КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2008                                                                                           № 21/40-20/608

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Гарник Л.Л.

суддів:           Вербицької О.В.

Розваляєвої Т.С.

при секретарі:           Семеняк Т.В.

За участю представників:

Головатюк Л.Д.- старший прокурор відділу Генеральної прокуратури України,

Коцура А.В. – заступник начальника відділу,

Спорий І.Г. – прокурор відділу;

від позивача 1 – Островерхий С.А. (довіреність від 13.03.2008р. № 03-3242/24),

Соцький Р.М. (довіреність від 14.01.2008р. № 03-264/24);

від позивача 2 – Лініченко Д.О. (довіреність від 30.01.2008р. № 41);

від відповідача - Денисенко І.І. (довіреність від 14.01.2008р. № 2/01);

від третьої особи – не з’явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Генеральна прокуратура України

на рішення Господарського суду м.Києва від 04.12.2007

у справі № 21/40-20/608 (Палій В.В.)

за позовом                               Заступник генерального прокурора України

до                                                   Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрінвестбудцентр"

третя особа відповідача

третя особа позивача

про                                                  стягнення 6865294,82 грн.

Ухвалою заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 25 лютого 2008 року строк розгляду апеляційного подання продовжувався на один місяць.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25 лютого 2008 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, залучено Дочірню компанію „Укргазвидобування” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України”.

Склад колегії суддів змінений згідно розпорядження заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 31.03.2008р. № 01-23/3/131.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 04.12.2007р. у справі № 21/40-20/608 відмовлено у задоволенні позову заступника Генерального прокурора України, поданого в інтересах держави в особі Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Державного підприємства „Управління капітального будівництва”, до Товариства з обмеженою відповідальністю „Укрінвестбудцентр” про стягнення 6 865 294,82 грн.

Заступник Генерального прокурора України, не погоджуючись з прийнятим рішенням господарського суду, звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційним поданням, в якому просить скасувати оскаржене рішення та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Подання мотивовано порушенням місцевим господарським судом норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини сторін, та невідповідністю викладених у рішенні висновків обставинам справи.

Заступник Генерального прокурора України вважає необґрунтованими висновки місцевого господарського суду про те, що позивачем не було виконано обов’язок щодо здійснення фінансування будівництва, та про недоведеність факту одержання відповідачем за переданим простим векселем коштів, які могли бути використані для фінансування будівельних робіт.

В обґрунтування своєї позиції заступник прокурора посилається на ті обставини, що місцевий господарський суд не з’ясував подальшу долю векселя, виданого відповідачу на виконання умов укладеного сторонами договору про будівництво житла для військовослужбовців, не витребував додаткові докази одержання відповідачем коштів за наслідками продажу зазначеного векселя ДП „Укргазвидобування”.

Крім того, у поданні йдеться про порушення місцевим господарським судом статей 3, 6 Закону України „Про цінні папери та фондову біржу”, статті 1 Закону України „Про інвестиційну діяльність”, помилкове незастосування до спірних відносин загальних положень інвестиційного законодавства, зокрема, статей 48, 78 Уніфікованого закону про переказні та прості векселі, запровадженого Женевською конвенцією 1930р. та введеного в дію на території України згідно 06.01.2000р.

Товариство з обмеженою відповідальністю фірма „Укрінвестбудцентр” у відзиві на апеляційне подання просить рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційне подання - без задоволення.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представники Генеральноі прокуратури України, Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Державного підприємства „Управління капітального будівництва” висловилися за задоволення апеляційного подання, представник Товариства з обмеженою відповідальністю „Укрінвестбудцентр” - за його відхилення.

