ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
м.Сімферополь, вул.Р.Люксембург/Речна, 29/11, к.
ПОСТАНОВА

Іменем України

28.03.2008

Справа
№2-29/1065-2008А

За
позовом - Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Сімферополь.

До
відповідача - Державної податкової інспекції в м. Феодосія, м. Феодосія.

Про
визнання дій неправомірними та скасування податкової застави.

Суддя Башилашвілі О.І.

Секретар
судового засідання Готовкіна Т.С.

П Р Е
Д С Т А В Н И К И:

Від
позивача - ОСОБА_1 - СПД, паспорт НОМЕР_1, виданий ІНФОРМАЦІЯ_1

Від
відповідача - Радін А.О., довіреність № 17
від 11.03.08, ст.ДПІ.

Суть спору: Фізична особа -
підприємець ОСОБА_1 звернулась до господарського суду АР Крим з позовом до
відповідача - Державної податкової інспекції в м. Феодосія про визнання дій
державної податкової інспекції в м. Феодосії по накладенню на майно позивача
податкової застави неправомірними та скасування податкової застави на майно
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, що проживає за адресою АДРЕСА_1, накладену
державною податковою інспекцією в м.Феодосії і зареєстровану в Державному
реєстрі обтяжень рухомого майна про податкову заставу за № 1924852 від
27.04.2005 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що дії
відповідача по передачі майна позивача в податкову заставу порушують права
позивача та не відповідають Конституції України. Крім того, позивач посилається
на те, що у відповідача не було правових підстав для реєстрації податкової
застави на майно позивача, оскільки Рішенням Конституційного суду України від
24.03.2005р. №2-рп/2005, визнано такими, що не відповідають Конституції України
(є неконституційними), положення Закону України "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими
фондами", а саме: абзацу другого підпункту 8.2.1 пункту 8.2 статті 8,
Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами
та державними цільовими фондами».

Крім
того, позивач вважає, що відсутні підстави для знаходження його майна у
податковій заставі, оскільки сплили строки позовної давності передбачені
законом для стягнення заборгованості.

Відповідач
проти позову заперечує, посилається на те, що позивач має заборгованість перед
Державним бюджетом в сумі 1989,67 грн., яка виникла в період з 17.07.2001р. по
11.01.2002р., та враховуючи те, що позивач отримав першу податкову вимогу про
сплату боргу, та не сплатив його, у відповідача виникло право податкової застав
на підставі ст. 8 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

Щодо
визнання неконституційним абзацу другого підпункту 8.2.1 пункту 8.2 статті 8,
Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими фондами», то відповідач зазначив, що був
повідомлений про це рішення Конституційного суду України лише наказом ДПА
України від 16.06.2005р.

Відповідач
також зазначив, що у позові повинно бути відмовлено, оскільки позивачем
пропущений строк позовної давності передбачений ст. 99 КАС України.

Після
з'ясування усіх обставин справи, та перевірення доказів, суд перейшов до
судових дебатів, та після закінчення яких, суд віддалявся для ухвалення рішення
по даній справі до нарадчої кімнати.

Розглянувши
матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд -

В С Т
А Н О В И В:

27
листопада 2007 року, позивач звернувся до приватного нотаріуса ОСОБА_3 у м.
Євпаторія та дізнався про знаходження його майна у податковій заставі, про що
отримав витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові
застави № 15687056 від 27.11.2007р. (а.с. 6-7).

З
цього витягу вбачається, що підставою обтяження є: «абз. 2 п.п. 8.2.1 п. 8.2
ст. 8 Закону № 2181, б/н, 16.07.2001р., Феодосійська МДПІ.

Зареєстровано
обтяження - 27.04.2005р. за № 1924852.

Судом
встановлено, що у 2001 році позивач здійснював підприємницьку діяльність в м.
Феодосії. Господарська діяльність здійснювалась позивачем на підставі торгового
патенту.

У
вересні 2001 року позивач припинив господарську діяльність в м. Феодосія.

Відповідно
до п. 8.2.1 ст.8 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» в редакції Закону
станом на 12.01.2005р. (далі Закон № 2181), право податкової застави виникає у
разі: неподання або  несвоєчасного
подання платником податків податкової декларації - з першого робочого дня,  наступного за останнім  днем
строку,  встановленого  законом
про відповідний податок,  збір  (обов'язковий платіж) для подання такої
податкової декларації; несплати у строки, встановлені цим Законом, суми
податкового зобов'язання,   самостійно   визначеної
платником   податків   у податковій декларації,  -
з  дня,  наступного
за  останнім  днем зазначеного строку; несплати у строки,
встановлені цим Законом, суми податкового зобов'язання, визначеної контролюючим
органом, - з дня, наступного за останнім днем граничного строку такого
погашення, визначеного у податковому повідомленні.

