ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2008 р.

№
5/5/466-01

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
суддів

Заріцької
А.О., Мамонтової О.М.,

Продаєвич  Л.В.,

розглянувши
касаційну скаргу

Державного комітету України з державного
матеріального резерву

на
ухвалу

господарського
суду Запорізької області від  9 жовтня
2007 року

у справі господарського суду

№
5/5/466-01 Запорізької області

за
заявою

закритого
акціонерного товариства "Барі"

до

відкритого
акціонерного товариства "Дніпроенерго"

про

банкрутство

керуючий
санацією

ОСОБА_1.

за участю представників сторін:

Державного
комітету України з державного матеріального резерву

Панова Т.С.,

ВАТ
“Дніпроенерго”

Проценко
Г.В.,

представника Генеральної
прокуратури України Сахно Н.В.,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою
господарського суду Запорізької області від 12 грудня              2001 року за заявою Закритого
акціонерного товариства «Барі»порушено справу № 5/5/466-01 про банкрутство
Відкритого акціонерного товариства «Дніпроенерго»м. Запоріжжя ( далі - ВАТ
«Дніпроенерго»).

Оголошення
про порушення провадження у справі про банкрутство ВАТ
«Дніпроенерго»опубліковане у газеті «Голос України»від 4 червня              2002 року.

Державний
комітет України з державного матеріального резерву (далі - Держкомрезерв
України) 8 липня 2002 року звернувся до господарського суду Запорізької області
із заявою про визнання кредитором у справі про банкрутство на суму 1 951 855
752, 27 гривень. Під час розгляду справи відповідно до приписів ст. 22
Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) Державний
комітет України з державного матеріального резерву зменшив кредиторські вимоги
до 1 590 827 331,13 грн.

Ухвалою
господарського суду Запорізької області від 26 серпня             2003 року за результатами
попереднього засідання кредиторські вимоги
Держкомрезерву України визнані на суму 571 268 613, 73 грн.

Ухвалою
Господарського суду Запорізької області від 1 вересня           2003 року, затверджено реєстр вимог
кредиторів, серед яких вимоги Державного комітету України з державного резерву
у розмірі             571 268 613,73 грн.
Вказана ухвала  є чинною.

Ухвала
господарського суду від 26 серпня 2003 року оскаржувалася і справа №
5/5/466-01, у частині визнання кредиторських вимог              Держкомрезерву України, судами
розглядалася неодноразово.

Постановою
Верховного Суду України від 14 вересня 2004 року скасовано постанову Вищого
господарського суду України від 05 травня 2004 року, постанову Запорізького
апеляційного господарського суду від
28 січня 2004 року та  ухвалу
господарського суду Запорізької області від           26 серпня 2003 року і  справу передано на новий розгляд до
господарського суду Запорізької області.

Ухвалою
господарського суду Запорізької області від 22 лютого           2005 року частину матеріалів справи
про розгляд вимог Державного комітету України з державного матеріального
резерву на суму 777 173 611,73 грн., що виникла на підставі договорів
тимчасового позичання № 11 від 2 лютого
1998 року, № 12 від 2 лютого 1998 року та № юр-7/525-99 від 30
березня              1999 року, було
направлено до господарського суду міста Києва у зв'язку з наявністю в них
документів, що містять державну таємницю, в іншій частині  провадження у справі зупинено.

Справа
№ 5/5/466-01, в частині направленій до господарського суду міста Києва, судами
розглядалася неодноразово.

Відповідно
до постанови Верховного Суду України від 12 червня           2007 року набрала законної сили
ухвала господарського суду м. Києва від
31 жовтня 2006 року, якою заяву Держкомрезерву України на суму             777 173 611, 73 грн. задоволено
частково і визнано його кредитором по відношенню до ВАТ «Дніпроенерго»на суму 7
244 929,61 грн., в іншій частині заяву залишено без задоволення у зв'язку з
безпідставністю заявлених кредиторських вимог.

Ухвалою
господарського суду Запорізької області від 3 жовтня            2007 року поновлено провадження у
справі, у частині, зупиненій ухвалою господарського суду Запорізької області
від 22 лютого 2005 року.

