ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
м. Київ - 32, вул. Комінтерну, 16
ПОСТАНОВА

Іменем України

"26"
лютого 2008 р.
Справа №
А4/621-07

Суддя господарського суду
Київської області Попікова О.В., розглянувши справу

за
позовом

Ірпінської
об'єднаної державної податкової інспекції, м. Ірпінь

до

Фізичної
особи -підприємця ОСОБА_1, м. Ірпінь

Товариства
з обмеженою відповідальністю “Торгцентр-БГТ”, м. Київ

про

визнання
договору недійсним

екретар судового
засідання: Свириденко І.А.

за участю представників:

від
позивача

Новохацька
О.В., за дов. від 24.12.07р. №13949/Н/10-0; Опанасюк В.А., за дов. від
08.01.08р. №12/0/10-0.

від 1-го
відповідача

ОСОБА_1
(за паспортом);

від 2-го
відповідача

не
з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України
в судовому засіданні 26.02.2008р. о 11 год. 10 хв. проголошено вступну та
резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі
відкладено на 07.03.2008р., про що повідомлено сторін після проголошення
вступної та резолютивної частини постанови.

О б с т а в и н и
с п р а в и:

Ірпінська
об'єднана державна податкова інспекція (далі -Позивач) звернулась до
господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи -підприємця
ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю “Торгцентр-БГТ” (далі -
Відповідачі) про визнання недійсним договору від 12.07.04р. №7 укладеного між
відповідачами, зобов'язання відповідача 2 - Товариства з обмеженою
відповідальністю “Торгцентр-БГТ” повернути на користь Фізичної особи
-підприємця ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 275927,65 грн. та стягнення
з Фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 в доход державного бюджету товар,
отриманий відповідачем-1 від відповідача-2 у сумі 275927,65 грн.

Позовні
вимоги обґрунтовані приписами статті 207 та статті 208 Господарського кодексу
України з огляду на те, що на підставі оспорюваної угоди на протязі 2005р. ТОВ
“Торгцентр-БГТ” поставило для Фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 товар загалом
на суму 275927,65  грн. в т.ч. ПДВ
45987,94 грн., крім того дані були відображені Фізичною особою -підприємцем
ОСОБА_1 у податковому обліку. Проте, рішенням Святошинського районного суду м.
Києва від 18.04.2006р. у справі №2-970, визнано недійсним установчі документи
ТОВ “Торгцентр-БГТ” з моменту їх складання; визнано недійсним свідоцтво
№36376637 про реєстрацію платника ПДВ ТОВ “Торгцентр-БГТ” з моменту внесення в
реєстр платників ПДВ. При цьому, районним судом було встановлено, що
відповідачі у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є власниками підприємства, їх
волевиявлення не було спрямоване на створення юридичної особи та заняття
підприємницькою діяльністю, тобто реєстрація ТОВ “Торгцентр-БГТ” відбувалася на
підставних осіб - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які формально вважаються засновниками, а
ОСОБА_3 директором підприємства, оскільки вони рішення про створення
підприємства особисто не приймали, своїх грошових та матеріальних внесків в
статутний фонд не вносили, що призвело до здійснення підприємницької
діяльності, яка суперечить законодавству.

Присутній
у судовому засіданні відповідач 1 проти позовних вимог Ірпінської ОДПІ
заперечував, проте ніяких письмових заяв, заперечень господарському суду надано
не було.

Представники
відповідача-2 у судове засідання не з'явились, відзиву на позовну заяву не
надіслали, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним
чином  ухвалами та повістками суду. У
зв'язку з поверненням ухвал господарського суду у адміністративній справі №
А4/621-07, які були направлені на адресу 2-го відповідача з відміткою поштового
відділення: (фірми не значиться) господарським судом Київської області був
зроблений судовий запит в порядку статті 69,71 КАС України від 01.02.08р. до Головного
межригіонального управління статистики у м. Києві. У відповіді на вказаний
запит від 13.02.08р. №12/1-7/310 Головне межригіональне управління статистики у
м. Києві надало інформацію з Єдиного державного реєстру підприємств та
організацій України по Київській області з якої вбачається, що станом на
01.02.08р. в ЄДРПОУ значиться Товариство з обмеженою відповідальністю
“Торгцентр-БГТ” юридична адреса: 03115, м. Київ, вул. Святошинська, 3,
ідентифікаційний код -32774799.

Під
час проведення підготовчого провадження судом були витребувані від осіб, які
беруть участь у справі документи та інші матеріали, на яких ґрунтуються їх
доводи і заперечення та прийнято рішення про обов'язковість особистої участі у
судовому засіданні осіб, які беруть участь у справі.