Пункт
8.2.2 Закону № 2181, передбачав, що з урахуванням положень цієї статті  право
податкової застави  поширюється  на
будь-які види активів платника податків, які перебували в його власності
(повному господарському віданні) у день виникнення такого права, а також на
будь-які інші активи, на які платник податків набуде прав власності у
майбутньому, до моменту погашення його податкових зобов'язань  або податкового боргу.

Рішенням
від 24 березня 2005 року N 2-рп/2005 у справі N 1-9/2005 за конституційним
поданням 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України
(конституційності) положень пункту 1.17 статті 1, статті 8 Закону України
"Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами" (справа про податкову заставу),
Конституційний суд України вирішив:

1.
Визнати такими, що відповідають Конституції України (є конституційними),
положення пункту 1.17 статті 1,  пункту
8.1, абзаців першого, третього,
четвертого підпункту 8.2.1 пункту 8.2,
пункту 8.4, підпунктів  8.6.1,
8.6.2,  8.6.3 пункту 8.6 статті  8
Закону України "Про порядок
погашення зобов'язань платників податків перед  бюджетами та державними цільовими
фондами".

2.
Визнати такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними),
положення Закону України "Про порядок
погашення  зобов'язань  платників
податків  перед бюджетами та
державними цільовими фондами", а саме: абзацу другого підпункту 8.2.1
пункту 8.2 статті 8, згідно з яким
право  податкової  застави
виникає у разі неподання або несвоєчасного подання платником податків
податкової декларації - з першого робочого дня, наступного за останнім  днем
строку, встановленого законом про відповідний податок,  збір (обов'язковий платіж) для подання такої
податкової декларації;

підпункту
8.2.2 пункту 8.2 статті 8 в частині поширення права податкової застави на
будь-які види активів платника податків без врахування суми його податкового
боргу.

3.
Припинити конституційне провадження у справі в частині щодо відповідності
Конституції України (254к/96-ВР) (конституційності) положень пунктів 8.3, 8.5,
підпунктів 8.6.4, 8.6.5 пункту 8.6, пунктів 8.7, 8.8, 8.9 статті 8 Закону
України "Про порядок погашення
зобов'язань  платників  податків
перед бюджетами та державними цільовими фондами".

4.
Положення абзацу другого підпункту 8.2.1, підпункту 8.2.2 пункту 8.2 статті 8
Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими фондами", визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Згідно
зі ст. 19 Конституції України органи державної влади і органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти тільки на підставі, в межах
повноважень і способом, які передбачені Конституцією і законами України.

Відповідно
до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням
адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб,
прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування,
їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання
делегованих повноважень.

До
адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких
рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший
порядок судового провадження.

У
справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

-          на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

-          з
використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

-          обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають

-          значення для прийняття рішення (вчинення
дії);

-          безсторонньо (неупереджено);

-          добросовісно;

-          розсудливо;

-          з дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

-          пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод
та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

-          з урахуванням  права
особи на участь у процесі прийняття рішення;

-          своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Одним
з принципів адміністративного судочинства, передбачених ст. 7 Кодексу
адміністративного судочинства України, є принцип законності, який відповідно до
ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, полягає в наступному, суд
при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи
державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові
особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно
до ч.ч. 1,2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи
зазначене рішення Конституційного суду України, суд приходить до висновку, що
податкова застава на майно позивача зареєстрована з ініціативи відповідача на
підставі положення абзацу 2 п.п. 8.2.1 п. 8.2 ст. 8 Закону № 2181, яке визнано
неконституційним.

При
цьому суд не приймає доводи відповідача, що йому стало відомо про вказане
Рішення Конституційного суду України лише після надходження до нього наказу ДПА
України від 16.06.2005р., оскільки відповідно до ст. 152 Конституції України,
закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються
неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають  Конституції України або якщо була порушена
встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними
чинності.

Закони,
інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх
неконституційність.

Згідно
ст.2 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» однією із задач
органів податкової служби є здійснення контролю за дотриманням податкового
законодавства, повною і своєчасною сплатою до бюджетів податків і зборів.

Пункт
11 ст.11 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» (із змінами і
доповненнями, внесеними Законом України від 12.01.2005р. №2322-1У) передбачає
стягнення до бюджетів і державних цільових фондів сум недоїмок, пені у
випадках, порядку і розмірах, передбачених законами України.