Ухвалою
господарського суду Запорізької області від 9 жовтня              2007 року заяву Держкомрезерву України №
2/5155 від 4 липня 2002 року задоволено частково і визнано вимоги
Держкомрезерву України до боржника у сумі 564 023 684, 12 грн.

Зобов'язано
керуючого санацією включити визнані судом вимоги  Держкомрезерву України до третьої черги
реєстру вимог конкурсних кредиторів боржника.

Вимоги
кредитора в іншій частині залишені без задоволення.

Не
погоджуючись з таким рішенням Державний комітет України з державного
матеріального резерву звернувся до Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить ухвалу господарського суду Запорізької
області від 9 жовтня 2007 року, в частині відмови у задоволенні кредиторських
вимог, скасувати і прийняти нове рішення, яким його кредиторські вимоги
задовольнити в повному обсязі.

В
обґрунтування касаційної скарги заявник посилався на те, що судом першої
інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали порушено норми матеріального та
процесуального права, зокрема: ст. 14 Закону України “Про державний
матеріальний резерв”, ст.ст. 34, 43, 84 ГПК України, не вказано  причин та висновків за якими відхилено його
вимоги про внесення до реєстру 171 522 192, 99 грн. штрафних санкцій за
порушення боржником операцій з матеріальними цінностями державного резерву.

Крім
того, заявник касаційної скарги зазначив, що господарським судом м. Києва
порушено ст. 32 ГПК України і не досліджені докази на підставі яких суд у
визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які
мають значення для правильного вирішення
господарського спору.

Ухвалою
Вищого господарського суду України від 21 грудня 2007 року касаційна скарга
Держкомрезерву України прийнята до провадження і призначена до  розгляду в судовому засіданні на 12 годину 12
лютого           2008 року.

Ухвалою
Вищого господарського суду України від 12 лютого 2008 року розгляд справи було
відкладено до 10 години 20 хвилин 11 березня           2008 року.

11
березня 2008 року у справі оголошувалася перерва до  14 години          20 хвилин 18 березня 2008 року.

Ухвалою
Вищого господарського суду України від 18 березня                2008 року розгляд справи було
відкладено до 9 год. 45 хв. 25 березня                  2008 року.

Строк
розгляду справи судом касаційної інстанції
продовжено до
25 березня 2008 року.

Розпорядженням
заступника Голови Вищого господарського суду України № 02-12ІІ/40 від 21
березня 2008 року розгляд справи № 5/5/466-01 доручено колегії суддів у складі:
Заріцька А.О.- головуючий,
Мамонтова О.М., Продаєвич Л.В.).

Обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши
застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Господарськими
судами в процесі розгляду заяви кредитора про визнання його вимог встановлено,
що протягом 1998-1999 років Державним комітетом України з державного
матеріального резерву на підставі договорів: № 1403/30/01 від 9 січня 1998
року, укладеного на виконання постанови Кабінету міністрів України (далі
-КМУ) від 16 жовтня 1997 року № 1138, з додатками; № 11 від 2 лютого 1998
року та № 12 від 2 лютого 1998 року укладених на виконання постанови
КМУ від 23 січня 1998 року № 73-2;
№ 1638/24 від 3 серпня 1998 року, укладеного на виконання
розпорядження КМУ від 3 серпня 1998 року № 631-р; № юр-7/94-98 від 9 жовтня
1998 року, укладеного на виконання розпорядження КМУ від 9 жовтня 1998
року           № 812-р; № 1н від 14
січня 1999 року, укладеного на виконання постанови КМУ від 10 грудня 1998
року № 1938; № юр-7/525-99 від 30 березня         1999 року, укладеного на виконання
розпорядження Кабінету Міністрів України від 22
березня 1999 року № 209-рс, у порядку тимчасового позичання здійснено
відпуск з державного матеріального резерву ВАТ «Дніпроенерго»органічного палива
(газу, вугілля, мазуту, компоненту високов'язкого).

