки № 1-09/2-ЛК.

Розділом 1 договору визначено, що «Постачальник»- за договором, відповідач у справі зобов’язується поставити на умовах, передбачених договором, а «Покупець»за договором, позивач у справі –прийняти та оплатити вугілля кам’яне енергетичне. Марки, базові характеристики якості та базова ціна вугілля, яке буде поставлятися наводяться у додатках до договору.

Розділом 2 договору встановлено, що поставка здійснюється залізничним транспортом у відкритих піввагонах за погодженим графіком. Датою поставки вугілля є підписання акту приймання-передачі, який повинен бути підписаний сторонами не пізніше останньої дати узгодженої сторонами періоду поставки.

Згідно розділу 4 договору відповідач повинен скласти і підписати зі своєї сторони акт приймання-передачі вугілля і передати його позивачу.

Відповідно до п.6.1 договору оплата за вугілля здійснюється позивачем не умовах передплати.

Згідно п.6.6 оплата вартості послуг по перевезенню вугілля здійснюється відповідачем.

У матеріалах справи відсутні акти приймання-передачі вугілля, підписані сторонами у справі.

Разом з цим, як було вказано вище, позивач підтверджує факт відвантаження відповідачем певної кількості вугілля на виконання умов договору поставки № 1-09/2-ЛК, але доказів перерахування передплати за відвантажене вугілля позивачем до суду не надано.

В той же час, позивачем не надано розрахунку заподіяних збитків та доказів їх реальності.

Статтею 224 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов’язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки особі, права або законні інтереси якої порушено.

У розумінні статті 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Аналогічні приписи містяться у статті 225 Господарського кодексу України. Згідно з пунктом 1 якої до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до норми ст.19 Основного Закону держави –Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Так, позивач зобов’язаний довести суду обставини щодо наявності шкоди, протиправної поведінки відповідача, яка спричинила шкоду, причинний зв'язок між шкодою та поведінкою, вину відповідача як підставу для настання відповідальності, підстави виникнення обов’язку відповідача по відшкодуванню збитків та надати докази понесених позивачем збитків у заявленому розмірі.

Разом з цим, позивачем не було доведено суду, що ним були понесені фактичні збитки на вказану суму, а також не надано доказів самого факту заподіяння збитків з вини відповідача (незважаючи на те, що суд неодноразово витребував від позивача такі докази ухвалами від 03.03.08, 11.02.08.).

На підставі викладеного у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст.49 ГПК України судові витрати слід покласти на відповідача.

На підстав викладеного, ст.19 Конституції України, ст.224, 225 ГК України та керуючись ст.ст. 44,49,82,84,85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1.          У задоволенні позову відмовити.

2.          Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його

підписання, оформленого відповідно до ст. 84 ГПК України.

Дата підписання рішення –24.03.2008.

Суддя                                                                      Т.А.Василенко

Помічник судді                                                  Т.В.Шкуть