ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

03.07.2008

Справа №2-7/4290-2008

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Стекло-Трейд» (99057, м. Севастополь, вул. Юмашева, 42, кв. 2; 99046, м. Севастополь, пр. Перемоги, 45-А)

До відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Луксор» (99704, м. Севастополь, вул. Ангарська, 10-А; 95049, м. Сімферополь, с. Кам’янка, пров. Сільський, 35; 95000, м. Сімферополь, вул. Монтажна, 2)

Про стягнення 18 536,89 грн.

Суддя Дворний І. І.

представники:

Від позивача – Бушкіна Ю. В., предст., дов. №15 від 10.01.2008 р.

Від відповідача - не з’явився.

Суть справи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Стекло-Трейд» звернулось до господарського суду міста Севастополя з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Луксор» про стягнення 18 536,89 грн.

Ухвалою господарського суду міста Севастополя від 17.03.2008 р. позовна заява була прийнята до розгляду та порушено провадження у справі.

Ухвалою господарського суду міста Севастополя від 03.04.2008 р. дана справа була передана за підсудністю до Господарського суду АР Крим у зв’язку з тим, що відповідно до довідки Головного управління статистики в АР Крим юридичною адресою відповідача є: 95000, м. Сімферополь, вул. Монтажна, 2.

10.04.2008 р. матеріали позовної заяви надійшли до ГС АР Крим. Справа передана на розгляд судді Дворному І. І. із привласненням справі №2-7/4290-2008 та була прийнята до провадження ухвалою від 15.05.2008 р.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем своїх обов’язків за договором №2/06 від 19.06.2006 р. в частині повної та своєчасної оплати вартості поставленого позивачем товару, у зв’язку з чим заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Луксор» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Стекло-Трейд» складає 12 240,00 грн., яка в добровільному порядку до часу звернення до суду не погашена. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 5271,58 грн., 893,52 грн. інфляційних втрат та 3% річних у сумі 131,79 грн.

Відповідач у судове засідання не з’явився, відзив на позов не надав, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце слухання справи був проінформований належним чином рекомендованою кореспонденцією.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов’язує сторін добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін – це право, а не обов’язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо неявка цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, підстав для відкладення розгляду справи судом не вбачається.

Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами у порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України

Розгляд справи відкладався у порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

За клопотанням сторін строк розгляду справи був продовжений у порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ :

19.06.2006 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Стекло-Трейд» (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Луксор» (Покупець) був укладений договір №2/06, пунктом 1.1 якого передбачено, що на підставі цього договору між Продавцем та Покупцем встановлюються прямі господарські взаємовідносини по поставкам обумовленого в договорі товару.

Відповідно до п. 1.2 Договору Продавець продає, а Покупець купує вказані в п. 1.1 товари зі складу Продавця в с. Долинне згідно рахунку та накладної.

Датою відпуску товарів вважається дата, вказана в первинній документації (п. 1. Договору).

Згідно з п. 2.1 Договору Покупець зобов’язаний повністю оплатити товар, що поставляється Продавцем, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Продавця або в касу Продавця протягом 5 банківських днів з моменту отримання товару.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов укладеного договору позивачем був переданий у власність відповідача товар на загальну суму 12240,00 грн., що підтверджується витратними накладними №С-00001731 від 04.10.2007 р. та №С-00001753 від 10.10.2007 р. Товар був отриманий відповідачем, про що свідчать його підписи у зазначених витратних накладних.

У той же час, в обумовлені договором строки товар відповідачем оплачений не був, що стало підставою для звернення позивача до суду з вимогою про стягнення заборгованості в примусовому порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. При цьому, майново-господарськими, згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України, визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення стосовно господарських зобов’язань міститься в ч. 1 ст.193 Господарського кодексу України, якою визначено, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання — відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ст. 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідач не представив суду доказів оплати заборгованості у розмірі 12240,00 грн., у той час як відповідно до приписів статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, способом, передбаченим чинним законодавством для доведення такого роду фактів. Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем умов договору №2/06 від 19.06.2006 р. в частині повної та своєчасної оплати вартості переданого позивачем товару, у зв’язку з чим вказані кошти підлягають стягненню з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Стекло-Трейд»

