ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

07.05.08                                                                                           Справа № 9/293-4289

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого-судді Городечної М.І.

суддів Юркевича М.В.

Кузя В.Л.

розглянувши апеляційну скаргу Дочірнього підприємства “Тернопільський облавтодор” № 06-2/1747 від 13.12.2007 року (вх. № 701 від 24.12.2007 року)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.11.2007 року у справі № 9/293-4289

за позовом Одеської залізниці, м.Одеса.

до Дочірнього підприємства “Тернопільський облавтодор” ВАТ “Державна акціонерна компанія “Автомобільні дороги України”, м.Тернопіль.

про стягнення 458082,19 грн.

за участю представників сторін: від позивача –Ротар І.В., від відповідача - не з‘явився.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 26.11.2007 року у справі № 9/293-4289 задоволено позов Одеської залізниці до Дочірнього підприємства “Тернопільський облавтодор” ВАТ “Державна акціонерна компанія “Автомобільні дороги України”: стягнено з останнього 334400 грн. інфляційних за період з 17.09.2005 року по 30.09.2006 року та 123682,19 грн. –3 % річних за період з 02.11.2005 року по 03.12.2006 року та 4698,83 грн. судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Зокрема, в апеляційній скарзі вважає, що оскаржуване рішення є незаконним, оскільки прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. В обгрунтування таких висновків посилається на те, що позивачем при розгляді справи № 6/223-3069 щодо стягнення 3800000 грн. основного боргу, не ставилась вимога про стягнення збитків від інфляції та річних. Також скаржник посилається на те, що відповідно до ст. 250 Господарського кодексу України (надалі –ГК України) позивачем пропущено строк позовної давності по позовних вимогах, який сплив 17.09.2006 року, та строки нарахування штрафних санкцій, передбачені ст. 232 ГК України, якими є річні, і які по своїй природі є неустойкою. Крім цього, продовжує скаржник, судом першої інстанції не враховано, що відповідно до ч. 2, 3 ст. 226 ГК України позивач є позбавлений права на відшкодування збитків, оскільки відповідач листом від 20.07.2006 року повідомив позивача про не можливість повернення фінансової допомоги. Просить рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.11.2007 року у справі № 9/293-4289 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити Одеській залізниці в позові.

Одеська залізниця (позивач у справі) вимоги апеляційної скарги заперечила, з підстав наведених у відзиві на апеляційну скаргу № НЮ від 09.01.2008 року та доповненні до нього № НЮ-14/40 від 11.01.2008 року. Просить рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.11.2007 року у справі № 9/293-4289 залишити без змін.

Відповідач явки представника повторно не забезпечив. Однак, колегія суддів апеляційного суду, враховуючи, що відповідно до ст.ст. 4-2, 22 ГПК України для забезпечення рівності сторін судом відповідачу неодноразово надавалась можливість забезпечити явку представника в судове засідання, враховуючи повідомлення його належним чином про час та місце слухання справи, що стверджується поштовим повідомленням про вручення йому під розписку ухвали суду від 10.04.2008 року, яке знаходиться в матеріалах справи, положення ст. 101 ГПК України, вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.11.2007 року у справі № 9/293-4289 в даному судовому засіданні за відсутності представника відповідача за наявними матеріалами справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. При цьому суд встановив наступні обставини та виходив з таких мотивів.

16.08.2004 року між сторонами укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги від 16.08.2004 року за № ОД/НФ-04-1329а-НЮ (надалі -Договір), відповідно до якого позивач зобов‘язувався надати відповідачу безвідсоткову поворотну фінансову допомогу в сумі 3800000 грн., а відповідач зобов‘язувався повернути її на умовах договору (п.п. 1.1, 2.1). На виконання даного Договору позивачем було надано відповідачу до 17.08.2005 року фінансову поворотну допомогу в розмірі 3800000 грн. Даний факт встановлено рішенням господарського суду Тернопільської області від 14.12.2005 року у справі № 6/223-3063, яким стягнено з ДП “Тернопільський облавтодор” на користь Одеської залізниці 3800000 грн. заборгованості по Договору. Дане рішення набрало законної сили, а факти встановлені ним відповідно до ст. 35 ГПК України мають преюдиційне значення при вирішенні даної справи.