На
час розгляду справи матеріальні цінності боржником до державного резерву не
повернуті  і  відсотки за користування ними не сплачені.

Крім
того, на виконання постанови КМУ від 9 жовтня 1998 року                    № 1522, між боржником та
кредитором 16 жовтня 2000 року було укладено договір № юр-7/41- 2000
купівлі-продажу мазуту топкового, оплата якого боржником проведена частково
і заборгованість  на час  звернення кредитора до суду склала 12 595
594, 57грн.

Провадження
у справі про банкрутство ВАТ «Дніпроенерго»порушено господарським судом
Запорізької області 12 грудня 2001 року.

8
липня 2002 року Державний комітет України з державного матеріального резерву
звернувся до суду із заявою про визнання грошових вимог до боржника, зокрема:

- за
договором тимчасового позичання № 1403/30/01 від 9 січня            1998 року 46 426 953, 07 грн.,
в тому числі: 45 437 876, 27 грн. вартості позичених матеріальних цінностей,
989 076, 80 грн. відсотків за користування позичкою, крім того - 219 550 185,
60 грн. пені за період з 2 червня 1998 року до 3 липня 2002 року;

- за
договором тимчасового позичання № 1638/24
від 3 серпня         1998 року
26 612 551, 77 грн., в тому числі: 25 247 476, 94 грн. вартості
позичених матеріальних цінностей, 1 365 074, 83 грн. відсотків за користування
позичкою,   крім того - 83 316 грн. пені
(за рішенням суду від  30 серпня 2002
року);

- за
договором тимчасового позичання № юр-7/94-98 від 9 жовтня         1998 року 39 540 669, 21 грн., в
тому числі: 37 837 960, 97 грн. вартості позичених матеріальних цінностей та 1
702 708, 24 грн. відсотків за користування позичкою;

- за
договором тимчасового позичання  № 1н
від 14 січня 1999 року               34
191 679, 34 грн., в тому числі: 34 191 679, 34 грн. вартості позичених
матеріальних цінностей (відсотків за користування позичкою не передбачено),
крім того - 115 909, 79 грн. пені (за рішенням суду від  28 березня 2002 року).

Вимоги кредитора за договорами тимчасового
позичання  № 11 від         2 лютого 1998 року, № 12 від 2
лютого 1998 року та юр-7/525-99 від          30 березня 1999 року розглянуті у
даній справі  31 жовтня 2006 року господарським
судом м. Києва, ухвала  відносно цих
вимог  вже розглядалася у касаційному
порядку і набрала законної сили.

Вимоги кредитора також включають:

-
несплачений борг боржника за договором купівлі-продажу                     № юр-7/41- 2000 від 16
жовтня 2000 року у розмірі  12
595 594, 57 грн. та пеню 1 149 977, 57 грн. (за рішенням суду від 14 січня
2002 року);

- вартість
самовільно використаного вугілля у сумі                     156 469 786, 14 грн.
та 171 522 192, 99 грн. штрафних санкцій (штраф за самовільне використання  -156 469 786, 14 грн. та пеню з 5 лютого 2002
року  до 3 липня 2002 року -15 052 394,
58 грн.).

Факт
отримання ВАТ «Дніпроенерго»від Держкомрезерву України матеріальних цінностей
за договорами тимчасового позичання, заборгованість за договором
купівлі-продажу та самовільне використання матеріальних цінностей
Держкомрезерву   встановлено судами і
боржником не оспорюється.

Судом
встановлено, що грошові і майнові вимоги кредитора, підтверджені актом звірки
від 2 січня 2003 року, виникли із зобов'язань боржника до порушення провадження
у справі про банкрутство.

Статтею
1 Положення “Про Державний комітет України з державного матеріального резерву”,
затвердженого Указом Президента України від 20.10.2001 року № 996/2001,
Держкомрезерв є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого
спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Держкомрезерв
України вносить у встановленому порядку пропозиції щодо вироблення державної
політики та забезпечує її реалізацію у сфері формування, розміщення,
зберігання, використання та поповнення запасів державного матеріального
резерву.

