ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

№

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Кравчука Г.А.,

суддів:

Мачульського Г.М., Шаргала В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Державного підприємства

"Морський торговельний порт "Южний"

на постанову

Одеського апеляційного господарського суду від 11.12.2007 р.

у справі

№ 26-27-31-30-15/102-06-3070

господарського суду

Одеської області

за позовом

Державного підприємства

"Морський торговельний порт "Южний"

до

Товариства з обмеженою відповідальністю "Соляріс"

про

стягнення 44 211,53 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники:

позивача:

Пуленко К.М., дов. № КИЦ від 01.01.2008 р.;

відповідача:

Зорянський В.М., директор;

Тарнакоп В.І., дов. № б/н від 18.01.2008 р.;

В С Т А Н О В И В:

У травні 2006 р. Державне підприємство "Морський торговельний порт "Южний" (далі –Порт) звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою, у якій просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Соляріс" (далі –Товариство) заборгованість та пеню у загальній сумі 44 211,53 грн.

Позовні вимоги Порт обґрунтовував тим, що він, як особа, на яку Товариством на підставі договору № К21У-30 від 13.06.2005 р. та листа № 44 від 24.10.2005 р. було покладено обов'язок з одержання вантажу, належним чином виконав зобов'язання перед перевізником (Одеською залізницею), сплативши рахунки за надані в процесі розвантаження послуги, проте Товариство, в порушення норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, не компенсувало йому відповідних витрат.

Справа розглядалась господарськими судами неодноразово.

Останнім рішенням господарського суду Одеської області від 12.10.2007 р. (суддя Никифорчук М.І.) в задоволенні позовних вимог Порта відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 11.12.2007 р. (колегія суддів: Гладишева Т.Я., Савицький Я.Ф., Лавренюк О.Т.) рішення господарського суду Одеської області від 12.10.2007 р. залишено без змін.

Вказані рішення та постанова мотивовані необґрунтованістю позовних вимог Порта.

Порт звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просить постанову Одеського апеляційного господарського суду від 11.12.2007 р. і рішення господарського суду Одеської області від 12.10.2007 р скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. Викладені у касаційній скарзі вимоги Порт обґрунтовує тим, що місцевий та апеляційний господарські суди при прийнятті судових актів, які оскаржуються, порушили ст. ст. 34 та 43 Господарського процесуального кодексу України, неправильно застосували ст. ст. 202, 207 та 1000 Цивільного кодексу України, ст. 181 Господарського кодексу України.

Товариство скористалось правом, наданим ст. 1112 Господарського процесуального кодексу України, та надіслало до Вищого господарського суду України відзив (заперечення) на касаційну скаргу Порта, у якому просить залишити її без задоволення. Викладені у відзиві вимоги Товариство обґрунтовує тим, що твердження Порта, наведені у касаційній скарзі, є безпідставними.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставини справи, застосування господарськими судами першої та другої інстанцій норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних рішення та постанови, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга Порта не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджується, що:

– між Портом та Товариством укладено договір № К21У-30 від 13.06.2005 р., згідно з яким Порт зобов'язався надавати свої спецпричали для навантаження на судна експортного вантажу Товариства, а Товариство –оплачувати використання причалу та території Порта при виконанні вантажно-вивантажувальних робіт, при цьому встановлено, що обсяги та норми переробки не є фіксованими та можуть змінюватись у залежності від підтвердження плану завозу та можливості прийняття вантажу (розділ І договору);

– п. 3.2 договору № К21У-30 від 13.06.2005 р. передбачав оплату Товариством Порту таких додаткових послуг: допоміжні роботи, послуги залізниці, розморожування у тепляку;

– листом № 44 від 24.10.2005 р. Товариство звернулось до Порту з проханням підтвердити додатковий завіз вантажу у листопаді 2005 р. –5000 тон соди каустичної у цистернах, зі станції Калуш Львівської залізниці на станцію Берегова Одеської залізниці, відправник –Закрите акціонерне товариство "Лукор", отримувач –Порт для Товариства;

– листом № ГД-13/1111 від 04.11.2005 р. Порт повідомив Міністерство транспорту та зв'язку України, Укрзалізницю, Одеське та Львівське управління залізниці, Закрите акціонерне товариство "Лукор" та Товариство про підтвердження додаткового завозу вантажу на листопад 2005 р. –сода каустична 5000 тон;

– Портом була здійснена перевірка маси вантажу –соди каустичної, про яку йдеться у листі Товариства № 44 від 24.10.2005 р. (листі Порта № ГД-13/1111 від 04.11.2005 р.), та її повторне розморожування, за що Товариству були виставлені рахунки, які оплачені не були;

– Товариство не надавало Порту окремого замовлення на перевірку залізницею маси відповідного вантажу –соди каустичної, так само як і не надавало Порту вказівки на перевірку маси зазначеного вантажу, а підстав для обов'язкового здійснення залізницею такої перевірки, передбачених ст. 52 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 р. № 457 (далі –Статут залізниць України), не було.

За таких обставин колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками місцевого та апеляційного господарських судів про те, що Порт здійснив перевірку маси вантажу Товариства без замовлення (вказівки) останнього, та без передбачених ст. 52 Статуту залізниць України підстав, тобто, з власної ініціативи, що позбавляє Порт права вимагати від Товариства відшкодування відповідних витрат, оскільки у Товариства такого зобов'язання не виникло.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає так само обґрунтованими висновки господарських судів першої та другої інстанції про відсутність у Товариства зобов'язання відшкодувати Порту витрати, понесені у зв'язку з проведенням додаткової маневрової роботи, оскільки проведення такої роботи було викликано, по-перше, діями Порту з перевірки маси вантажу Товариства, які, як зазначено у попередньому абзаці, були здійснені Портом з власної ініціативи (безпідставно), а по-друге, необхідністю повторного розігріву вантажу, який, як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, було здійснено Портом через недотримання технологічних вимог щодо температури розігріву.

Безпідставними є і вимоги Порту про стягнення з Товариства збору за зберігання вантажу у вагонах та плати за користування вагонами в очікуванні вивантаження, оскільки, як з'ясовано місцевим та апеляційним господарськими судами та підтверджується актами АСУ ТП Порта № 13518 та № 13574, відповідні вагони з вантажем Товариства були подані на колії Порта та не простоювали на них.

За відсутністю підстав для стягнення з Товариства на користь Порта зазначених вище платежів вимоги Порта про стягнення з Товариства штрафу та пені за прострочення сплати цих платежів також є необґрунтованими.

Ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Таким чином, Порту було обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову, оскільки він не довів, як того вимагає ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, обставин, на які посилався як на підставу своїх позовних вимог.

Посилання Порта у касаційній скарзі на окремі докази по справі не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів Вищого господарського суду України, оскільки, виходячи із наданих господарському суду касаційної інстанцій ст. ст. 1115 та 1117 Господарського процесуального кодексу України повноважень, він не може давати оцінку доказам, а повинен на підставі вже встановлених фактичних обставин справи перевірити застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що відповідно до вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України постанова Одеського апеляційного господарського суду від 11.12.2007 ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги Порта не спростовують висновків господарського суду другої інстанції, у зв'язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110 та 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державного підприємства "Морський торгівельний порт "Южний" залишити без задоволення, а постанову Одеського апеляційного господарського суду від 11.12.2007 у справі № 26-27-31-30-15/102-06-3070 господарського суду Одеської області –без змін.

Головуючий суддя                                                   Г.А. Кравчук

Суддя                                                                       Г.М. Мачульський

Суддя                                                                       В.І. Шаргало