КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2008                                                                                           № 39/10

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Смірнової Л.Г.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача: Яковлєва О.О., дов.№350/2 від 21.09.2007

від відповідача : не з’явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дайрект сайт"

на рішення Господарського суду м.Києва від 12.02.2008

у справі № 39/10

за позовом                               Дочірнього підприємства "Науково-виробниче об"єднання з іноземними інвестиціями "Поверхность"

до                                                   Товариства з обмеженою відповідальністю "Дайрект сайт"

третя особа відповідача

третя особа позивача

про                                                  стягнення 1845777,64 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.02.2008 припинено провадження у справі №39/10 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю „Дайрект сайт” (далі-відповідач) на користь Дочірнього підприємства „Науково-виробниче об’єднання з іноземними інвестиціями „Поверхность” (далі-позивач) 1818045,48грн. основного боргу у зв’язку з відсутністю предмету спору, стягнуто з відповідача на користь позивача 5575,25грн. пені, 4582,47грн. трьох процентів річних, 17574,44грн. збитків від інфляції, 18457,78грн. державного мита та 118,00грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на порушенні відповідачем своїх зобов’язань щодо своєчасної оплати за ліцензійним договором №17 від 26.03.2007 та відсутності заборгованості відповідача перед позивачем в частині основного боргу, який було перераховано відповідачем позивачеві після порушення провадження у даній справі.

Посилаючись на те, що рішення суду прийнято з порушенням норм процесуального права відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищезазначене рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги, відповідач посилається на те, що судом порушено вимоги статей 22, 49, 77, 86, 87, оскільки рішення у даній справі прийнято без участі представника відповідача, який не зміг забезпечити явку свого представника у зв’язку з тим, що ухвала суду про призначення розгляду справи була отримана відповідачем у день судового засідання та ознайомитися з матеріалами справи, зокрема перевірити правильність розрахунку пені, збитків від інфляції та 3% річних, що є грубим порушенням принципу рівності всіх учасників процесу. Крім того, скаржник наполягає на тому, що оскільки рішенням суду було частково задоволені позовні вимоги, витрати щодо сплати державного мита повинні бути покладені на відповідача лише в тій частині в якій задоволено позовні вимоги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.03.2008 відновлено пропущений строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу прийнято до розгляду, судове засідання призначено на 01.04.2008.

У зв’язку з неявкою у судове засідання 01.04.2008 представника відповідача, в порядку приписів статті 77 ГПК України, розгляд апеляційної скарги у даній справі було відкладено на 22.04.2008

У судове засідання 22.04.2008 представник відповідача не з’явився, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвала суду про відкладення розгляду справи від 01.04.2008 була направлена відповідачу на адресу м. Київ, вул.Сагайдачного,1, яка зазначена в апеляційній скарзі.

Тому відповідач був належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні Київського апеляційного господарського суду, про час і місце його проведення, оскільки згідно роз'яснення Президії Вищого Арбітражного суду України від 18.09.1997 №02-5/289 із змінами „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України” особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві.

Згідно із статтею 93 Цивільного кодексу України (далі-ЦК України) місцезнаходженням юридичної особи є адреса органу або особи, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступають від її імені.

До повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі ГПК України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із згаданою статтею 93 ЦК України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Крім того, ухвалою суду апеляційної інстанції від 01.04.2008 явка представників учасників судового процесу не визнавалася обов’язковою. При цьому пунктом 2 вищевказаної ухвали Київський апеляційний господарський суд довів до відома сторін, що нез’явлення їх представників в засідання судової колегії не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги.

Представник позивача у судовому засіданні 22.04.2008 повністю заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено, що відповідач тричі не з’являвся у засідання суду першої інстанції, а посилання на несвоєчасне отримання ухвали суду першої інстанції про призначення справи до розгляду безпідставні, оскільки доказів на підтвердження зазначеного факту до апеляційної скарги не надано. Щодо розрахунку штрафних санкцій, позивач зазначив, що позовна заява, а також заява про уточнення позовних вимог, які були направлені відповідачеві, містять повний розрахунок штрафних санкцій.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі та додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів встановила наступне:

Між позивачем та відповідачем 26.03.2007 було укладено ліцензійний договір №17, відповідно до умов якого правовласник (позивач) надає Компанії (відповідач) виключні майнові права на використання окремих творів, шляхом їх публічного сповіщення (телевізійного показу) на території України, а також невиключні майнові права на використання окремих творів шляхом їх публічного сповіщення (телевізійного показу) на території України та всього світового простору, протягом вказаного у додатку №1 ліцензійного строку, а Компанія виплачує Правовласнику винагороду за надані вищевказані виключні та невиключні майнові права на твори у поряку та строки, встановлені у даному договорі.

На виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв виключні та невиключні права на використання окремих творів на території України, що підтверджується актом приймання-передачі права від 30.03.2007 на суму 6060151,50грн.; актом приймання-передачі права від 29.06.2007р. на суму 2424060,54грн.

Відповідно до підпункту 4.1 пункту 4 договору за передані Правовласником Компанії виключні та невиключні майнові права на Твори, Компанія сплачує Правовласнику винагороду у розмірі 10100252,50грн., НДС (20%) - 2020050,50грн., всього - 12120303,00грн.

Відповідно до підпункту 4.2 пункту 4 договору винагорода має бути сплачена Компанією Правовласнику у наступному порядку: перший платіж у розмірі 50% від загальної суми - протягом 10 робочих днів з дати підписання даної угоди; другий платіж у розмірі 505 012,55грн., НДС 20%-101 002,51грн., всього - 606015,06грн., оплата здійснюється до 15.04.2007; всі наступні дев'ять платежів - щомісячно, починаючи з 01.04.2007, платежі у розмірі 505 012,63грн., НДС 20%-101 002,53грн., всього - 606015,16грн., в строк до 30 числа кожного відповідного місяця. Останній платіж здійснюється до 31.12.2007.

Виплата вказаної у даній угоді суми винагороди, здійснюється на підставі рахунку Правовласника на його поточний банківський рахунок.

На виконання умов договору позивачем було виставлено відповідачу наступні рахунки-фактури: №174/1 від 24.09.2007 на суму 606015,16грн.; №192/1 від 22.10.2007 на суму 606 015,16грн.; №217 від 29.11.2007 на суму 606015,16грн.

Рахунки №174/1 та №192/1 були одержані відповідачем 05.11.2007 з претензією вих. №396 від 02.11.2007, рахунок №217 був одержаний відповідачем 29.11.2007 з листом-вимогою про здійснення оплати вих. №424 від 29.11.2007.

Проте, відповідач зазначені рахунки своєчасно не оплатив, у зв'язку з чим, позивач звернувся до суду даним позовом.

Відповідно до приписів статті 193 Господарського кодексу України (далі-ГК України) суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, аналогічна норма закріплена статтею 526 ЦК України.

Згідно частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, після порушення провадження у даній справі, а саме: 28.01.2008 відповідач сплатив на користь позивача 1818045,48грн.- основного боргу, а тому, оскільки станом на час прийняття рішення у даній справі сума основної заборгованості відповідачем сплачена у повному обсязі, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності припинення провадження у справі у зазначеній частині позовних вимог у зв’язку з відсутністю предмету спору.

Оскільки відповідачем було перераховано суму основного боргу після порушення провадження у даній справі, судовою колегією критично оцінено посилання відповідача на те, що судом порушено приписи пункту 2 статті 49 ГПК України та стягнуто з відповідача суму державного мита в повному обсязі, а не пропорційно задоволених вимог.

Стосовно застосування штрафних санкцій за неналежне виконання зобов'язання, а саме пені у розмірі 5 575,25грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Згідно вимог статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Відповідно до пункту 6 статті 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов’язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Підпунктом 6.3 пункту 6 договору у випадку порушення відповідачем умов договору передбачених підпунктом 4.2 пункту 4 договору, відповідач на вимогу позивача зобов’язувався виплатити позивачеві пеню у розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожний день прострочки, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент прострочки.

Згідно приписів статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Обов’язок доказування, відповідно до приписів статті 33 ГПК України, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, як на підставу своїх вимог та заперечень, це стосується і відповідача, який повинен був довести факт належного виконання своїх зобов’язань перед позивачем.

Оскільки факт порушення відповідачем зобов’язань за договором відповідачем не спростовано, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 5575,25грн. пені, 4582,47грн.-3% річних та 17574,44грн.- збитків від інфляції.

За таких обставин, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю „Дайрект сайт” на рішення господарського суду міста Києва від 12.02.2008 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Дайрект сайт”

залишити без задоволення.

2.Рішення господарського суду міста Києва від 12.02.2008 у справі №39/10 залишити без змін.

3. Матеріали справи №39/10 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя

Судді

25.04.08 (відправлено)