ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2008 р.                                                            Справа № 02/798а

м. Черкаси, 10 год. 25 хв.

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Пащенко А.Д., із секретарем судового засідання Давиденко В.Г., за участю представників:

позивача: Слуцька Н.Ю. –за довіреністю,

відповідача: Міщенко А.І., Трушков В.Л. –за довіреностями,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу

за позовом Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до приватного підприємства «Базальт»

про стягнення 5 142 грн. 17 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Заявлено вимогу про стягнення з відповідача 5 142 грн. 17 коп., в тому числі 4 768 грн. 42 коп. адміністративно-господарських санкцій за незайняте інвалідом у відповідача в 2006 році 1 робоче місце та 373 грн. 75 коп. пені за несвоєчасну сплату зазначених санкцій, з мотивів порушення відповідачем вимог Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала у заявленій сумі, просила задовольнити його повністю, стверджуючи, що відповідач не виконав норматив, не створив 1 робоче місце для працевлаштування інвалідів, як вимагається Законом, не вжив всіх необхідних заходів для забезпечення працевлаштування інвалідів, так як до служби зайнятості не направляв звіти форми № 3-ПН про вакансії для інвалідів, тому повинен сплатити адміністративно-господарські санкції та пеню.

Відповідач повністю заперечив проти вимог позивача з мотивів їх недоведеності, необгрунтованості та основності на припущеннях, що викладено ним у Запереченні проти адміністративного позову та у доповненні до заперечення.

Представник відповідача у судовому засіданні, заперечуючи проти адміністративного позову, посилався на доводи і міркування, викладені у Запереченні проти позову та доповненні до нього, і пояснив, що позивач не довів, що у відповідача повинно було працювати 2 інваліди, а фактично працював один, а також відповідачем було повідомлено центру зайнятості про створені робочі місця для працевлаштування інвалідів; позивач не подав доказів, на яких він ґрунтує свої вимоги; не вказав законних підстав для застосування санкції; просить застосувати строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України.

Представник позивача надіслала до суду клопотання від 21.03.2008 року про витребування у Смілянського Пенсійного Фонду копій звітів, які відповідач надавав протягом 2006 року.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення клопотання та відкладення розгляду справи, вважаючи, що у справі достатньо доказів для розгляду справи в установлений законом строк.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, заслухавши пояснення та доводи представників сторін, суд встановив наступне.

Згідно статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю (далі - підприємства) у 2006 році встановлювався норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працювало від 8 до 25 осіб –у кількості одного робочого місця.

Відповідно до статті 20 Закону підприємства, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інвалідів і не зайняте інвалідом.

Відповідно до частини 4 статті 20 Закону, у разі невиконання підприємством в 2006 році встановленого законом нормативу, воно зобов’язане було сплатити адміністративно-господарські санкції не пізніше 15 квітня 2007 року.

Як вбачається із звіту відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік, відповідач вказав, що середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу в 2006 році у відповідача складала 37 осіб. Позивач провів перевірку виконання роботодавцем нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, та склав Акт від 5 грудня 2007 року , в якому вказав середньооблікову кількість штатних працівників облікового складу - 38 чоловік. У Акті перевірки вказано, що від підпису акту перевірки керівництво підприємства відмовилося. Відповідач не подав суду доказів для спростування вказаної позивачем цифри, незважаючи на вимогу суду, викладену в ухвалі від 11.02.2008 року, не подав документи, на підставі яких ним було розраховано середньооблікову кількість штатних працівників облікового складу 37 чоловік. Позивачем подано обґрунтування виконаного ним розрахунку, який відповідач не спростував належними доказами та в процесі розгляду клопотання позивача про витребування доказів в Управлінні Пенсійного фонду заперечив проти нього, стверджуючи, що доказів достатньо.

Суд визнав достатніми наявні у справі докази та відхилив клопотання позивача про витребування додаткових доказів.

В частині 2 статті 19 Закону вказано, що підприємства самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті.

З огляду на викладене, суд приймає як достовірну вказану позивачем середньооблікову кількість штатних працівників облікового складу у відповідача в 2006 році - 38 чоловік. Чотири відсотки від цієї цифри складає 1,52. Враховуючи припис частини 2 статті 19 Закону щодо округлення робочих місць до цілого значення та застосовуючи правила математичного округлення цифр, суд приходить до висновку, що для відповідача норматив на 2006 рік складав 2 робочих місця для працевлаштування інвалідів.

Як вбачається із матеріалів справи і визнається відповідачем, у нього в 2006 році працював один інваліди, тобто, одне місце у відповідачем не було зайняте інвалідом.

Однак, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у суду відсутні підстави для стягнення із відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені, виходячи із наступного.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

У частині 3 статті 19 Закону вказано, що підприємства самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно статті 18 Закону підприємства зобов’язані: 1) виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, 2) надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, 3) звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, аналіз правових норм про захист інвалідів дає підстави стверджувати про те, що обов’язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком підбирати, шукати і працевлаштовувати інвалідів. Такий обов’язок відповідно до закону покладається на органи працевлаштування інвалідів.

Як вбачається із листа Смілянського міськрайонного центру зайнятості від 27.02.2008 року № 472/04, ПП “Базальт” 24 березня 2006 року подав звіт за формою № 3-ПН про наявність вакансій для осіб з обмеженими фізичними можливостями за професіями “підсобний робітник” –1 особа, “бетоняр” –1 особа, “прибиральник”- 1 особа.

Тобто, суд вважає, що відповідач виконав вимогу статті 18 Закону: виділив та створив робоче місце для працевлаштування інваліда, надав державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інваліда, подав звіт відділенню Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у 2006 році в установлений Законом строк.

Той факт, що звіт ф. 3-ПН поданий у березні 2006 року та не подавався кожного місяця, не має значення для даної справи, оскільки подання звіту щомісяця не передбачено Законом; у звіті форми № 3-ПН відповідач надав інформацію центру зайнятості про виділені для робочі місця для осіб із обмеженими фізичними можливостями і ця інформація є дійсною до моменту її заповнення чи скасування. Суду не подано доказів того, що відсутність звітів за січень-лютий 2006 року якимось чином вплинула на можливість направлення інвалідів на роботу.

Позивач не подав суду доказів наявності у м. Сміла інвалідів, які бажали працювати, заявили про це, але не реалізували своє бажання працювати в зв’язку з відсутністю пропозицій щодо працевлаштування.

Суду не подано також доказів направлення відповідачу інваліда для працевлаштування чи самостійного звернення інваліда до відповідача з метою працевлаштування, і не подано доказів відмови відповідачем у прийнятті інвалідів на роботу.

Отже, суд приходить до висновку про відсутність вини відповідача у тому, що у нього в 2006 році одне робоче місце не було зайняте інвалідом, та у невиконанні органами працевлаштування своїх обов’язків по працевлаштуванню інвалідів, оскільки адміністративно-господарські санкції –це відповідальність за порушення свого власного обов’язку, а відповідальність у даних правовідносинах не може встановлюватися без вини відповідача.

З огляду на викладене, позов задоволенню не підлягає.

Суд вважає помилковими та відхиляє доводи відповідача про неоднозначність тлумачень прав та обов’язків суб’єкта господарювання, про застосування строку позовної давності, про незрозумілість розрахунків позивача.

Виходячи з викладеного, керуючись статтями 94, 160 –163 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через господарський суд Черкаської області протягом 10 днів з дня складення постанови в повному обсязі, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                           А.Д. Пащенко

Постанова складена в повному обсязі

31.03.2008 року