СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Постанова

Іменем України

14 квітня 2008 року

Справа № 2-15/4893-2007

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  ,

суддів                                                                      ,

,

за участю представників сторін:

позивача: Ковальової Ірини Олексіївни, довіреність № б/н від 25.02.08;

відповідача: Белика Івана Вікторовича, довіреність № б/н від 28.05.07;

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "БАНРО" на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Іщенко І.А.) від 15.01.2008 у справі № 2-15/4893-2007

за позовом           товариства з обмеженою відповідальністю "Стройтехмаркет" (вул. Південна, 17,Краматорськ, Донецька обл.,84313)

до           товариства з обмеженою відповідальністю "БАНРО" (вул. Загородна, 19, м. Ялта, 98600)

про стягнення 268654,40 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 15.01.2008 у справі № 2-15/4893-2007 позов задоволено частково.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю „БАНРО” на користь товариства з обмеженою відповідальністю „Стройтехмаркет” 155316,00 грн. заборгованості, 63213,61 грн. інфляційних втрат, 13582,70 грн. 3% річних, 2321,12 грн. державного мита та 95,67 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В іншій частині позову відмовлено.

В основу рішення були покладені загальні норми господарського та цивільного права, а саме статті 525, 526 Цивільного кодексу України, які регулюють зобов’язальні правовідносини сторін.

Крім того, суд застосував наслідки спливу строку позовної давності щодо стягнення пені.

Не погодившись з цим судовим актом, відповідач звернувся до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нове, яким у позові відмовити.

Заявник апеляційної скарги посилається на порушення та неправильне застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Так, відповідач посилається на те, що суд позбавив його права надати заперечення на уточнену позовну заяву.

Головним чином відповідач обґрунтовує свої заперечення проти позову платіжними дорученнями № 4 від 06.10.2005, від 08.09.2005 та від 01.11.2005 № 5 на загальну суму 220000,00 грн. Товариство з обмеженою відповідальністю "БАНРО" вважає, що суд необґрунтовано відхилив ці докази, які вказують на перерахування грошових коштів на адресу позивача за виконання ремонтних робіт, тобто, на думку відповідача, по договору № 11 від 01.09.2004.

Під час апеляційного провадження позивач заявив клопотання про виклик до суду експерта для надання пояснень за умовою необхідності.

Розпорядженням заступника голови Севастопольського апеляційного господарського суду від 09.04.2008 суддю Гонтаря В.І. замінено на суддю Борисову Ю.В.

Розпорядженням заступника голови Севастопольського апеляційного господарського суду від 14.04.2008 суддю Горошко Н.П. замінено на суддю Гонтаря В.І.

09 квітня 2008 року у судовому засіданні було оголошено перерву до 14 квітня 2008 року.

Повторно розглянувши справу у порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши матеріали справи на предмет правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю "БАНРО" не підлягає задоволенню з наступних підстав.

01.09.2004 між товариством з обмеженою відповідальністю „Стройтехмаркет” (Підрядник) (позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю „БАНРО” (Замовник) (відповідач) був укладений договір підряду № 11. (а. с. 11-14)

Пунктом 1.1 Договору передбачено Замовник доручає та оплачує, а Підрядник в межах договірної ціни виконує на власний ризик власними та залученими силами та засобами етап робіт, у відповідності з графіками здійснення робіт та кошторисами, обробні роботи в квартирах жилої п'ятиповерхової будівлі, здати в обумовлені строки виконані роботи Замовнику, усуває протягом гарантійного терміну експлуатації об'єкта недоробки, які обумовлені неякісним виконанням робіт.

Пунктом 2.3 Договору встановлено, що договірна ціна етапу робіт, дорученого для виконання Підряднику, визначається у відповідності з проектно-кошторисною документацією.

Згідно до пункту 2.3.5. Договору перегляд договірної ціни та порядку оплати обґрунтовується розрахунками та оформлюється сторонами шляхом складання додаткових угод.

Розрахунки з Підрядником за виконаний етап робіт здійснюється шляхом передплати 100% на розрахунковий рахунок Підрядника, (пункт 4.1 Договору).

Акт здачі-приймання виконаного етапу робіт готує Підрядник та узгоджує обсяги виконаних робіт з представником Замовника, (пункт 4.2 Договору)

Строк дії Договору обумовлений пунктом 10.1 Договору та становить з моменту підписання сторонами до виконання ними своїх зобов'язань по етапам робіт у відповідності з Графіками здійснення робіт та кошторисами. Після підписання сторонами Акту здачі-приймання етапу робіт та розрахунків з Підрядником за виконаний етап робіт Договір припиняє дію.

На виконання умов Договору позивачем були складені локальний кошторис 2-1-1 відомість ресурсів на будівельно-монтажні роботи.

На виконання умов Договору Підрядником виконано робіт на загальну суму 434247,60 грн., що підтверджується підписаними обома сторонами Актами приймання виконаних підрядних робіт за вересень, жовтень, грудень 2004 року, доданими до матеріалів справи.

Судом встановлено, що вищенаведені акти знайшли своє підтвердження в податковому і в бухгалтерському обліках позивача, а саме в журналі-ордері № 6, головній книзі за період з вересня по грудень 2004 року.

Про такий факт також зазначено в проведеній судовій експертизі (том 3, а. с. 2-32).