У
своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента
України та Кабінету Міністрів України, а також цим положенням.

Згідно
зі ст. 1, 4 Закону України “Про Державний матеріальний резерв” від 24 січня
1997 року № 51/97-ВР (далі - Закон № 51/97-ВР) державний резерв є особливим
державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях
і порядку, передбачених цим Законом, створює державний резерв Кабінет Міністрів
України.

Розміщення
запасів матеріальних цінностей державного резерву на промислових,
сільськогосподарських постачально-збутових та інших підприємствах, в установах
і організаціях, незалежно від форм власності, відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону
№ 51/97-ВР здійснюється на договірних засадах.

Як
встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відпуск
матеріальних цінностей з державного матеріального резерву здійснювався в
порядку тимчасового позичання на підставі договорів.

Згідно
зі ст. 2. Закону України “Про Державний матеріальний резерв” у редакції від 24
січня 1997 року, чинною на час розгляду справи, позичання матеріальних
цінностей з державного резерву - це відпуск матеріальних цінностей з державного
резерву на договірних засадах з наступним поверненням до державного резерву
тієї ж кількості аналогічних матеріальних цінностей.

Кредиторами
за ст. 1 Закону України “Про відновлення                    платоспроможності боржника
або визнання його банкрутом”  № 2343-ХІІ
від 14 травня 1992 року (із змінами і доповненнями) (далі -Закон № 2343-ХІІ) є
юридичні або фізичні особи, які мають у встановленому порядку підтверджені
документами вимоги щодо грошових зобов'язань боржника, які виникли до порушення
провадження у справі про банкрутство, або які виникли після порушення
провадження у справі про банкрутство.

Відповідно
до п. 15 ст. 11 Закону № 2343-ХІІ після опублікування оголошення про порушення
справи про банкрутство в офіційному друкованому органі всі кредитори, незалежно
від настання строку виконання зобов'язань мають право подавати заяви з
грошовими вимогами до боржника згідно зі ст. 14 цього Закону.

З
оскаржуваної ухвали суду першої інстанції вбачається, що вимоги кредитора,
визнані судом у розмірі 564 023 684, 12 грн., включають:

-
вартість матеріальних цінностей, позичених боржником за договорами  тимчасового позичання № 1403/30/01 від
9 січня 1998 року,         № 11
від 2 лютого 1998 року, № 12 від 2 лютого 1998 року, № 1638/24
від           3 серпня 1998 року, № юр-7/94-98
від 9 жовтня 1998 року, № 1н від 14 січня 1999 року, № юр-7/525-99
від 30 березня 1999 року;

-
відсотки за користування позиченими матеріальними цінностями отриманими за
договорами тимчасового позичання № 1403/30/01 від 9 січня 1998 року, №
1638/24 від 3 серпня 1998 року, № юр-7/94-98 від 9 жовтня 1998 року;

-  борг у вигляді недоплаченої суми за договором
купівлі-продажу                №
юр-7/41-2000;

-  вартість
самовільно використаних товарно-матеріальних цінностей державного
резерву (по Запорізькій ТЕС, Криворізькій ТЕС,                 Придніпров-ській ТЕС).

Закон
України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його
банкрутом» є спеціальним нормативним актом по відношенню до цивільного
законодавства України, зокрема, в частині, що визначає порядок та умови
визнання особи кредитором у справі про банкрутство боржника.

Згідно
з ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання
його банкрутом»кредиторами у справі про банкрутство є юридичні або фізичні
особи, які мають у встановленому порядку підтверджені документами вимоги щодо грошових
зобов'язань боржника, тобто зобов'язань заплатити певну грошову суму відповідно
до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним
законодавством України.

Задовольняючи
заяву кредитора про визнання його вимог у цій частині суд першої інстанції
виходив з того, що Держкомрезерв за договорами тимчасового позичання не мав до
боржника -ВАТ "Дніпроенерго", грошових вимог, а мав лише право
вимагати  повернення  до державного резерву відповідного
органічного палива в строк, що визначений постановою КМУ № 2045 від 28 грудня
2002 року - до 01 січня 2023 року.

