СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Постанова

Іменем України

03 квітня 2008 року

Справа № 20-2/139

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Маслової З.Д.,

суддів                                                                      Антонової І.В.,

Ткаченка М.І.,

за участю представників сторін:

скаржника: Севастопольської квартирно-експлуатаційної частини морської не з'явився;

суб'єкта оскарження: ВДВС Гагарінського районного управління юстиції м. Севастополя - Літвінова О.В. за довіреністю №2-2/8/3846 від 03 квітня 2008 року;

стягувача: ВАТ "Енергетична компанія "Севастопольенерго" не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Севастопольської квартирно-експлуатаційної частини морської на ухвалу господарського суду міста Севастополя (суддя Шевчук Н.Г.) від 05 лютого 2008 року у справі № 20-2/139

за скаргою боржника Севастопольської квартирно-експлуатаційної частини морської (вул. Хрустальова, 60, Севастополь, 99040)

на дії органу примусового виконання рішень ВДВС Гагарінського районного управління юстиції м. Севастополя (пр. Жовтн. Революції, 8, Севастополь, 99038)

стягувач: ВАТ "Енергетична компанія "Севастопольенерго" (вул. Хрустальова, 44, Севастополь, 99040)

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Севастополя від 08 серпня 2007 року у справі №20-2/139 (суддя Шевчук Н.Г.) позов задоволено, стягнуто з Севастопольського зонального відділу військової служби правопорядку Міністерства оборони України на користь ВАТ „Енергетична компанія „Севастопольенерго” заборгованість у сумі 861 грн. 59 коп., з яких: 99 грн. 18 коп. - пеня, 164 грн. 30 коп. - 3 % річних, 598 грн. коп. - сума інфляційного відшкодування; витрати зі сплати державного мита у сумі 12 грн. 14 коп. та судові витрати у сумі 14 грн. 05 коп. (том 1 а.с. 114-117).

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 10 жовтня 2007 року рішення господарського суду міста Севастополя у справі №20-2/139 змінено, стягнуто з Севастопольської квартирно-експлуатаційної частини морської 6266 грн. 76 коп. та з Севастопольського зонального відділу військової служби правопорядку Міністерства оборони України 99 грн. 18 коп. пені, 164 грн. 30 коп. –3% річних, 598 грн. 11 коп. –сума інфляційного відшкодування та стягнуто з обох сторін витрати зі сплати державного мита у сумі 51 грн. 00 коп., 102 грн. 00 коп. і судові витрати у сумі 118 грн. 00 коп. (том 2, а.с. 37-46)

24 грудня 2007 року РУЮ Гагарінського району міста Севастополя згідно статей 3, 18, 24 Закону України "Про виконавче провадження", відкрите виконавче провадження, згідно якого зобов'язано боржнику добровільно виконати даний виконавчий документ у строк до 31 грудня 2007 року, і у разі невиконання у строк, передписаний для його добровільного виконання, стягнути з боржника виконавчий збір у сумі 626 грн. 68 коп. та витрати, пов'язані з закінченням виконавчих дій у розмірі 8 грн. 99 коп. (том 2 а.с. 56)

Севастопольська квартирно-експлуатаційна частина морська звернулася до господарського суду міста Севастополя зі скаргою на дії відділу державної виконавчої служби Гагарінського районного управління юстиції у місті Севастополі про визнання недійсною постанови ВДВС Гагарінського РУЮ у місті Севастополя про відкриття виконавчого провадження від 24 грудня 2007 року за № 12-1008/07 (том 2, а.с. 54-55).

Скарга мотивована тим, що дії ВДВС Гагарінського РУЮ у м. Севастополі не відповідають вимогам Закону України „Про виконавче провадження” з неправильним застосуванням статей 3, 18, 24 Закону, так як боржник є державною бюджетною установою і фінансується з Державного бюджету України.

Ухвалою господарського суду міста Севастополя від 05 лютого 2008 року (суддя Шевчук Н.Г.) скаргу відхилено (том 2 а.с. 64-66).

В апеляційній скарзі Севастопольська квартирно-експлуатаційна частина морська просить ухвалу суду скасувати, прийняти нову, якою її скаргу на дії ВДВС задовольнити.

Розпорядженням керівництва суду від 03 квітня 2008 року суддів Прокопанич Г.К. у зв'язку з зайнятістю Лисенко В.А. з поважним причин, замінено на суддів Антонову І.В. та Ткаченка М.І.

У судовому засіданні представник ВДВС Гагарінського РУЮ у м. Севастополі проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Представники стягувача та боржника у судове засідання не з'явилися, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, ухвалою від 15 березня 2008 року. Про причини своє неявки судову колегію не повідомили.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України, зобов’язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Так як явка в судове засідання представників сторін –це право, а не обов’язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез’явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судова колегія вважає можливим розглянути справу за відсутності не з’явившихся представників стягувача та боржника за наявними в матеріалах справи документами.

