ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04.07.2008                                                                                            Справа № 11/169

за позовом                     приватного підприємства „Шарк-плюс”, м. Ужгород

до відповідача            приватного підприємства „Шарк”, м. Ужгород

треті особи, які не

заявляють самостійних

вимог на предмет спору

на стороні позивача МС МП „Енергомонтаж”, м. Ужгород

товариство з обмеженою відповідальністю „ШРЕК”, м. Ужгород

про                               усунення перешкод в користуванні рекламоносіїв та витребування їх із чужого незаконного володіння

Колегія суддів у складі: головуючого судді – Васьковського О.В., суддів –Кадар Й.Й., Русняк В.С.

За участю представників:

від позивача - Яцко В.Д. (дов. від 26.07.05)

від відповідача - Шпеник О.О. –директор

від третіх осіб - не з’явився

СУТЬ СПОРУ: 13.07.06 приватне підприємство „Шарк-плюс” (позивач) звернулося до господарського суду із позовом до приватного підприємства „Шарк” (відповідач) про повернення незаконно захоплених рекламних щитів. З даною вимогою відкрито провадження у справі за №5/212.

16.10.06 господарським судом Закарпатської області прийняте рішення, яким позов задоволено (а.с.79 Т.1).

28.11.06 Львівським апеляційним господарським судом скасоване рішення у справі №5/212 та прийняте нове рішення, яким у задоволені позову відмовлено (а.с.86-93 Т.2).

13.02.07 Вищим господарським судом України у справі №5/212 прийнята постанова, якою вищезгадані рішення та постанова скасовані а справа передана на новий розгляд до господарського суду Закарпатської області (а.с.110-113 Т.2 ).

29.03.07 Верховним судом України прийнята постанова, якою залишено без задоволення касаційну скаргу приватного підприємства „Шарк”, а постанову Вищого господарського суду України від 13.02.07 - без змін (а.с.161-162 Т.2).

29.05.07 справа №5/212 повторно прийнята до судового розгляду у господарському суді Закарпатської області.

19.07.07 провадження у справі №5/212 зупинено, у зв’язку із оскарженням відповідачем ухвали суду від 11.07.07 (у частині відхилення клопотання про витребування доказів) та направленням матеріалів справи до Львівського апеляційного господарського суду (а.с. 170 Т.3).

15.10.07 провадження у справі №5/212 поновлено та прийнято до провадження суддею Якимчук Л.М., згідно розпорядження заступника голови господарського суду Йосипчук О.С.(у зв’язку із закінченням строку повноважень судді Васьковського О.В. призначеного на посаду Указом Президента України від 13.02.02 №712/2002).

16.11.07 ухвалою господарського суду справа №5/212 (про повернення незаконно захоплених рекламоносіїв) та справа №11/169 за позовом ПП „Шарк-плюс” до ПП «Шарк»з вимогою про усунення перешкод у користуванні рекламоносіями, об’єднано в одну справу за номером 11/169 (а.с.84 Т.4).

19.05.08 згідно розпорядження голови господарського суду Закарпатської області у справі №11/169 (у зв’язку із заявою судді Якимчук Л.М. про самовідвід) призначено колегіальний розгляду у складі: головуючий суддя Васьковський О.В., судді Кадар Й.Й. та Руснак В.С.

Позивач просить вимоги задоволити, мотивуючи наступним. За договором купівлі-продажу від 05.05.05 він набув право власності на рекламні носії: 51 шт. „Біл-борди” та 20 шт. „Сіті-лайтів” розташованих на території м. Ужгород. Однак, незважаючи на звернення та пропозицію укласти договір оренди, відповідач умисно псує та продовжує безпідставно використовувати ці рекламоносії. Свої вимоги позивач обґрунтовує із посиланням на ч.2 ст.48 Закону України „Про власність” частину 2 статті 386, статтю 400 Цивільного кодексу України. Позивач доводить що поняття „рекламоносії” та „рекламні конструкції” є тотожними.