Заслухавши пояснення представників прокуратури та сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги і заперечення на неї, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційне подання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Заступник Генерального прокурора України (далі по тексту – заступник прокурора) звернувся з позовом в інтересах держави в особі Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи (далі по тексту – позивач-1), Державного підприємства „Управління капітального будівництва” (далі по тексту – позивач-2) до Товариства з обмеженою відповідальністю „Укрінвестбудцентр” (далі по тексту – відповідач) про стягнення 6 865 294,82 грн., в тому числі 5 100 228,00 грн. заборгованості, 1434 706,72 грн. неустойки (пені), 330 360,10 грн. штрафу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до умов укладеного сторонами договору придбання житла від 09.08.2002р. № 26ВЖ відповідач зобов’язаний був до 31.12.2004р. збудувати і передати 5 933,18 кв. м житла по вул. Космонавтів у мітсі Ніжині Чернігівської області.

Ті обставини, що 27.09.2002р. позивач-2 на виконання умов названого договору передав відповідачу векселі на суму 7 594 312,00 грн., а відповідач власні зобов’язання виконав частково, передавши у грудні 2004 року позивачу-2 квартири загальною площею 1 715,10 кв. м вартістю 2 874 882 кв. м, позивач розглядає в якості правової підстави виникнення у нього права відмови від цього договору та вимоги повернення оплачених за договором коштів, а також пені й штрафу у розмірах, встановлених статтею 231 Цивільного кодексу України.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги заступника прокурора, місцевий господарський суд встановив, що 09.08.2002р. укладено договір №26-ВЖ придбання житла в м. Ніжині, вул. Космонавтів (далі по тексту – договір про будівництво) (Том 1 а.с. 7-10), предметом регулювання якого стали відносини сторін з приводу будівництва відповідачем у 2002-2003 роках та передачі позивачу-2 в рахунок пайової участі загальної площі 3 993,18 кв. м. у 45-ти квартирному житловому будинку (загальною площею 3 993,18 кв. м.) в м. Ніжині, вул. Космонавтів.

24.11.2003р. укладено додаткову угоду № 1 до названого договору (Том 1 а.с. 13-14), згідно якої відповідач зобов’язався здійснити перебудову у 2003-2004 роках казарми № 13/2 в житловий будинок та передати позивачу-2 1 861 кв. м загальної площі по вул. Космонавтів у місті Ніжині вартістю 2 530 960,00 грн., а відповідач-2 – оплатити роботу протягом 30 діб з дня передачі інвестицій у розмірі 2 відсотків.

Згідно додатку № 2 до договору підряду сторони погодили календарний графік передачі загальної площі протягом 2004 року, згідно якого здача 3 993,18 кв. м збудованих площ повинна відбутися у третьому кварталі 2004 року, решти площ – 1 940 кв. м – у четвертому кварталі 2004 року (Том 1 а.с. 12).

В листі від 13.10.2005р. № 278а (Том 1 а.с. 24) позивач-2 зазначив, що ним 30.09.2005р. здійснено 100% оплати за договором від 09.08.2002р. № 26-ВЖ, проте ступінь готовності житла (реконструкція казарм), розташованих за адресою: м. Ніжин, вул. Космонавтів, 60, складає 35%; у цьому зв’язку позивач-2 повідомив відповідача про відмову від прийняття зобов’язань за названим договором та його розірвання й звернувся з вимогою відшкодувати завдані збитки та повернути 4 719 430,00 грн.

В контексті наведеного, встановивши ту обставину, що згідно акту прийому-передачі від 20.12.2002р. позивач-2 передав, а відповідач прийняв простий вексель від 20.12.2002р. № 51 00 (Том 1 а.с. 19) на суму 9 355 602,00 грн. в рахунок виконання зобов’язань за договорами від 09.08.2002р. № 25-ВЖ, № 26-ВЖ, від 26.11.2002р. № 30-ВЖ, від 04.12.2002р. № 331-ВЖ, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що передача векселя до фактичного виконання відповідачем робіт не є належним виконанням відповідачем-2 зобов’язання з фінансування будівництва за укладеним сторонами договором про будівництво.

