ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2008 р.

№ 39/260

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді                    М.В.Кузьменка,

судді                                        І.М.Васищака,

судді                                        В.М.Палій,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю

"Медфармсервіс"

на            рішення господарського суду Донецької області від 22.10.2007р. та

постанову Донецького апеляційного господарського суду від 28.11.2007

у справі №39/260

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аптека "Біокон"

до                       Товариства з обмеженою відповідальністю "Медфармсервіс"

про                     стягнення 52 307,19 грн.,

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився,

від відповідача: Тарнавський Ю.М. (довіреність у справі),

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Аптека "Біокон" звернулося до господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Медфармсервіс" і просило суд стягнути з останнього 52 307,19 грн., з них 45 266,13 грн. основного боргу, 989,79 грн. пені, 4 526,61 грн. штрафу, 174,66 грн. 3% річних та 1350,0 грн. збитків, понесених позивачем у зв'язку із захистом та відновленням порушеного права (юридичні послуги).

До ухвалення рішення у даній справі по суті заявлених вимог, позивач неодноразово уточнював позовні вимоги. Згідно останньої заяви від 04.10.2007р. №522 (а.с.15-17 т.2) позивач зменшив розмір позовних вимог в частині стягнення основного боргу у зв'язку з його частковим погашенням відповідачем, і просив суд стягнути з останнього 36 134,29 грн. основного боргу, 42,13 грн. пені, 274,20 грн. 3% річних, 1 816,63 грн. інфляційних втрат та 1350,0 грн. збитків, понесених позивачем у зв'язку із захистом та відновленням порушеного права (юридичні послуги).

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за укладеним між сторонами договором поставки товару №0336/07 від 20.03.2007р. (лікарські засоби та вироби медичного призначення) щодо оплати отриманого товару у строки, визначені договором.

Відповідач, заперечуючи заявлений позов, посилається на те, що накладні на поставку товару складені із порушенням вимог чинного законодавства та не містять прізвищ осіб, що їх підписали; поставка товару здійснювалася через Донецьке представництво, а не позивачем особисто; безпідставність нарахування 3% річних та індексу інфляції, оскільки такі санкції не були передбачені умовами договору.

Рішенням господарського суду Донецької області від 22.10.2007р. (суддя Морщагіна Н.С.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 28.11.2007р. (головуючий, суддя Мирошниченко С.В., судді Колядко Т.М., Скакун О.А.), позовні вимоги задоволено: присуджено до стягнення з відповідача 28 134,29 грн. основного боргу, 42,13 грн. пені, 274,20 грн. 3% річних та судові витрати, у тому числі на оплату юридичних послуг в сумі 1 350,0 грн.

Провадження у справі в частині позову про стягнення боргу у сумі 8 000,0 грн. припинено у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Вказані рішення та постанова мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором №0336/07 від 20.03.2007р. щодо оплати отриманого товару у строки, визначені договором, внаслідок чого у відповідача утворився борг перед позивачем, який станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції склав 28 134,29 грн. Вказаний борг, за висновком судів, підлягає стягненню з відповідача з урахуванням 3% річних, інфляційних втрат, передбачених ст.625 ЦК України та пені, передбаченої пунктом 7.3. договору.

Припиняючи на підставі п.11 ст.80 ГПК України провадження у справі в частині позову про стягнення з відповідача 8 000,0 грн. боргу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем до ухвалення рішення по суті у добровільному порядку сплачено вказану суму.

Рішення в частині стягнення з відповідача 1350,0 грн. юридичних послуг, суд першої інстанції обґрунтував ст.44 ГПК України, а також укладеними між позивачем та Приватним підприємством "Юридична фірма "Евіденс" договорами про надання юридичних послуг №5/7-3 від 16.07.2007р та №5/7-4 від 20.07.2007р., актами виконаних робіт про надання юридичних послуг та платіжними дорученнями про їх сплату позивачем.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, у тому числі щодо стягнення з відповідача 1350,0 грн. юридичних послуг, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ця сума, з огляду на ст.ст.224, 225 ГК України, є додатковими витратами позивача, понесеними у зв'язку з невиконанням відповідачем договірних зобов'язань (договори з юридичною фірмою укладені саме у зв'язку з цим). Вина відповідача встановлена судом. У зв'язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимога про стягнення збитків у сумі 1350,0 грн. підлягає задоволенню.

Не погоджуючись з вказаними рішенням та постановою, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд їх скасувати як такі, що ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судами норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових актів, знаходить касаційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судами двох інстанцій встановлено, що між сторонами укладено договір поставки №0336/07 від 20.03.2007р. за умовами якого позивач зобов'язався поставити та передати у власність лікарські засоби та вироби медичного призначення, а відповідач –прийняти цей товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах даного договору.

Пунктом 2.1. договору визначено, що ціна та загальна вартість товару, який поставляється відповідачу, вказана у видаткових накладних на кожну поставку, які є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до пунктів 3.1., 3.2. договору, платежі за поставлений по даному договору товар проводяться відповідачем у терміни, зазначені у видатковій накладній; оплата за отриманий товар здійснюється шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок позивача, згідно способу оплати, вказаного у п.3.1. договору, не пізніше строку, визначеного в накладних.

Згідно п.7.3 договору, у разі прострочення оплати продукції відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 0,7% від неоплаченої в строк суми, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Даний договір є підставою для виникнення у його сторін прав та обов'язків, визначених ним.

Відповідно до ч.1 ст.174 ГК України господарський договір є підставою виникнення господарських зобов’язань.

В силу ч.1, 7 ст.193 ГК України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов’язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов’язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ст.712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов’язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов’язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.692 ЦК України, покупець зобов’язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами двох інстанцій, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 50 044,0 грн. грн., що підтверджується належним чином засвідченими копіями накладних, підписаними обома сторонами.

