ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2008 р.

№ 33/126-07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Стратієнко Л.В. (головуючого),

Вовка І.В.,

Гончарука П. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Вовчанського підприємства теплових мереж на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12.12.2007 року у справі № 33/126-07 за позовом Дочірнього підприємства "Газ-тепло" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Вовчанського підприємства теплових мереж про стягнення заборгованості,

УСТАНОВИВ:

У квітні 2007 року позивач звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості в сумі 549566,83 грн. у зв’язку з виникненням зобов’язання за договором комісії від 01.10.2004 року № 12/04-290 з оплати за поставлену теплову енергію третім особам.

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.07.2007 року позов задоволено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.12.2007 року зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі відповідач вважає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, і тому просить прийняті ним рішення скасувати та прийняти нове рішення.

Відзив на касаційну скаргу від позивача до суду не надходив.

У судовому засіданні оголошувалася перерва на 16.04.2008 року.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи і прийняті в ній судові рішення, суд вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, що між сторонами було укладено договір комісії від 01.10.2004 року № 12/04-290 за умовами якого позивач доручає, а відповідач зобов’язався здійснювати діяльність з продажу обумовленої теплової енергії за договором та укласти від свого імені, але за рахунок позивача та відповідно до його вказівок угоди зі споживачами.

За п. 4.8 зазначеного договору відповідач прийняв на себе поруку (делькредере) за виконання споживачами зобов’язань за угодами.

П. 5.1 цього договору визначено, що оплата за реалізовану відповідачем теплову енергію здійснюється споживачами на зазначений в договорі рахунок позивача грошовими коштами.

За звітом комісіонера від 31.08.2006 року № 083/290 за серпень 2006 року його заборгованість за договором комісії складала 549566,83 грн.

Заявою від 15.05.2007 року № 61 відповідач звернувся до позивача про припинення зобов’язання за спірною заборгованістю зарахуванням зустрічних однорідних вимог, оскільки позивач має заборгованість перед ним за переробку газу та постачання теплової енергії згідно договору № 17/04-289 від 01.10.2004 року в сумі 859934,18 грн.

Предметом даного судового розгляду є вимоги про стягнення з відповідача заборгованості у зв’язку з виникненням зобов’язання за договором комісії з оплати за поставлену теплову енергію третім особам.

Відхиляючи доводи відповідача про припинення зобов’язання за спірною заборгованістю зарахуванням зустрічних однорідних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що між сторонами є спір з приводу зазначеного зарахування зустрічних однорідних вимог, а таке зарахування можливе лише у разі згоди на це іншої сторони.

Проте, з таким висновком судів погодитися не можна.

Відповідно до ст. 601 ЦК України зобов’язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред’явлення вимоги.

Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Отже, зарахування –це односторонній правочин, який за правовими наслідками не відрізняється від виконання зобов’язання належним чином.

У той же час, суди обох інстанцій ухилилися від з’ясування обставин щодо заяви відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог, і не навели правової оцінки цим обставинам, не врахувавши, що подана відповідачем заява про зарахування зустрічних однорідних вимог пов’язана з даним спором.

Таким чином, вирішуючи спір за позовом про стягнення заборгованості, суди не перевірили доводів відповідача про припинення зобов’язання за цією заборгованістю зарахуванням зустрічних однорідних вимог, і не застосували норм матеріального права, які регулюють такі відносини.

За таких обставин, оскаржені судові рішення не можна визнати законними й обгрунтованими, і тому вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене і вирішити спір з дотриманням вимог закону.

З огляду наведеного та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Вовчанського підприємства теплових мереж задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12.12.2007 року та рішення господарського суду Харківської області від 17.07.2007 року скасувати, і справу № 33/126-07 передати на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.

Головуючий суддя                                                   Л. Стратієнко

Судді                                                                                                     І. Вовк

П. Гончарук

дп