При цьому, суд першої інстанції керувався положеннями статті 4 Закону України „Про обіг векселів в Україні”, за змістом якої видавати переказні і прості векселі можна лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги.

За наслідками повторного дослідження фактичних обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, укладений сторонами договір про будівництво містить в собі елементи договору будівельного підряду.

Згідно частини 1 статті 879 Цивільного кодексу України матеріально-технічне забезпечення будівництва покладається на підрядника, якщо інше не встановлено договором будівельного підряду.

Згідно умов договору про будівництво відповідач-2 зобов’язався:

- здійснювати фінансування будівництва цього житла шляхом передачі матеріальних активів, коштів, векселів, по мірі надходження інвестиційних активів від інвесторів (пункт 1.1);

- оплачувати виконану роботу протягом 30-ти діб з дня передачі інвестицій у розмірі 0,5 % (пункт 3.1.5).

Згідно пункту 2.1 названого договору попередня розрахункова вартість житла за договором складає 5 063 352,00 грн.

На підставі пункту 3.1.1 будівництво житла здійснюється на суми активів, вкладених відповідачем-2.

З урахуванням викладених положень договору про будівництво й тієї обставини, що згідно наданої відповідачем-2 довідки від 01.11.2005р. № 285 (а.с. 15), останній підтверджує факт отримання у грудні 2004 року від відповідача на виконання договору про будівництво квартир загальною площею 1 715,10 кв. м на суму 2 874 882,00 грн., колегія суддів вважає, що у позивача-2 на підставі пункту 3.1.5 цього договору по відношенню до відповідача в січні 2005 року виникло зобов’язання оплатити вартість цих квартир.

При зверненні з позовом заступником прокурора додано до позовної заяви копію складеного 20.12.2002р. Державним підприємством „Управління капітального будівництва” й Товариством з обмеженою відповідальністю „Укрінвестбудцентр” акту прийому-передачі простого векселя (Том 1 а.с. 18) від 20.12.2002р. № 51 00, у якому йдеться про передачу векселя на підставі договору від 09.12.2002р. № 4-Т.

Оригінал названого акту на вимогу Київського апеляційного господарського суду був наданий відповідачем та досліджений в судовому засіданні апеляційної інстанції (протокол судового засідання від 19.05.2008р. на а.с. 136-137 Том 3).

Оригінал акту прийому-передачі від 20.12.2002р., в якому йдеться про передачу цього ж векселя на підставі договорів від 09.08.2002р. № 25-ВЖ, № 26-ВЖ, від 26.11.2002р. № 30-ВЖ, від 04.12.2002р. № 331-ВЖ, суду наданий не був, незважаючи на те, що відповідна вимога була викладена в ухвалі Київського апеляційного господарського суду від 12.05.2008р. (Том 3 а.с. 138-139)

Наявна в матеріалах справи копія зазначеного акту прийому-передачі (Том 2 а.с. 137) не може вважатися письмовим доказом по справі на підставі частини 3 статті 36 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої на вимогу господарського суду обставини справи можуть бути засвідчені оригіналами документів.

З огляду на викладене, твердження заступника прокурора про, те що вексель від 20.12.2002р. № 51 00 виданий відповідачем-2 на виконання зобов’язань за договором про будівництво спростовується наявними матеріалами справи.

Та обставина, що зазначений вексель виданий відповідачем-2 на виконання умов укладеного з відповідачем договору поставки від 09.12.2002р. № 4-Т підтверджується відповідним актом прийому-передачі векселя (Том 1 а.с. 18) та наявною в матеріалах справи копією цього договору (Том 3 а.с. 142-143).