Ч. 1 ст. 199 Господарського кодексу України передбачено, що виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Ч. 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов’язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов’язання (основного зобов’язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Під неустойкою, відповідно до ст. 549 ЦК України розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, види забезпечення виконання зобов’язань є спеціальними мірами майнового характеру, які стимулюють належне виконання зобов’язання боржником шляхом встановлення додаткових гарантій задоволення вимог кредитора, а тому забезпечення виконання зобов’язань будь-яким з видів, передбачених ст. 546 Цивільного кодексу України, також створює зобов’язувальні правовідносини між кредитором та боржником.

Ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

В п. 3.2 Договору №2/06 від 19.06.2006 р. сторони передбачили, що у випадку несплати поставки повністю в строк, вказаний в цьому договорі, Покупець сплачує Продавцю пеню в розмірі 120% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Проте, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання. Відповідно до ч. 1 ст. 231 названого Кодексу законом щодо окремих видів зобов’язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. Приписами п. 6 вказаної статті унормовано, що штрафні санкції за порушення грошових зобов’язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законодавством або договором. Договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань регулюються Законом України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань”. Статями 1, 3 цього Закону встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочу платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, положення Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачають обмеження розміру пені, що підлягає стягненню.

Вказаний висновок суду відповідає позиції Вищого господарського суду України, викладеній в п. 49 Інформаційного листа від 07.04.2008 р. N 01-8/211 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України».

За таких обставин, суд вважає за необхідне здійснити обчислення розміру пені за прострочення виконання відповідачем грошового зобов’язання, виходячи з подвійної облікової ставки Нацбанку України.

Приймаючи до уваги те, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов’язано його початок (ст. 253 ЦК України), та враховуючи обчислення позивачем пені за період з 18.10.2007 р. по 25.02.2008 р., стягенню з відповідача підлягає пеня у наступних размірах:

1) за витратною накладною №С-00001731 від 04.10.2007 р.:

- за період з 18.10.2007 р. по 31.12.2007 р. – 250,39 грн. (7616,00 грн. х 16% (подвійна облікова ставка НБУ) : 365 дн. х 75 дн.);

- за період з 01.01.2008 р. по 25.02.2008 р. – 233,70 грн. (7616,00 грн. х 20% (подвійна облікова ставка НБУ) : 365 дн. х 56 дн.).

2) за витратною накладною №С-00001753 від 10.10.2007 р.:

- за період з 18.10.2007 р. по 31.12.2007 р. – 152,02 грн. (4624,00 грн. х 16% (подвійна облікова ставка НБУ) : 365 дн. х 75 дн.);

- за період з 01.01.2008 р. по 25.02.2008 р. – 141,89 грн. (4624,00 грн. х 20% (подвійна облікова ставка НБУ) : 365 дн. х 56 дн.)

Отже, загальний розмір пені, що підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Луксор» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Стекло-Трейд» складає 778,00 грн.

Крім того, позивачем також заявлені вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Луксор» 893,52 грн. інфляційних втрат та 3% річних у сумі 131,79 грн.

Так, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суми інфляційних втрат та 3% річних розраховані позивачем правомірно, через що підлягають стягненню з відповідача

За таких обставин, позов підлягає частковому задоволенню.

Державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу підлягають віднесенню на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити частково.

2.          Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Луксор» (99704, м. Севастополь, вул. Ангарська, 10-А; 95049, м. Сімферополь, с. Кам’янка, пров. Сільський, 35; 95000, м. Сімферополь, вул. Монтажна, 2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Стекло-Трейд» (99057, м. Севастополь, вул. Юмашева, 42, кв. 2; 99046, м. Севастополь, пр. Перемоги, 45-А) суму заборгованості у розмірі 12240,00 грн., пеню у сумі 778,00 грн., 893,52 грн. інфляційних втрат, 3% річних у сумі 131,79 грн., 140,43 грн. державного мита та 89,40 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3.          В іншій частині в позові відмовити.

4.          Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Дворний І.І.