ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 15/660

31.01.08

За позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київреклама"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекламна Група "Малліс"

про стягнення 965 010,01 грн.

Суддя Хоменко М.Г.

Представники:

від позивача - Убері Т.

від відповідача - не з'явилися (представник Старик А.М. був присутній у попередніх с/з)

У судовому засіданні 28.01.2008 оголошувалась перерва до 31.01.2008 відповідно до ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київреклама" (позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекламна Група "Малліс" про стягнення 965 010,01 грн. заборгованості.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.08.2007 порушено провадження у справі № 15/660.

Ухвалою від 20.11.2007 за клопотанням сторін продовжено строк вирішення спору у справі.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві, та просив у позові відмовити.

28.01.2008 відповідач подав доповнення до відзиву на позовну заяву, згідно з якими проти задоволення позовних вимог частково заперечував, мотивуючи це тим, що позивач необгрунтовано виставив рахунки-фактури з доплати за право тимчасового користування місцями для розміщення ОЗР.

Позивач подав заяву від 31.01.2008 про уточнення позовних вимог, згідно з якою просив стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 539 600,88 грн., з яких 453 483,42 грн. - сума основної заборгованості та 19 038,60 грн. - сума 3% річних, 7 472,33 грн. - пеня, 59 606,53 грн. - індекс інфляції.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

01.01.2005 між позивачем та відповідачем було укладено договір № 1/ТК (далі –договір), відповідно до умов якого позивач надає відповідачу право на тимчасове користування місцями для розміщення об'єктів зовнішньої реклами на підставі дозволів, а відповідач використовує надані місця за цільовими призначеннями - для розміщення об'єктів реклами, та здійснює оплату за право користування цими місцями.

Також сторонами були укладені додатки (адресні програми) до договору, на підставі яких відповідачу було передано право тимчасового користування місцями для розміщення об'єктів зовнішньої реклами, а також було визначено місця розташування об'єктів, базова ціна та строк користування ними (додаток № 1 від 01.01.2005, № 1 від 01.01.2005, № 2 від 16.04.2005, № 2 від 01.07.2005, № 3 від 01.07.2005, № 3 від 16.03.2005, № 3 від 01.07.2005, № 4 від 08.07.2005, № 5 від 01.07.2005, № 5 від 30.06.2005, № 6 від 14.10.2005, № 7 від 19.10.2005, № 8 від 26.10.2005, № 9 від 22.12.2005, № 10 від 23.12.2005, № 11 від 27.01.2006, № 12 від 07.04.2006, № 13 від 12.05.2006, № 14 від 29.12.2006), копії яких долучені до матеріалів справи.

Крім того, в період з 01.07.2005 по 29.12.2006 між позивачем та відповідачем було укладено додаткові угоди, відповідно до яких сторони додатково погоджували між собою зміни, що вносилися до вищезазначених адресних програм, змінювали плату за тимчасове користування місцями для розміщення об'єктів зовнішньої реклами, вирішували питання про відстрочку виконання відповідачем прострочених договірних зобов'язань та пролонгували строки дії окремих договорів, а також дійшли згоди про розірвання договору в частині місць, наданих для розміщення об'єктів зовнішньої реклами.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України "Про рекламу" розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах провадиться на підставі дозволів, що видаються виконавчими органами сільських, селищних міських рад, та в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 5 Типових правил, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 № 2067 "Про затвердження Типових правил розміщення зовнішньої реклами" (далі - Правила) для регулювання діяльності з розміщення зовнішньої реклами сільською, селищною, міською радою може утворюватись відділ, управління або уповноважуватися установа, організація.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 15.07.2002 № 1395 "Про затвердження Положення госпрозрахункової організації "Київреклама" встановлено, що позивачу надано право щодо надання платних послуг у сфері розміщення реклами.

Відповідно до пункту 32 Правил плата за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності, встановлюється у порядку, визначеному органами місцевого самоврядування, а місцем, що перебуває у державній або приватній власності - на договірних засадах з його власником або уповноваженим ним органом (особою).

Згідно з пунктом 5.2 Порядку розміщення об'єктів зовнішньої реклами у м. Києві, затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 02.12.2002 № 2159 (зареєстровано в Київському міському управлінні юстиції 19.12.2002 за № 92/475) договори на право тимчасового користування місцями (для розташування об'єктів зовнішньої реклами), які перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Києва, його районів або повноваження щодо розпорядження якими здійснюють органи місцевого самоврядування м. Києва, укладаються між уповноваженим на це робочим органом та розповсюджувачами зовнішньої реклами, за умови погодження дозволу підприємствами, установами, організаціями комунальної власності м. Києва чи іншими користувачами (балансоутримувачами) цих місць розташування об'єктів зовнішньої реклами.

