ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2008 р.

№ 21/188

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді                    М.В.Кузьменка,

судді                                        І.М.Васищака,

судді                                        В.М.Палій,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю

"Теплорембуд"

на            рішення господарського суду Донецької області від 12.09.2007р. та

постанову Донецького апеляційного господарського суду від 27.11.2007р.

у справі №21/188

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплорембуд"

до                       Товариства з обмеженою відповідальністю "Краматорськтеплоенерго"

про                     стягнення 41 161,74 грн.,

за участю представників:

від позивача: Білозеров І.М. (довіреність у справі),

від відповідача: Яценко Я.М. (довіреність у справі),

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Теплорембуд" звернулося до господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Краматорськтеплоенерго" і просило суд стягнути з останнього 41 161,74 грн., з яких: 19 982,29 грн. основного боргу, 1 037,49 грн. інфляційних втрат, 192,51 грн. 3% річних та 19 949,45 грн. пені.

Заявою від 12.09.2007р. (а.с.48) позивач зменшив позовні вимоги у частині стягнення інфляційних втрат на 198,23 грн. і просить суд стягнути з відповідача 839,26 грн. інфляційних втрат за квітень-липень 2007р.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором оренди нежитлових приміщень №01/179 від 29.12.2006р. щодо своєчасного внесення орендної плати та відшкодування вартості комунальних послуг, що споживаються, у строки визначені договором.

Відповідач позовні вимоги визнав частково, а саме у сумі основного боргу 19 982,29 грн., інфляційних втрат у сумі 1 037,49 грн. та пені у розмірі 874,49 грн., а всього на суму 21 894,27 грн.

В іншій частині позову щодо стягнення 19 267,47 грн. позов заперечує, посилаючись на невідповідність розрахунку пені ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч.2 ст.343 ГК України. Крім того, відповідач вважає, що з позовних вимог підлягає виключенню сума у розмірі 192,51 грн. 3% річних, оскільки стягненню підлягає неустойка лише у вигляді пені або 3% річних (а.с.44).

Рішенням господарського суду Донецької області від 12.09.2007р. (суддя Матюхін В.І.), залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 27.11.2007р. (головуючий, суддя Скакун О.А., судді Колядко Т.М., Мирошниченко С.В.), позов задоволено частково: присуджено до стягнення з відповідача 19 982,29 грн. заборгованості з оплати орендної плати, 839,26 грн. інфляційних втрат, 192,51 грн. –3% річних та 874,49 грн. пені за прострочення платежу. В частині стягнення 198,23 грн. інфляційних втрат провадження у справі припинено за відсутністю предмета спору. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано порушенням відповідачем умов договору оренди щодо своєчасної сплати орендних платежів та комунальних послуг, у зв'язку з чим з відповідача підлягає стягненню основний борг з урахуванням 3% річних, інфляційних втрат, передбачених ст.625 ЦК України та пені у розмірі 874,49 грн., обрахованої з урахуванням вимог ч.2 ст.343 ГК України, відповідно до якої платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, відмовляючи у позові щодо стягнення з відповідача пені у розмірі, визначеному позивачем з урахуванням умов договору, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством встановлене обмеження розміру пені за порушення строків розрахунків у грошовій формі.

Погодившись, в цілому, з висновками суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції визнав помилковим застосування судом першої інстанції ст.343 ГК України, оскільки названа стаття міститься у Главі 35 "Особливості правового регулювання фінансової діяльності" Господарського кодексу України та стосується відповідальності за порушення строків розрахунків між платниками та одержувачами грошових коштів і регулює відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за договором.

Разом з тим, з огляду на приписи ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зменшення пені до розміру, визначеного судом першої інстанції.

Не погоджуючись з вказаними рішенням та постановою, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд скасувати постанову суду апеляційної інстанції та частково рішення суду першої інстанції щодо стягнення пені у розмірі 874,49 грн. та прийняти нове рішення про стягнення з відповідача пені у розмірі 19 949,51 грн.

Касаційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судами двох інстанцій норм матеріального права, та незастосуванням до спірних правовідносин норм, які підлягали застосуванню, а саме ч.2 ст.551 ЦК України.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судами норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових актів, знаходить касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами двох інстанцій встановлено, що між сторонами укладено договір оренди нежитлових приміщень №01/179 від 29.12.2006р. за умовами якого позивач передає, а відповідач приймає у платне користування (оренду) нежитлове приміщення, а саме частину нежитлових приміщень адміністративного будинку за адресою: 19 Партз'їзду, 26, площею 425,4 кв.м.