Разом
з тим, суд, посилаючись на те, що боржник не заперечував проти дострокового
погашення заборгованості перед Держкомрезервом у вигляді вартості матеріальних
цінностей та відсотків за користування позичкою і що це не суперечить постанові
КМУ № 2045 від 28 грудня 2002 року, а питання про неможливість дострокового
погашення вартості матеріальних цінностей нормативно не врегульовувалося,
вважав можливим задовольнити вимоги кредитора у вказаній вище частині.

При
цьому вимоги Держкомрезерву, які базуються на зобов'язаннях ВАТ
«Дніпроенерго»сплачувати відсотки за користування позиченими матеріальними
цінностями суд вважав грошовими  вимогами
і  такими, що повинні бути визнані.

Оскільки
ухвала суду першої інстанції  в частині
задоволення вимог Держкомрезерву в сумі 564 023 684, 12 грн. останнім  визнана
і не оскаржується, колегія суддів не вбачає підстав для аналізу і
перегляду висновків суду першої інстанції, щодо визнання вимог кредитора, які
не були грошовими, а включали суми вартості запозичених матеріальних цінностей,
що підлягали поверненню в термін встановлений постановою КМУ № 2045 від 28
грудня 2002 року (по всіх семи пред'явлених договорах тимчасового
позичання).

При
цьому, враховуючи, що реєстр вимог кредиторів затверджений  судом з вимогами Держкомрезерву у  сумі
571 268 613, 73 грн., що включає вартість позичених і самовільно
використаних матеріальних цінностей державного реєстру, та враховуючи  вимоги кредитора і згоду боржника на
включення у суму вимог вартості матеріальних цінностей колегія суддів,
керуючись ст. 1117  ГПК
України, погоджується з висновком суду  першої інстанції і  не вбачає підстав для його перегляду.

Розрахунок
розміру штрафних санкцій за несвоєчасне повернення позичених матеріальних
цінностей був зроблений Державним комітетом України з державного матеріального
резерву з посиланням на умови відповідних договорів, а також на положення ст.
14 Закону України «Про державний матеріальний резерв»у зв'язку з порушенням
боржником строків повернення позичених матеріальних цінностей.

ВАТ
«Дніпроенерго»заперечує наявність підстав для нарахування штрафних санкцій,
посилаючись на те, що строк повернення органічного палива, відпущеного з
державного матеріального резерву, відповідно до Постанови КМУ № 2045 від
28.12.2002 був продовжений до 1 січня
2023 року.

Вказаною
постановою продовжено строк повернення позиченого органічного палива,
відпущеного з державного резерву у порядку тимчасового позичання підприємствам
електроенергетики згідно з постановами від 16 жовтня 1997 року № 1138, від 23
січня 1998 року № 73-2, від 10 грудня 1998 року № 1938 та розпорядженнями
Кабінету Міністрів України від 3 серпня 1998 року № 631-р, від 9 жовтня 1998
року № 812-р,     від 22 березня 1999
року № 209-рс, що стосується всіх договорів тимчасового позичання на яких
ґрунтуються кредиторські вимоги Держкомрезерву.

Відмовляючи  у визнанні
кредиторських  вимог у вигляді
нарахованих Держкомрезерву штрафних санкцій за несвоєчасне повернення
товарно-матеріальних цінностей за договорами тимчасового позичання, суд виходив
з наведених вище обставин і послався на відсутність правових підстав для
нарахування штрафних санкцій.

Слід відмітити, що господарський суд м. Києва
при розгляді заяви Держкомрезерву про визнання кредиторських вимог за
договорами тимчасового позичання № 11, № 12 від 2 лютого 1998 року та №
юр-7/525-99 від 30 березня 1999 року, в ухвалі від 31 жовтня 2006 року у
даній справі зробив висновок про те, що не підлягають визнанню в якості
кредиторських вимог нараховані Державним комітетом України з державного
матеріального резерву штрафні санкції у зв'язку з відсутністю законних підстав
для їх нарахування, оскільки постановою Кабінету Міністрів України № 2045
від             28 грудня 2002 року строк
повернення запозиченого органічного палива до державного резерву продовжений до
01 січня 2023 року.