В позовній заяві від 09.10.2006 року, з врахуванням заяви від 23.11.2007 року, Одеська залізниця просить стягнути з ДП “Тернопільський облавтодор” 334400 грн., що становлять інфляційні втрати з простроченої суми (3800000 грн.) по Договору за період з 17.09.2005 року по 30.09.2006 року та 123682,19 грн., що складають 3% річних з простроченої суми по Договору за період з 02.11.2005 року по 03.12.2006 року.

Як вбачається з ухвали господарського суду Тернопільської області від 10 вересня 2007 року у справі № 6/223-3069 рішення господарського суду Тернопільської області від 14.12.2005 року станом на 10.09.2007 року є не виконаним, сума боргу в розмірі 3800000 грн. Одеській залізниці не повернута.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України).

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Таким чином, з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства, кредитор не позбавлений можливості звернутись до суду, в разі прострочення боржником грошового зобов‘язання, з окремим позовом про стягнення інфляційних втрат, заподіяних внаслідок прострочення, та 3% річних з простроченої суми, оскільки стягнення зазначених коштів є самостійним способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який встановлений законом –ст. 625 ЦК України.

В даному випадку, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо підставності нарахування відповідачу 334400 грн. інфляційних втрат за період з 17.09.2005 року по 30.09.2006 року та 123682,19 грн. –3% річних за період з 02.11.2005 року по 03.12.2006 року, оскільки їх нарахування повністю відповідає вимогам ч. 2 ст. 625 ЦК України.

При цьому, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апелянта про необхідність застосування судом строку позовної давності, встановленого ст. 250 Господарського кодексу України (надалі –ГК України) та строків нарахування штрафних санкцій, передбачених ст. 232 ГК України.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні нарахування є складовою частиною суми основного боргу, оскільки їх суть полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від обезцінювання грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в зв‘язку з простроченням відповідачем грошового зобов‘язання, а три відсотки річних –є компенсацією (платою) боржника за користування грошовими коштами, які підлягають сплаті кредитору. Тобто зазначені інфляційні нарахування та три відсотки річних по своїй правовій природі не є адміністративно-господарськими санкціями в розумінні ст. 238 ГК України і до них не можуть застосовуватись строки, передбачені ст. 250 даного Кодексу. Крім цього, дані нарахування, не є збитками в розумінні ст.ст. 224-226 ГК України, та штрафними санкціями в розумінні ст. 230 ГК України, і до них не може бути застосований передбачений ст. 232 даного Кодексу порядок застосування штрафних санкцій.

Враховуючи, що дані нарахування не є за своєю правовою природою неустойкою (штрафом, пенею) чи іншими санкціями за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань, до них не може бути застосований, передбачений ч. 1 ст. 223 ГК України, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України скорочений –річний строк позовної давності.

Крім цього, апеляційний суд вважає безпідставними доводи апелянта про необхідність застосування судом ч. 3 ст. 226 ГК України, оскільки як зазначено вище, заявлені позивачем вимоги про стягнення інфляційних та річних є самостійним способом захисту порушеного майнового права, тобто не є вимогою про стягнення збитків в зв‘язку з невиконанням однією з сторін договору грошового зобов‘язання.

За наведених обставин, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про те, що позов Одеської залізниці є підставним та обгрунтованим, а тому підлягає задоволенню.

Враховуючи вищенаведене, рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.11.2007 року у справі № 9/293-4289 є законним та обгрунтованим, а тому відсутні, встановлені ст. 104 ГПК України, підстави для його скасування чи зміни.

Судові витрати по розгляду апеляційної скарги відповідно до ст.ст. 49, 99 ГПК України покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України,

Львівський апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства “Тернопільський облавтодор” залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.11.2007 року у справі № 9/293-4289 залишити без змін.

3.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4.          Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку.

5.           Справу повернути в Господарський суд Тернопільської області.

Головуючий- суддя М.І.Городечна

Судді М.В.Юркевич

В.Л.Кузь