Відповідно до пункту 2.1. договору за користування орендованим майном відповідач виплачує орендну плату у розмірі 25 524,0 грн. на місяць у т.ч. ПДВ –4 254,0 грн.

Пунктами 2.2., 2.4, 2.5 договору сторони визначили, що оплата за користування орендованим приміщенням здійснюється відповідачем у безготівковому розрахунку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача протягом 10 банківських днів з моменту отримання рахунку до сплати. Крім плати за користування орендованим майном відповідач щомісяця відшкодовує позивачу вартість комунальних послуг, оплата яких проводиться відповідачем протягом 10 банківських днів з моменту отримання рахунку до сплати.

За порушення відповідачем умов договору, наведених у названих пунктах, сторони встановили відповідальність у вигляді пені у розмірі 1% від загального розміру орендної плати за кожний день прострочки (пункт 6.2. договору).

Відповідно до ч.ч.1 ст.174 ГК України господарський договір є підставою виникнення господарських зобов’язань.

В силу ч.1, 7 ст.193 ГК України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов’язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов’язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно ч.3 ст.285 ГК України, орендар зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст.526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України). Зобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Судами двох інстанцій встановлено, що відповідач взяті на себе зобов'язання у період березень-квітень 2007р. щодо своєчасного внесення орендної плати виконав неналежним чином, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем у сумі 19 982,29 грн., що підтверджується також актом звірки розрахунків між сторонами станом на 30.08.2007р. (а.с.43).

Враховуючи наявність заборгованості відповідача перед позивачем, колегія суддів вважає правильним висновок судів двох інстанцій про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання останнім договірних зобов'язань щодо сплати орендних платежів, з урахуванням 3% річних, інфляційних втрат, передбачених ст.625 ЦК України.

Висновок судів про те, що 19 074,96 грн. пені у розмірі 1% за кожен день прострочки, як це передбачено п.6.2. договору, не підлягають стягненню через встановлення законодавством обмеження розміру пені, що підлягає стягненню, колегія суддів вважає таким, що відповідає вимогам закону.

Так, пунктом 6.2 договору, сторони передбачили відповідальність орендаря (відповідача) за прострочення виконання зобов’язання за договором: за порушення п.п.2.2. та/або п. 2.4 цього договору орендатор сплачує орендодавцю пеню у розмірі 1% від загального розміру орендної плати за кожний день прострочки.

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов’язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов’язання (основного зобов’язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Під неустойкою (штрафом, пенею), відповідно до статті 549 цього Кодексу розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання.

Зокрема, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

При цьому, частиною 6 статті 231 ГК України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 2 ст.551 ЦК України встановлено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Разом з тим, правило названої норми, що допускає збільшення договором розміру неустойки, встановленої законом, є загальним. Воно не виключає застосування спеціальних правил законів, хоч би вони були прийняті до введення в дію нового Цивільного кодексу України. Наведене стосується Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", яким розмір пені за прострочення виконання грошових зобов'язань, що може встановлюватись договором, обмежено подвійною обліковою ставкою НБУ на день прострочення.

Отже, яким б способом не визначався у договорі розмір неустойки, він не може перевищувати той розмір, який встановлений законом як граничний. Так, якщо вказаним Законом встановлений граничний розмір пені за прострочення платежу – не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня (від суми простроченого платежу, включаючи ПДВ та інші податки), то у більшому розмірі вона не може бути стягнута, а тому суд апеляційної інстанції правильно залишив без змін рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову щодо стягнення пені, з урахуванням вимог зазначеного вище Закону, в межах граничної суми, і підстав для скасування оскаржуваних рішення та постанови немає.

Враховуючи викладене, та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119- 11111 ГПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплорембуд" залишити без задоволення, а постанову Донецького апеляційного господарського суду від 27.11.2007р. у справі №21/188 –без змін.

Головуючий, суддя                                                            М.В.Кузьменко

Суддя                                                                                І.М.Васищак

Суддя                                                                                В.М.Палій