Фінансові
(штрафні) санкції, суми недоїмки, пені, застосовані органами державної
податкової служби України, сплачуються платниками податків добровільно або
стягуються в судовому порядку шляхом подачі в господарські суди позовів до
підприємств, організацій, громадян про стягнення заборгованості перед бюджетом
і державними цільовими фондами за рахунок їх майна (активів).

Примусове
стягнення податкової заборгованості - передбачена законодавством України
процедура погашення податкової заборгованості платника податків шляхом
звернення стягнення на активи відповідного платника податків.

Відповідач
посилається на те, що позивач має заборгованість перед Державним4 бюджетом в
сумі 1989,67 грн., яка виникла в період з 17.07.2001р. по 11.01.2002р.

В
обґрунтування застосування до майна позивача податкової застави, відповідач
посилається на те, що їм на адресу позивач були спрямовані перша від
04.02.2003р. та друга від 27.05.2003р. податкові вимоги про сплату 1989,67
грн., які отриманні позивачем (а.с.28-29).

Відповідно
до п.п. 15.2.1 п. 15.2 ст. 15 Закону № 2181, у разі коли податкове зобов'язання
було нараховане податковим органом до закінчення строку давності, визначеного у
пункті 15.1 цієї статті, податковий борг, що виник у зв'язку з відмовою у
самостійному погашенні податкового зобов'язання,  може бути  стягнутий
протягом  наступних 1095
календарних днів від дня узгодження податкового зобов'язання. Якщо платіж  стягується
за рішенням   суду,   строки стягнення встановлюються до повного
погашення такого платежу або до визнання боргу безнадійним.

Однак,
відповідач не представив суду доказів застосування заходів спрямованих на
примусове стягнення з позивача боргу в сумі 1989,67 грн. протягом встановленого
п.п. 15.2.1 п. 15.2 ст. 15 Закону № 2181 строку давності, наприклад звернення
до суду із позовом про стягнення податкового боргу чи звернення стягнення на
активи позивач на суму заборгованості.

Крім
того, відповідач не представив суду жодного доказу в обґрунтування суми
заборгованості у розмірі 1989,67 грн., та не обґрунтував по якому саме податку
виникла ця заборгованість, чи ця заборгованість виникла в наслідок нарахування
штрафних (фінансових) санкцій або пені, та за який саме період виникла ця
заборгованість.

За
викладених обставин, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави
для знаходження майна позивача в податковій заставі, оскільки застосування
податкової застави зроблено на підставі норм закону які визнанні не
конституційними та відповідачем пропущений строк давності передбачений для
стягнення податкового зобов'язання, передбачений п.п. 15.2.1 п. 15.2 ст. 15
Закону № 2181.

Що ж
до посилання відповідача на те, що позивачем пропущений строк передбачений ст.
99 КАС України для звернення до суду за захистом свого права, та суд не приймає
таке посилання, у зв'язку з наступним.

Відповідно
ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку
звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими
законами.

Для
звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Стаття
100 КАС України встановлює, що пропущення строку звернення до адміністративного
суду є підставою для відмови у задоволенні
адміністративного  позову за
умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Якщо
суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною,
адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим
Кодексом.

Позовні
заяви приймаються до розгляду адміністративним судом незалежно від закінчення
строку звернення до адміністративного суду.

Суд
встановив, що позивач дізнався про існування податкової застави на його майно,
саме в день отримання від приватного нотаріуса ОСОБА_3 у м. Євпаторія витягу з
Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави № 15687056,
тобто - 27.11.2007р., та відповідно саме з цієї дати необхідно відраховувати
річний строк позовної давності встановлений ст. 99 КАС України.

Зі
штемпелю на позовній заяви вбачається, що позивач звернувся до суду із цім
позовом 14.01.2008р., тобто в межах річного строку позовної давності, що
свідчить про те, що позивачем не порушений строк позовної давності.

Вступна
та резолютивна чистини постанови оголошені - 28.03.2008р.

Повний
текст постанови оформлений та підписаний - 02.04.2008р.

На
підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 160,162,167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

П О С
Т А Н О В И В :

1.
Позов задовольнити.

2.
Визнати дії Державної податкової інспекції в м. Феодосії по накладенню на майно
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2)
податкової застави, неправомірними.

3.
Скасувати податкову заставу на майно Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1
(АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2), накладену Державною податковою
інспекцією в м.Феодосії і зареєстровану в Державному реєстрі обтяжень рухомого
майна про податкову заставу за № 1924852 від 27.04.2005 року.

Суддя
Господарського суду

Автономної
Республіки Крим
Башилашвілі О.І.