Розглянувши справу повторно, в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши матеріали справи, вислухавши представника ВДВС Гагарінського районного управління юстиції у м. Севастополі, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і відповідність висновків суду обставинам справи, судова колегія вважає апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Згідно Преамбули Закону України "Про виконавче провадження" № 606-Х1V від 04 квітня 1999 року, цей Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Згідно до цього Закону державною виконавчою службою підлягають виконанню такі виконавчі документи: виконавчі листи, що видаються судами, та накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду; ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних та кримінальних справах у випадках, передбачених законом; судові накази; виконавчі написи нотаріусів; посвідчення комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень цих комісій; постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; рішення органів державної влади, прийняті з питань володіння і користування культовими будівлями та майном; постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу; рішення інших органів державної влади у випадках, якщо за законом їх виконання покладено на державну виконавчу службу; рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Згідно статті 18 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа.

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. В постанові державний виконавець встановлює строк для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати семи днів, а рішень про примусове виселення - п'ятнадцяти днів, та попереджає боржника про примусове виконання рішення після закінчення встановленого строку зі стягненням з нього виконавчого збору і витрат, пов'язаних з провадженням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Таким чином, вимоги скарги про неправомірне відкриття РУЮ Гагарінського ВДВС постанови від 24 грудня 2007 року за № 12-1008/07 про примусове виконання наказу господарського суду міста Севастополя у справі 20-2/139 базуються на вимогах спеціального Закону.

Відповідно частини 1 статті 2 Закону України „Про виконавче провадження" примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Згідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень в Україні здійснюють державні виконавці. Інші органи, установи, організації і посадові особи здійснюють виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 6 цього Закону на вимогу чи за дорученням державного виконавця.

Частиною 1 статті 9 Закону України „Про виконавче провадження" встановлено, що у випадках, передбачених законом, рішення судів та інших органів щодо стягнення коштів виконуються податковими органами, установами банків, кредитно-фінансовими установами. Рішення вказаних органів відповідно до закону можуть виконуватися також іншими органами, установами, організаціями, посадовими особами та громадянами.

Згідно частини 3 статті Закону України „Про виконавче провадження", органи, установи, організації та особи, зазначені у частині першій цієї статті, не є органами примусового виконання, крім органів та посадових осіб, які виконують рішення про притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності.

Частиною 2 статті 4 Закону України "Про державну виконавчу службу" передбачено, що державний виконавець здійснює примусове виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Міністерство юстиції України у роз'ясненнях, прийнятих відповідно до його повноважень, виклав в листі № 25-32/1680 від 19 листопада 2003 правову позицію, згідно з якою застосування положень частини 2 статті 9 Закону України „Про виконавче провадження" відсутні правові підстави для закінчення державним виконавцем виконавчих проваджень по виконанню вищевказаної категорії рішень про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів або з бюджетних установ, з мотивів їх направлення для подальшого виконання до органів Державного казначейства України на підставі частини 2 статті 9 Закону України „Про виконавче провадження" або відмови у відкритті виконавчих проваджень по виконанню згаданих рішень.

Відповідно до Положення „Про Державне казначейство України", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 року № 1232, Державне казначейство України при Міністерстві фінансів України відповідно до покладених на нього завдань, управляє наявними фінансовими ресурсами, що ним обліковуються, провадить безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного та місцевих бюджетів і бюджетних установ, за рішенням, яке було прийняте державним органом, що відповідно до закону має право на його застосування; забезпечує казначейське обслуговування державного та місцевих бюджетів на основі ведення єдиного казначейського рахунку.

Судова колегія вважає доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі неспроможними, так як відповідно до частини 2 статті 9 Закону України „Про виконавче провадження", на даний час порядок виконання рішень по стягненню коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів або з бюджетних установ, Кабінетом Міністрів України не встановлено, у наслідок чого їх виконання повинно здійснюватись державним виконавцем в загальному порядку, визначеному спеціальним Законом України „Про виконавче провадження" №606 від 21 квітня 1999 року та Порядком примусового списання (стягнення) коштів з рахунків установ та організацій, відкритих в органах Державного казначейства України, затвердженим наказом Державного казначейства України № 175 від 05 жовтня 2001 року, тобто шляхом направлення державними виконавцями до органів державного казначейства платіжних вимог та супровідних документів до них.

Аналогічна правова позиція викладена Вищим господарським судом України у справі № 20-8/091 від 15 грудня 2004 року.

Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року №14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження", за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган Державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

З урахуванням викладеного, дії ВДВС Гагарінського РУЮ у м. Севастополі є правомірними, відповідають чинному законодавству, тому підстави для скасування ухвали господарського суду міста Севастополя відсутні.

Керуючись статтями 101, пунктом 1 статті 103, 105, 106, 1212 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1.          Апеляційну скаргу Севастопольської квартирно-експлуатаційної частини морської відхилити.

2.          Ухвалу господарського суду міста Севастополя від 05 лютого 2008 року у справі №20-2/139 залишити без змін.

Головуючий суддя                              підпис                    З.Д. Маслова

Судді                                                            підпис                    І.В. Антонова

підпис                    М.І. Ткаченко