Судова колегія погоджується з тим висновком місцевого суду, що відповідач не виконав свої обов'язки за договором щодо оплати виконаних позивачем робіт за Актом № 8 приймання виконаних підрядних робіт за грудень 2004 року від 25.12.2004, в результаті чого за ним склалася заборгованість за виконані роботи у розмірі 155316,00 грн.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України та положень статті 193 Господарського кодексу України, зобов’язання повинні виконуватись належним чином згідно умов договору та вимог діючого законодавства, одностороння відмова від виконання зобов’язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором чи законом.

Однак, апеляційна інстанція вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відхилив висновок судової експертизи, згідно якому фактична вартість виконаних робіт склала 459637,00 грн. і яку позивач заявив до стягнення заявою про збільшення позовних вимог (з урахуванням пені, річних та інфляційних втрат).

Так, у даному випадку переважним є той факт, що позивачем виконано своє зобов'язання за договором на загальну суму 434247,60 грн., оскільки саме такий факт підтверджений підписаними сторонами актами здачі-приймання виконаних підрядних робіт. Виконання робіт на суму 459637,00 грн., не знаходить свого підтвердження також в кошторисній документації.

В обґрунтування цього висновку свідчать положення пункту 4 статті 882 Цивільного кодексу України, згідно з яким передача робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами.

Відповідно до статті 853 Цивільного кодексу України замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Матеріали справи свідчать про те, що акти здачі-прийому виконаних робіт були підписані сторонами без заперечень.

Таким чином, місцевий суд дійшов повністю обґрунтованого висновку про наявність заборгованості товариства з обмеженою відповідальністю „БАНРО” за виконані роботи у сумі 155316,00 грн. Вказаний висновок додатково підтверджується експертним висновком № 37.

Судова колегія не може прийняти в якості доказів сплати відповідачем заборгованості по Акту № 8 приймання виконаних підрядних робіт за грудень 2004 року від 25.12.2004 - платіжні дорученнями № 4 від 06.10.2005 (том 2, а. с. 3), від 08.09.2005 (том 2, а. с. 4), № 5 від 01.11.2005 (том 2, а. с. 162), на які особове звертає увагу відповідач в апеляційній скарзі та під час судового засідання.

Розглянувши ці документи, колегія суддів не знаходить в них посилань на Акт № 8 від 25.12.2004 або Договір підряду № 11 від 01.09.2004.

На такий факт правомірно звернув увагу також суд першої інстанції.

При цьому, посилання відповідача на те, що інакше неможливо встановити, які підстави з’явилися причиною отримання позивачем цих коштів, тобто їх відсутність на отримання саме в цьому розмірі (загальна сума вищенаведених платіжних доручень), судовою колегією вважаються неспроможними, оскільки відповідно до частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Апеляційна інстанція вважає, що у даному випадку обґрунтованість стягнення суми боргу за договором можливо бути спростовано лише певними платіжними дорученнями з призначенням платежу саме по тому ж договору, або іншими належними доказами.

Посилання на безпідставно отримані кошти за тими платіжними дорученнями, які були відхилені судом, не є предметом розгляду у даній справі і може з’явитися лише підставою для звернення відповідача до суду з відповідною позовною заявою.

Таким чином, господарський суду Автономної Республіки Крим дійшов правомірного висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 155316,00 грн.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України суд вважає таким, що кореспондуються зі статтею 536 Цивільного кодексу України, яка встановлює, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти.

Сума інфляційних втрат та відсотків річних підлягає задоволенню частково виходячи з розміру суми основного боргу, що підлягає стягненню з відповідача.

Перевіривши розрахунок суду першої інстанції суми 3-х відсотків річних та інфляційних втрат, колегія суддів вважає його вірним.

Щодо, вимог позивача про стягнення пені у розмірі 16353,35 грн. слід виходити з наступних вимог чинного законодавства.

Так, пунктом 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Обставини справи свідчать про те, що до вказаних позовних вимог представником відповідача під час провадження в місцевому суді було заявлено клопотання про застосування судом строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 5 статті 261 Цивільного кодексу України встановлено, що за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до господарського суду з позовною вимогою про стягнення штрафних санкцій лише 02.04.2007, тобто після спливу строку позовної давності. Місцевий суд зазначив, що вказана заява була зроблена відповідачем у судовому засіданні 15.01.2008.

Відповідно до частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Частиною 4 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У зв’язку з цим місцевий суд правомірно відмовив позивачу в частині позовних вимог щодо стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 16353,35 грн.

Стосовно посилань заявника апеляційної скарги на порушення судом його процесуальних прав передбачених статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає, що відповідач не був позбавлений права навести свої доводи та заперечення під час апеляційного провадження, а також був присутній у суді другої інстанції. Таким чином, вбачається висновок про відсутність порушень з боку суду процесуальних прав сторін.

Крім того, відповідач був присутній у судовому засіданні під час оголошення рішення судом першої інстанції, що підтверджується відображенням явки сторін у протоколі судового засідання від 15 січня 2008 року.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що рішення господарського суду Автономної Республіки Крим є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтею 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105

Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "БАНРО" залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 15.01.2008 у справі № 2-15/4893-2007 залишити без змін.

Головуючий суддя

Судді