Проте, відповідач розрахувався за отриманий товар частково, і сума боргу, станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції, складає 28 134,29 грн.

В силу ст.526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України). Зобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Враховуючи встановлений судами двох інстанцій факт отримання відповідачем від позивача товару, а також наявність заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 28 134,29 грн., колегія суддів вважає правильним висновок судів двох інстанцій про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання останнім договірних зобов'язань щодо оплати отриманого ним товару, з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних, передбачених ст.625 ЦК України, а також пені, передбаченої пунктом 7.3 договору.

У своїй касаційній скарзі скаржник зазначає, що судові рішення ґрунтуються на тому, що в усіх накладних вказувався як підстава поставки товару договір №0336/07 від 20.03.2007р., проте цей факт, за його твердженням, спростовується накладними від 22.06.2007р., 28.03.2007р., 26.03.2007р., від 21.03.2007р., 06.03.2007р., в яких вказувалася підстава поставка товару –договір №0024 від 16.01.2004р.

Наведені доводи скаржника спростовуються матеріалами справи через відсутність у справі накладних, на які він посилається. Тим більше, що як вбачається із змісту позовної заяви, позивач обґрунтовував свої вимоги накладними, які датовані виключно травнем місяцем 2007р., в яких підставою їх видачі вказаний договір поставки №0336/07 від 20.03.2007р., невиконання відповідачем якого стало підставою для звернення позивача з даним позовом. Саме ці накладні містяться у матеріалах справи (а.с.10-20, 47-48 т.1).

Разом з тим колегія суддів погоджується з доводами скаржника відносно безпідставності стягнення відповідача 1350,0 грн. юридичних послуг.

Так, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, у тому числі щодо задоволення позову в частині стягнення з відповідача 1350,0 грн., суд апеляційної інстанції послався на ст.ст.225, 225 ГК України.

Проте, стягнення з відповідача вказаної суми протирічить приписам наведених статей, а також статей 22, 623 ЦК України.

Так, згідно ст.224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміють витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст.225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені особою, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Згідно ч.1 ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобов’язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

В силу ч.2 ст.22 ЦК України, під збитками розуміються витрати, яких особа зазнала у зв’язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Притягнення до цивільно-правової відповідальності можливо лише при наявності певних, передбачених законом умов. Їх сукупність утворює склад цивільного правопорушення, який і є підставою цивільно-правової відповідальності.

Одним з елементів складу цивільного правопорушення, який вимагається законом для настання відповідальності у формі відшкодування збитків, є об’єктивна сторона, яку утворюють: наявність збитків у майновій сфері кредитора; протиправні дії, які виражені у невиконанні або неналежному виконанні боржником взятого на себе зобов’язання; причинний зв’язок між протиправними діями боржника та збитками.

При цьому важливим елементом об’єктивної сторони правопорушення є причинний зв’язок між збитками, які виникли у кредитора та протиправними діями боржника, які виражені у порушенні ним взятих на себе зобов’язань. Тобто, протиправна дія є причиною, а збитки –наслідком протиправної дії.

Між тим, заявлена позивачем до стягнення грошова сума у розмірі 1350,0 грн., витрачена ним у зв’язку з отриманням юридичних послуг від іншої юридичної особи безпосередньо, не може розглядатись як завдані йому (позивачу) відповідачем збитки, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру і факт їх наявності та розмір не знаходяться у необхідному зв’язку з фактом неналежного виконання відповідачем своїх зобов’язань за іншим договором. (додатково див. пост. ВСУ від 04.03.2002р. у справі №2/217).

Таким чином, віднесення апеляційним судом до збитків витрат позивача на правове обслуговування суперечить закону, зокрема положенням ст.ст.224, 225 ГК України та ст.22 ЦК України.

Задовольняючи позов в частині стягнення 1350,0 грн. на підставі ст.44 ГПК України, пов’язаннях з оплатою позивачем юридичних послуг, суд першої інстанції також не з’ясував належним чином підстави для їх стягнення і не врахував, що статтею 44 ГПК України, передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми, судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Отже стаття 44 ГПК України передбачає відшкодування сум в якості судових витрат, які були сплачені стороною за отримання послуг лише адвокатам, а не будь-яким представникам (додатково див. пост. ВСУ від 01.10.2002р. у справі №30/63).

Суд першої інстанції на вказані вимоги закону уваги не звернув і дійшов неправильного висновку про те, що сума визначена до сплати у договорах №5/7-3 від 16.07.2007р та №5/7-4 від 20.07.2007р. про надання юридичних послуг відноситься до складу судових витрат і підлягає стягненню з відповідача.

Одночасно колегія суддів звертає увагу й на те, що суд першої інстанції, розглянувши позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 1 816,63 грн. інфляційних втрат, та зазначивши у мотивувальній частині рішення про наявність правових підстав для стягнення вказаної суми на підставі ст.625 ЦК України, помилково не зазначив у резолютивній частини рішенні про стягнення з відповідача 1 816,63 грн. інфляційних втрат.

Наведене підлягає усуненню у порядку, передбаченому ст.89 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Медфармсервіс" задовольнити частково.

2. Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 28.11.2007р. щодо залишення без змін рішення господарського суду Донецької області від 22.10.2007р. у справі №39/260 про стягнення з відповідача 1350,0 грн. збитків та рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення з відповідача 1350,0 грн. збитків, понесених позивачем у зв'язку з отриманням юридичних послуг.

3. В іншій частині постанову Донецького апеляційного господарського суду від 28.11.2007р. у справі №339/260 залишити без змін.

Головуючий, суддя                                                            М.В.Кузьменко

Суддя                                                                                І.М.Васищак

Суддя                                                                                В.М.Палій