Відповідач заперечує позов. У письмову відзиві та доповнені від 11.07.07 наводить наступні мотиви: ТзОВ „Шрек” набуло у власність рекламоносії 11.03.03, як внесок до статутного фонду. Згодом, право власності на рекламоносії, згідно правочинів, перейшло до МС МП „Енергомонтаж”, а потім до ПП „Шарк-Плюс”. Стаття 662 Цивільного кодексу України містить обов’язок продавця передати покупцеві товар, визначний договором купівлі-продажу. На зазначені правочини поширюється презумпція правомірності правочину на підставі статті 204 Цивільного кодексу України. Таким чином, між ПП „Шарк” та ПП „Шарк-плюс” не виникало ніяких правовідносин щодо предмету спору; рекламоносії відчужені 11.03.03, а тому сплив строк позовної давності; позивачем чітко не визначено та не надано доказів щодо майна яке перебуває у володінні відповідача незаконно; у власність ТзОВ „Шрек” передавалися рекламоносії, вартість яких становила 15720 грн. При цьому, у власності ПП „Шарк” залишилися спеціальні рекламні конструкції; всі рекламні конструкції, які належать ПП „Шарк” мають первинні документи, що ідентифікують їх походження, а також повний пакет дозвільних документів на встановлення та експлуатацію рекламних конструкцій документів. Доводить, що ТзОВ „Шрек” та МС МП „Енергомонтаж” жодного разу не зверталися згідно типових правил про переоформлення дозволів. Оригінали зареєстрованих дозволів завжди були власністю ПП „Шарк” та ніколи, нікому не передавалися.

Треті особи заявляють про підтримку позовних вимог.

У судовому засіданні 03.07.08, відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України), оголошувалася перерва.

Рішення проголошено у відповідності до ч.2 ст.85 ГПК України. Повний текст рішення оформлено відповідно до ст. 84 ГПК України та підписано 10.07.08.

Заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, розглянувши матеріали справи та додатково подані докази, колегія суддів встановила:

Згідно рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 25.08.05 №241 „Про переоформлення дозволів на розміщення зовнішньої реклами” на підставі клопотання приватного підприємства „Шарк” вирішено переоформити раніше видані дозволи.

05.05.05 на підставі договору купівлі-продажу рекламних носіїв, ПП „Шарк-Плюс” придбало у МС МП „Енергомонтаж” рекламоносї: „Білборди” (51 шт.) розміром 6х3м., „Сіті-лайти” (20 шт.) розміром 1,25 х1,75 м. Зазначені рекламоносії придбані за ціною 12 500,00 грн. (п.1.1. договору). Місцезнаходження рекламоносіїв вказано в окремому додатку. В акті прийому передачі зазначається про передачу вищезазначеного майна на суму 12100 грн., із них „Біл-борди” (51 шт.) всього на суму 5100,00 грн. та „Сіті-лайти” (20 шт.) на суму 7000 грн. До акту прийому-передачі складено додаток у якому зазначені назва вулиць, опис місця розташування, та умовні позначення.

У свою чергу ПП „Шарк-Плюс” придбало рекламоноссії за договором купівлі-продажу від 12.04.05 укладеному із ТзОВ „Шрек”. До договору складено акт прийому-передачі із додатком. Вказаний договір, акт прийому-передачі та додаток, за змістом умов є ідентичним із договором від 05.05.05, за яким рекламоносії придбало ПП „Шарк-Плюс”.

ТзОВ „Шрек” отримало спірні рекламоносії у ПП „Шарк” на підставі акту прийому передачі від 11.03.03, який затверджений рішенням зборів засновників ТзОВ „Шрек”, що зафіксовано у протоколі №5 від 11.03.05, а саме рекламоносії „Біл-борди” (51 шт.) на суму 7066 грн. та „Сіті-лайти” (20 шт.) на суму 8654 грн.

Оцінивши докази, ґрунтуючись на всебічному, повному та об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи у їх сукупності, керуючись законом суд дійшов до наступних висновків.