Пунктом 1 Порядку визначення розміру плати за право тимчасового використання місць (для розташування об'єктів зовнішньої реклами), які перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Києва, його районів або повноваження щодо розпорядження якими здійснюють органи місцевого самоврядування м. Києва, затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 31.05.2005 № 859 (зареєстрованого в Київському міському управлінні юстиції 21.06.2005 № 36/678), встановлено, що плата за право тимчасового використання місць (для розташування зовнішньої реклами), які перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Києва, його районів або повноваження щодо розпорядження якими здійснюють органи місцевого самоврядування м. Києва, складається з базових тарифів та коефіцієнтів диференціації плати в залежності від зони розміщення зовнішньої реклами, на які послідовно перемножується базова плата.

Відповідно до п. 4.2. договору № 1/ТК відповідач зобов'язався оплачувати рахунки на сплату коштів за право тимчасового користування місцями для розташування об'єктів зовнішньої реклами не пізніше 15 (п'ятнадцятого) числа поточного місяця. А згідно з п. 4.5. цього ж договору –здійснювати оплату за право тимчасового користування місцями для розташування об'єктів зовнішньої реклами не пізніше 20 (двадцятого) числа поточного місяця.

На виконання умов договору № 1/ТК позивачем було виставлено відповідачу рахунки-фактури на загальну суму 828 571,18 грн. (копії в матеріалах справи).

Одночасно, 01 січня 2005 року між позивачем та відповідачем було укладено договір на встановлення пріоритету на місце (-я) для розміщення об’єкту (-ів) зовнішньої реклами № 1/ПР (далі –договір № 1/ПР), відповідно до умов якого позивач встановив за відповідачем пріоритет на місця розміщення об’єктів зовнішньої реклами (далі - ОЗР) за адресами відповідно до додатків до договору № 1/ПР, а відповідач зобов’язався оформити та отримати дозволи на розміщення цих ОЗР в період дії пріоритету

Разом з тим, в порушення п. 4 договору № 1/ПР, яким встановлюється порядок розрахунків відповідача з позивачем, відповідач не здійснив в установлені ним строки оплату за пріоритет на місця для розміщення ОЗР згідно з виставленими рахунками-фактурами на загальну суму 40 663,97 грн.

Крім того, згідно з п.п. 3.3.2. п. 3.3. договору № 1/ПР відповідач зобов’язався розміщувати ОЗР тільки відповідно до умов зареєстрованого та виданого у встановленому порядку дозволу на розміщення ОЗР. Натомість відповідач, всупереч п.п.3. 3.2. п. 3.3. договору № 1/ПР, встановив ОЗР без оформленого та отриманого у встановленому порядку дозволу на розміщення ОЗР.

Відповідно до п.п. 3.1.3 п. 3.1. договору № 1/ПР позивач має право здійснити за рахунок відповідача демонтаж ОЗР у випадку самовільного встановлення ним ОЗР (без наявності дозволу на розміщення ОЗР). При цьому, відшкодування витрат позивача по демонтажу та подальшому зберіганню ОЗР покладаються на відповідача.

З врахуванням наведеного вище загальна сума витрат, понесених позивачем по демонтажу самовільно встановлених відповідачем ОЗР склала 9 657,40 грн.

Таким чином, на момент подання позову розмір основної суми заборгованості відповідача перед позивачем склав 878 892,55 грн. (згідно з договором № 1/ТК –828 571,18 грн.; згідно з договором № 1/ПР –40 663,97 грн.; згідно з договором № 1/ПР за відшкодування коштів по демонтажу самовільно встановлених рекламних конструкцій –9 657,40 грн.).

Як вбачається з наданих позивачем уточнень до позовної заяви та доданих документів, відповідач після порушення провадження у справі сплатив частково позивачу суму основної заборгованості, станом на день розгляду справи сума основної заборгованості відповідача перед позивачем склала 453 483,83 грн.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як визначено частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Таким чином, на день розгляду справи заборгованість відповідача у розмірі 453 483,42 грн. документально підтверджена та відповідає обліковим даним позивача, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 453 483,42 грн. визнаються судом обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Позивач також просить стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 19 038,60 грн., 7 472,33 грн. - пені, та інфляційні збитки в розмірі 59 606,53 грн.