Вказана
ухвала залишена в силі постановою Вищого господарського суду України від 12
червня 2007 року і є чинною. Ухвалою Верховного Суду України від 7 серпня 2007
року відмовлено в порушенні касаційного провадження з перегляду постанови
Вищого господарського суду України від 12 червня 2007 року.

Постановою Кабінету Міністрів України №
2045 від 28 грудня 2002 року до 1 січня 2023 року також продовжено терміни
розрахунків покупця мазуту за договором купівлі-продажу від 16 жовтня 2000 року
№ юр-7/41-2000, передбачені постановою Кабінету Міністрів України № 1522 від 9
жовтня 2000 року, на виконання якої було укладено вказаний договір
купівлі-продажу.

Штрафні
санкції за договором купівлі-продажу № юр-7/41-2000,  кредитором вказано у розмірі 1 149 977, 57
грн. за період з 1 травня по
1 листопада 2001 року і підтверджено посиланням на рішення
господарського суду Запорізької області
від 14 січня 2002 року у справі 2/3/2011.

Господарським
судом Запорізької області вказані кредиторські вимоги   не визнані, відповідно до  ст. 14 Закону № 2343-ХІІ, як вимоги
конкурсного кредитора заявлені після закінчення строку, встановленого для їх
подання. Відхиляючи кредиторські вимоги в указаній частині суд послався на те,
що первісною заявою Держкомрезерву України про визнання кредиторських
вимог  від 4 липня 2002 року № 2/5155
вимоги із визнання 1 149 977, 57 грн. пені, за період з 1 травня по 1 листопада
2001 року за договором
№ юр-7/41-2000, не заявлялися, а звернення з цими вимогами мало місце
лише у 2004 році при уточненні
кредиторських вимог. Вказані обставини стверджені матеріалами
справи  і колегією суддів визнаються
обґрунтованими.

Кредиторські
вимоги заявлені у липні 2002 року і ґрунтувалися на  відповідних договорах тимчасового позичання.
Окремі вимоги в частині штрафних санкцій
підтверджені судовими рішеннями лише заявою про уточнення вимог від 4
грудня 2004 року № 2/8730.

Рішеннями
господарського суду Запорізької області від 30 вересня 2002 року у справі №
2/2/283, від 28 березня 2002 року у справі
№ 2/2/715 та  від 1 листопада 2002
року у справі № 2/3/ 264, що стосуються кредиторських вимог за договорами
тимчасового позичання № 1638/24 від 3 серпня             1998 року, № 1н від 14 січня 1999
року та № юр-7/94-98 від 9 жовтня
1999 року розмір  штрафних  санкцій
визначено відповідно до ст.ст. 71, 72, 80 Цивільного Кодексу УРСР, який
діяв на той час, з врахуванням шестимісячного строку позовної давності, та з
врахуванням відповідно до
ст. 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника, або
визнання його банкрутом”, мораторію, що діяв
відносно боржника на той час. Рішенням
суду від 1 листопада 2002 року у справі № 2/3/ 264 у задоволенні вимог
щодо стягнення пені та штрафу з вказаних вище підстав відмовлено повністю.

Щодо
часткового задоволення кредиторських вимог Держкомрезерву виниклих внаслідок
самовільного використання боржником матеріальних цінностей державного резерву
господарським судом встановлено наступне.

Факт
самовільного використання матеріальних цінностей державного резерву вартістю
156 469 786, 14 грн. встановлено на підставі актів           інвентаризації наявності вугілля
державного резерву у структурних підрозділах боржника від 1, 4, 10 жовтня 2001
року. Відсутність вугілля державного резерву у боржника було встановлено
відповідно до актів звірок станом на 1 вересня 2001 року. Боржник  наведених обставин не заперечує.