Згідно із статтею 316 Цивільного кодексу України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Позивач звернувся за захистом своїх прав із застосуванням двох способів захисту: повернути із незаконного володіння майно та усунути перешкоди у користуванні цим майном.

Предметом спору виступають рекламоносії, які 11.03.03 були передані ПП „Шарк” до статутного фонду ТзОВ „Шрек”. Однак, позивач і відповідач по різному характеризують майно, що передавалося. Позивач доводить, що передавалися рекламоносії, як спеціальна рекламна конструкція. Відповідач стверджує, що передавалися рекламоносії, як щити, тобто частина рекламних конструкцій без передачі права на розміщення зовнішньої реклами.

Типові правила розміщення зовнішньої реклами, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.1998 року №1511 (далі –Типові правила №1511), які були діючими на момент передачі рекламоносіїв розкривали поняття, що застосовуються у спорі, наступним чином: рекламоносії - будь-які матеріальні носії інформації, які містять візуальне зображення реклами, зокрема друкована продукція, аплікації, мальовані, світлові, електронні зображення тощо, у тому числі з аудіо трансляцією (абз.7 п.2); спеціальні конструкції –конструкції, що використовуються для розміщення рекламоносіїв, які розташовуються на будинках (дахах, фасадах, стінах, балконах тощо), інших будівлях та спорудах (підземних переходах, парканах, мостах, шляхопроводах, опорах вуличного освітлення тощо), над проїжджою частиною вулиць і доріг на території зеленої зони, на асфальті, ґрунті, елементах вуличного обладнання або у повітрі: світлові та несвітлові, тимчасові та стаціонарні, наземні та не наземні (повітряні), плоскі та об’ємні стенди, щити панно, транспаранти, троли, таблички, короби, механічні, динамічні, електронні табло, екрани, панелі, тумби, складні просторові конструкції, аеростати, повітряні кулі тощо. Діючі Типові правила розміщення зовнішньої реклами, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2003 року №2067 (далі –Типові правила №2067) не містить визначення поняття рекламоносії.

Отже, рекламні конструкції, як майно характеризуються певною сукупністю речей. Наземні конструкції, в основному, складаються із експонуючої поверхні, поширеним прикладом якої є щити різних розмірів, засобів, що їх утримують (металеві опори), які пов’язані із землею у тому числі фундаментом, а також засобів освітлення.

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України „Про рекламу” розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах провадиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад та в порядку встановленому цими органами на підставі типових правил що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Типових правил №1511 встановлено, що право на встановлення окремої спеціальної конструкції визначає дозвіл, який є реєстраційним документом, що видається на підставі рішення, зокрема міської ради. Дозвіл містить відомості про розповсюджувача зовнішньої реклами, технічні характеристики спеціальної конструкції, місце її розташування з прив’язкою до генерального плану місцевості, фотографічний знімок місця до і після розташування спеціальної конструкції, узгоджувальну частину та інші необхідні відомості.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Типовими правилами №1511 не передбачено обмежень щодо цивільному обігу рекламних конструкцій, як майна. Однак, аналізуючи у сукупності норми вказаного нормативного акта, слід дійти висновку, про наявність істотних ознак необхідних для виокремлення та індивідуалізації окремої рекламної конструкції із числі інших. Ці ознаки містяться у дозволі, який надається розповсюджувачу зовнішньої реклами. Особа, яка має намір передати у власність іншої особи спеціальні конструкції, для визначення умов правочину, зокрема договору купівлі-продажу чи передачу до статутного фонду іншого суб’єкта господарської діяльності, повинна керуватися та використовувати ті відомості та технічні характеристики, що містяться у дозволі. Більше того у правочині повинно бути посилання на дозвіл як реєстраційний документ, що надає право на розміщення спеціальної конструкції. Слід наголосити, що право на розміщення зовнішньої реклами надається особі –розповсюджувачу реклами. Вона за бажанням, у порядку визначному Типовими правилами, може вносити конструктивні зміни до спеціальної конструкції, але її право на розміщення залишається незмінним. Таким чином, саме дозвіл встановлює право на розміщення рекламної конструкції, а відтак і на перехід права власності на це майно із збереженням її призначення. Отже, за відсутності чітко визначеного переходу разом із конструкцією права на розміщення зовнішньої реклами новий власник не може претендувати на право її розміщення у тому ж місці.