Складений за участю Державного підприємства „Управління капітального будівництва” й Товариства з обмеженою відповідальністю „Укрінвестбудцентр”, акт звірки взаєморозрахунків сторін, у якому йдеться про припинення дії договору від 09.12.2002р. № 4-Т, повернення обладнання та направлення векселя (одержаного в якості оплати обладнання вартістю 9 355 602,00 грн.) на виконання інвестиційних договорів по будівництву житла від 09.08.2002р. №№ 25ВЖ, 26 ВЖ, від 26.11.2002р. № 30, не може бути прийнятий до уваги, оскільки на час прийняття оскарженого рішення даний документ був відсутній, неможливість подання його суду першої інстанції заступник прокурора всупереч вимог статті 101 Господарського процесуального кодексу України не обґрунтував.

Крім того, названий акт не є доказом передачі відповідачу векселя на виконання договору про будівництво, оскільки фактичні обставини справи свідчать про те, що вексель від 20.12.2002р. № 51 00 раніше вже був переданий на виконання договору поставки від 09.12.2002р. № 4-Т, у зв’язку з чим грошові зобов'язання відповідача-2 за цим договором були припинені на підставі частини 3 статті 4 Закону України „Про обіг векселів в Україні”, що унеможливлює повторну передачу цього векселя на виконання договору про будівництво.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що оскаржене судове рішення прийняте без здійснення належної оцінки обставин передачі векселя відповідачу, проте зазначена помилка не вплинула на правильність висновку місцевого господарського суду про те, що позивачем-2 не виконано зобов’язання в частині фінансування будівництва й здійснення на користь відповідача оплати вартості житла згідно пункту 2.1 договору про будівництво та пункту 1.3 додаткової угоди № 1 до цього договору, у зв’язку з чим правові підстави для повернення цих коштів позивачу-2 за наслідками відмови від договору підряду відсутні.

У цьому зв’язку є слушними твердження відповідача про те, що зупинення виконання обумовлених договором про будівництво робіт спричинене відсутністю фінансування з боку відповідача-2.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Виходячи зі змісту статей 546, 548, 549 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Колегія суддів зазначає, що згідно положень статті 3, частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов'язання між сторонами, є добросовісність, розумність і справедливість.

Аналіз наведених правових норм свідчить, що повернення суми попередньої оплати за укладеним сторонами договором може бути наслідком невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За наслідками юридичного аналізу наведених положень чинного законодавства в контексті спірних правовідносин, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд правильно залишив без задоволення позовні вимоги про стягнення 5 100 228,00 грн. боргу.

Згідно статті 1 Господарського процесуального кодексу України позивачами є підприємства та організації, що подали позов про захист свого порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Юридична заінтересованість позивача у судовому процесі зобов’язує його довести як наявність спірних матеріальних правовідносин, так і ту суб’єктивну обставину, що його права порушені і на відповідача має бути покладено відповідальність на передбачених законом або умовах договору підставах.

Наявні в матеріалах справи докази всупереч вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України не підтверджують обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, а відтак - не дають достатніх правових підстав для задоволення позову.

Позовні вимоги про стягнення неустойки у вигляді пені та штрафу задоволенню не підлягають, оскільки в силу положень статті 886 Цивільного кодексу України виникнення у замовника зобов’язання сплатити підрядникові неустойку пов’язується із фактом невиконання або неналежного виконання ним обов’язків за договором будівельного підряду, а також з тією обставиною, що замовник не доведе, що порушення договору сталося не з його вини.

Враховуючи наведене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду доходить висновку про те, що порушення норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до зміни чи скасування рішення по справі відсутні, а мотиви з яких подано апеляційне подання, не можуть бути підставою для його зміни чи скасування.

Керуючись статями 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду міста Києва від 04.12.2007р. у справі № 21/40-20/608 залишити без змін, а апеляційне подання заступника Генерального прокурора України – без задоволення.

Справу № 21/40-20/608 повернути до господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом місяця з дня набрання постановою законної сили.

Головуючий суддя                                                                      Гарник Л.Л.

Судді                                                                                          Вербицька О.В.

Розваляєва Т.С.

19.05.08 (відправлено)