Вимоги
кредитора у цій частині, після уточнення, склали                  327 991 991, 13 грн.,
зокрема:  156 469 786, 14 грн. вартості
самовільно використаного вугілля та 171 522 192, 99 грн. штрафних санкцій (100%
штраф за самовільне використання  -156
469 786, 14 грн., пеня за 180 днів за період з 5 лютого 2002 року  до 3 липня 2002 року -15 052 394, 58грн.).

Відповідно
до ст. 2 Закону № 51/97-ВР відповідальне зберігання матеріальних цінностей
державного резерву - зберігання закладених до державного резерву матеріальних
цінностей у постачальника (виробника) або
одержувача  (споживача) без
надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у
встановленому порядку  рішення  про
відпуск  їх  з державного резерв.

Відповідно
до приписів п. 10 ст. 14 Закону № 51/97-ВР (в редакції, що діяла на момент
виникнення спірних правовідносин) за самовільне відчуження (використання,
реалізацію) матеріальних цінностей державного резерву з юридичних осіб, на
відповідальному зберіганні яких вони знаходяться, стягується штраф у розмірі
100 відсотків вартості матеріальних цінностей у цінах на час виявлення факту
відчуження, а також пеня з суми відсутнього їх обсягу за кожний день до повного
їх повернення.

Вимоги кредитора в частині вартості самовільно
використаних матеріальних цінностей державного резерву в розмірі 156 469 786,
14 грн. судом першої інстанції задоволені повністю.

Вимоги кредитора щодо пені за період з 5
лютого 2002 року  до 3 липня 2002
року  не відповідають приписам п. 4 ст.
12 Закону № 2343-ХІІ відповідно до якого одночасно з порушенням провадження у
справі про банкрутство вводиться мораторій на задоволення вимог кредиторів і
протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів неустойка (штраф, пеня)
не нараховується, не застосовуються інші санкції за невиконання зобов'язань.

Стягнення з боржника стовідсоткового штрафу
вартості самовільно використаних матеріальних цінностей, передбачене п. 10 ст.
14 Закону України “Про Державний матеріальний резерв”, є самостійним примусовим
заходом і застосовується, як міра відповідальності за вчинене                     правопорушення.

Включаючи
до суми кредиторських вимог вартість самовільно використаних
товарно-матеріальних цінностей державного резерву  у розмірі 156 469 786, 14 грн., суд у
мотивувальній частині  ухвали вказав цю
суму як "відсотки за самовільне використання", проте, як вбачається з
оскаржуваної ухвали суду, некоректне викладення у тексті ухвали визначення  походження суми боргу на результати вирішення
заяви  кредитора не вплинуло.

Що
стосується доводів касаційної скарги про порушення вимог процесуального закону
господарським судом м. Києва, то  ухвала,
винесена вказаним судом у даній справі
31 жовтня 2006 року, набрала законної сили відповідно до постанови
Вищого господарського суду України від 12 червня 2007 року, є чинною і зроблені
у ній висновки не можуть піддаватися сумніву чи переглядатися за касаційною
скаргою кредитора на інше судове рішення.

До
того ж, відповідно до ст. 35 ГПК України факти встановлені, рішенням
господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову  при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь
ті самі сторони. Рішення (ухвали, постанови), які набрали законної сили,
відповідно до ч. 1              ст. 45
ГПК України є обов'язковими до виконання на усій території України.

Вирішуючи
питання про визнання решти вимог кредитора господарський суд Запорізької
області правомірно враховував обставини встановлені  судом м. Києва  і визнані ним вимоги кредитора.

Касаційна
скарга висновків ухвали суду першої інстанції не спростовує.

За
наведених обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає,
що ухвала господарського суду Запорізької області відповідає матеріалам справи
і вимогам закону, тому підстав для її скасування не вбачає.

Керуючись
статтями  1115, 1117,
1119, 11111, 11113 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Державного комітету
України з державного матеріального резерву залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Запорізької
області від 9 жовтня 2007 року у справі № 5/5/466-01 залишити без змін.

Головуючий
А.О. Заріцька

Судді                                                                            О.М.
Мамонтова

Л.В.
Продаєвич