Типові правила №1511 втратили чинність у зв’язку із прийняттям Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.03 №2067 (далі –Типові правила №2067). Пунктом 30 Типових правил №2067 встановлено, що у разі набуття права власності на рекламний засіб іншою особою або передачі його в оренду дозвіл підлягає переоформленню, шляхом звернення нового власника до робочого органу протягом одного місяця з дня виникнення права власності. Серед переліку документів, що додаються до заяви необхідним є оригінал зареєстрованого дозволу. Таким чином, у діючих Типових правилах прямо передбачено про передачу разом із рекламною конструкцією і дозволу, який свідчить про право на розміщення зовнішньої реклами, а значить і перехід цього права до іншого власника.

Разом з тим, у відповідності до частини 2 статті 662 Цивільного кодексу України, продавець одночасно з товаром повинен передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості, тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Стаття 666 Цивільного кодексу України, встановлює, що в разі якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар покупцеві.

Отже, нові власники МС МП „Енергомонтаж” та ПП „Шарк-Плюс”, у випадку придбання ними рекламних конструкцій, відповідно до вищеприведених положень цивільного законодавства повинні були отримати (вимагати) від продавця оригінали дозволів, які надавали право на їх розміщення або відмовитися від договору, враховуючи, що саме ці дозволи містять необхідні відомості, щодо об’єктів правовідносин –рекламних конструкцій. Проте, у жодному із правочинів, починаючи із внеску ПП „Шарк” рекламоносіїв до статутного фонду ТзОВ „Шрек”, ні посилання на дозволи, ні передачі цих дозволів не було, як і не було вчинено інших необхідних дій. У зв’язку із придбанням рекламоносіїв, позивач також не довів належними доказами, що ТзОВ „Шрек” та МС МП „Енергомонтаж” бути розповсюджувачами зовнішньої реклами, з огляду на вищеприведене і зокрема у матеріалах справи також відсутні докази діяльності цих суб’єктів господарської діяльності на розміщення зовнішньої реклами.

Встановлюючи яке саме майно передавалося і є предметом спору (кокретизація та ідентифікація майна), слід вказати наступне. Усі правочини щодо відчуження рекламоносіїв, за описом предметів передачі, є ідентичними. Згідно них передавалися 51 штука „Біл-Бордів” та 20 штук „Сіті-лайтів”. У якості спростування обставин щодо кількості спірних предметів відповідач доводить, що на початок 2003 року кількість рекламних конструкцій ПП «Шарк” становила 29 „Біл-бордів” та 14 „Сіті-лайтів”. Ці дані підтверджуються наявними у матеріалах справи актами ведення в експлуатацію спеціальних рекламних конструкцій та документи які підтверджують придбання та взяття на баланс рекламних конструкцій.

Вартість предметів передачі є загальною без визначення ціни окремо взятого рекламоносія. Причому, у договорах вартість рекламоносіїв становить 12500 грн., а в актах прийому-передачі 12100 грн. З огляду на цю обставину відповідач доводить, що передавалися лише частина рекламних конструкцій, а саме щити про що свідчить вказана вартість. Дійсна вартість рекламних конструкцій, що перебувала у власності ПП „Шарк” станом на 11.03.03 (момент передачі до статутного фонду ТзОВ „Шрек”) була значно більшою. Згідно витягу із балансу ПП „Шарк” станом на 01.04.03 первісна вартість основних засобів складала 192,3 тис. грн. Відповідач також доводить, із посиланням на оборотно-сальдову відомість за квітень 2005 року МС МП „Енергомонтаж”, додану ним до матеріалів справи, що спірні рекламоносії знаходилися на складі у МС МП „Енергомонтаж” за вартістю 12100 грн., що спростовує реальну передачу від МС МП „Енергомонтаж” до ПП „Шарк-плюс” встановлених на місцях рекламних конструкцій.