Згідно зі статтею 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, частина 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації плати від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Оскільки матеріалами справи підтверджується прострочення відповідачем грошового зобов'язання, з нього на підставі статті 625 Цивільного кодексу України підлягають стягненню 59 606,53 грн. інфляційних втрат за увесь час прострочення платежу, а також 19 038,60 грн. - 3% річних від простроченої суми, розмір яких визначений за обґрунтованим розрахунком позивача.

Крім того, статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов'язання.

Відповідно до частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 6.3. договору № 1/ТК за несвоєчасну та/або неповну сплату платежів за право тимчасового користування місцями відповідач сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла у термін, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Відповідач допустив прострочення платежу, тому на підставі п. 6.3 договору позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 7 472,33 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача пеню в розмірі 7 472,33 грн. за обґрунтованим розрахунком позивача.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо необгрунтовано виставлених позивачем рахунків-фактур з доплати за право тимчасового використання місць для розміщення ОЗР: № 36/9, № 37/9, № 45/9, № 60/9, № 62/9, № 71/9, № 73/9, № 90/7, № 134/7, № 175/7, оскільки як передбачено з п. 4.6 договору № 1/ТК, у разі самостійної зміни конструктивної схеми спеціальної рекламної конструкції без оформленого дозволу в установленому Порядку, що призвело до збільшення площ рекламоносія та/або до будь-яких інших змін у конструктивній схемі рекламоносія, на який видано Дозвіл у встановленому порядку, позивач проводить перерахунок плати за право тимчасового користування місцем для розташування ОЗР по фактичній площі та конструктивній схемі рекламоносія з дати встановлення пріоритету на місце розміщення ОЗР.

Відповідно до Порядку розміщення об'єктів зовнішньої реклами, затвердженого Розпорядженням Київської міської державної адміністрації 2 грудня 2002 року № 2159 (діючий на той момент), спеціалісти відділу територій під час обстеження територій виявили порушення в розміщені рекламних засобів та невідповідність їх до дозволу.

Відповідно до п. 5.6 рішення Київської міської ради від 26.09.2002 № 47/207 "Правила благоустрою території у м. Києві" розміщення елементів зовнішньої реклами, рекламоносіїв, малих архітектурних форм та елементів зовнішнього благоустрою здійснюється на підставі проектно-дозвільної документації, затвердженої у встановленому порядку.

Згідно з п. 1 ст. 16 Закону України "Про рекламу" розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, та в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. При видачі дозволів на розміщення зовнішньої реклами втручання у форму та зміст зовнішньої реклами забороняється.

Невідповідність рекламоносіїв проектно-дозвільній документації дало підстави позивачу зробити перерахунок плати за право тимчасового користування місцем для розташування ОЗР по фактичній площі та виставити відповідачу окремі рахунки-фактури щодо доплати за право тимчасового використання місць для розміщення ОЗР з врахуванням вимог Порядку розміщення обє`ктів зовнішньої реклами, затвердженого Розпорядженням Київської міської державної адміністрації 2 грудня 2002 року № 2159.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не спростовано повідомлені позивачем обставини, доказів відсутності або погашення боргу господарському суду не надано.

За наведених обставин, позовні вимоги визнаються господарським судом обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог.

Крім того, на відповідача відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються витрати по сплаті державного мита в сумі 5 396,01 грн. та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київреклама" задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекламна Група "Малліс" (03150, м. Київ, вул. Анрі Барбюса, 5, оф. 36, р/р 260012352 в АКБ "Легбанк" МФО 300056, ), а у випадку відсутності коштів - з будь-якого іншого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання судового рішення, на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київреклама" (01030, м. Київ, вул. Михайла Коцюбинського, 12-А, п/р 122 у Києво-Святошинському відділенні КРФ ВАТ КБ "Хрещатик" МФО 300830, ) 453 483 (чотириста п'ятдесят три тисячі чотириста вісімдесят три) грн. 42 коп. –основний борг, 19 038 (дев'ятнадцять тисяч тридцять вісім) грн. 60 коп. –3% річних, 59 606 (п'ятдесят дев'ять тисяч шістсот шість) грн. 53 коп. –збитки від інфляції, 7 472 (сім тисяч чотириста сімдесят дві) грн. 33 коп. –пеня, 5 396 (п`ять тисяч триста дев'яносто шість) грн. 01 коп. –державне мито та 118 (сто вісімнадцять) грн. 00 коп. –витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3. Видати наказ відповідно до ст. 116 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Суддя М.Г.Хоменко