За вказаних обставин заперечення відповідача заслуговують на увагу суду з огляду на наступне. Як свідчать матеріали справи, вищевказані правочини щодо передачі спірних рекламоносіїв складені разом із додатками до актів прийому-передачі у котрих містяться лише загальні відомості щодо розміщення рекламоносіїв, а саме місцезнаходження рекламоносіїв визначається шляхом наведення назви вулиці (вулиць) міста та характеристики (опису) цього місцезнаходження, що унеможливлює, в такий спосіб визначати місцезнаходження рекламних конструкцій. Наведені характеристики місцезнаходження за твердженням відповідача є рекламною пропозицією, яка розсилалася потенційним клієнтам ПП ”Шарк”. Більше того за вказаною характеристикою в окремих випадках заходяться одна і більше рекламних конструкцій, які належать різним розповсюджувачам реклами, що знайшло своє підтвердження матеріалами справи. За вищеприведених обставин та з огляду на правове регулювання питання місцезнаходження рекламних конструкцій, за відсутності дозволів, які містять топогеодезичні знімки з прив’язкою місця розташування наземної спеціальної конструкції, ідентифікація спірних предметів, згідно додатку до актів передачі за наведеними право чинами, не ґрунтується на фактичних обставинах справи та нормах цивільного законодавства. З наведених мотивів відхиляються доводи позивача, зокрема з посиланням на висновок №94 будівельно-технічного дослідження спеціаліста будівельника Д.В. Корчинської.

Письмове клопотання подане позивачем про витребування від відповідача оригіналів фінансових звітів за період 2002-2005 роки, відомостей щодо кількості рекламних конструкцій за вказаний період та підстави їх розміщення, акти введення рекламоносіїв в експлуатацію, акти списання матеріалів, документи на придбання матеріалів для виготовлення рекламних конструкцій, судом розглянуте. Враховуючи, що ці матеріали були надані відповідачем суду (копії позивачу і в матеріал справи) для дослідження у судовому засіданні 01.07.08 разом із оригіналами дозвільної документації (дозволи, відповідні рішення органу місцевого самоврядування щодо права ПП „Шарк” на розміщення зовнішньої реклами, погодження місць, договори оренди земельних ділянок), дане клопотання судом відхиляється як безпідставне.

При постановленні рішення судом взято до уваги також, що однією із позовних вимог є вимога про усунення перешкод у користуванні рекламоносіями відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України. Даний спосіб судового захисту обирається за умови володіння позивачем спірними майном. Як доведено матеріалами справи ТзОВ „Шрек”, МС МП „Енергомонтаж” та ПП „Шарк-плюс” фактично не володіли і не користувалися жодними рекламними конструкціями. Позивач, власне, і сам на цьому наголошує у поясненні від 05.07.07. Отже, позивачем вибрано неправильний спосіб захисту, а відтак дана вимога не підлягає судовому захисту.

У відповідності до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким чином, позивач не навів жодних переконливих доводів та не підтвердив належними та допустимими доказами, а тому твердження про наявність факту незаконного володіння відповідачем об’єктами зовнішньої реклами, а також факту набуття власності позивачем на рекламні конструкції, які належать ПП „Шарк”, спростовуються вищенаведеними висновками суду.

Разом із тим, з огляду на дату укладення договору купівлі-продажу рекламоносіїв від 05.05.05 та акту прийому-передачі від 07.05.05 між ПП „Шарк-Плюс” та МС МП „Енергомонтаж” доводи відповідача про пропуск позивачем позовної давності судом не приймаються.

За вищеприведених обставин у позові належить відмовити повністю.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 1, 15, 32, 33, 34, 43, 77, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

у позові відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили і підлягає обов’язковому виконанню на території України в порядку ст.85 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                      О.В. Васьковський

Суддя                                                                                            Й.Й. Кадар

Суддя                                                                          В.С. Русняк