Розглянувши
матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд

в с т а н о в и в:

12
липня 2004р. між Товариством з обмеженою відповідальністю “Торгцентр-БГТ”
(продавець) та Фізичною особою -підприємцем ОСОБА_1 (покупець) укладено договір
№7, згідно умов якого продавець зобов'язується поставити на адресу покупця
товари господарської групи відповідно до накладних, а покупець зобов'язується
прийняти товар у продавця згідно накладних, забезпечити його подальший продаж
та зберігання, оплатити товар з відстрочкою оплати не більше 60 днів з моменту
підписання договору.

На виконання умов згаданого договору
від 12.04.04р. №7 ТОВ “Торгцентр-БГТ” відповідно до накладних від 01.04.05р.
№675, від 04.04.05р. №679, від 05.04.05р. №681, від 06.04.05р. №684, від
11.04.05р. №699, від 12.04.05р. №701, від 19.04.05р. №721, від 05.05.05р. №751,
від 11.05.05р. №766, від 11.05.05р. №767, від 16.05.05р. №782, від 18.05.05р.
№789, від 01.06.05р. №828, від 07.06.05р.№841, від 14.06.05р. №862, від
20.06.05р. №880, від 22.06.05р. №886, від 27.06.05р. №889, від 01.07.05р. №900,
від 04.07.05р. №904, від 06.07.05р. №909 поставило, а Фізична особа -
підприємець ОСОБА_1 отримав товар загалом на суму 275927,65 грн. в т.ч. ПДВ
45987,94 грн., форма оплати безготівкова (згідно банківських виписок (копії в
матеріалах справи)). Окрім цього, на виконання згаданого зобов'язання,
постачальником -ТОВ “Торгцентр-БГТ” були виписані відповідні податкові
накладні: № 675 від 01.04.2005 року на суму 12191.88 грн., в т.ч. ПДВ -2031,99
грн.; № 679 від 04.04.2005 року на суму 15716,83 грн., в т.ч. ПДВ - 2619,47
грн.; № 681 від 05.04.2005 року на суму 9042,96 грн., в т.ч. ПДВ - 1507,16
грн.; № 684 від 06.04.2005 року на суму 14276,06 грн., в т.ч. ПДВ -2379,34
грн.; № 699 від 11.04.2005 року на суму 15981,85 грн., в т.ч. ПДВ -2663,64
грн.; № 701 від 12.04.2005 року на суму 14987,53 грн., в т.ч. ПДВ -2497,92
грн.; № 721 від 19.04.2005 року на суму 20791,27 гри., в т.ч. ПДВ -3465,21
грн.; № 751 від 05.05.2005 року на суму 7395,65 грн., в т.ч. ПДВ -1232,61 грн.;
№ 766 від 11.05.2005 року на суму 21556,39 грн., в т.ч. ПДВ -3592,73 грн.; №
767 від 11.05.2005 року на суму 10092,4 грн., в т.ч. ПДВ - 1682,07 грн.; № 782
від 16.05.2005 року на суму 10512,79 грн., в т.ч. ПДВ - 1752,13 грн.; № 789 від
18.05.2005 року на суму 11640,88 грн., в т.ч. ПДВ -1940,15 грн.; № 828 від
01.06.2005 року на суму 14178,96 грн., в т.ч. ПДВ -2363,16 грн.; № 841 від
07.06.2005 року на суму 6976,28 грн., в т.ч. ПДВ - 1161,71 грн.; № 862 від
14.06.2005 року на суму 11337,84 грн., в т.ч. ПДВ -1889,64 грн.; № 880 від
20.06.2005 року на суму 16025,30 грн., в т.ч. ПДВ - 2670,88 грн.; № 886 від
22.06.2005 року на суму 13141,57 грн., в т.ч. ПДВ -2190,26 грн.; № 889 від
27.06.2005 року на суму 13353,88 грн., в т.ч. ПДВ -2225,65 грн.; № 900 від
01.07.2005 року на суму 11412,84 грн., в т.ч. ПДВ -1902,14 грн.; № 904 від
04.07.2005 року на суму 13550,58 грн., в т.ч. ПДВ -2258,43 грн..

Присутній
у судовому засіданні представник 1-го відповідача підтвердив факт виконання
обома сторонами згаданого договору у повному обсязі, згаданий факт не
заперечується і представником позивача.

Як
вбачається з залученої до матеріалів справи копії договору від 12 липня 2004р.
№7 останній підписаний обома сторонами та скріплений печаткою, з боку ТОВ “Торгцентр-БГТ”
директором Шиманською А.Ю., з боку СПД - ОСОБА_1.

Також
до матеріалів справи залучена копія рішення Святошинського районного суду м.
Києва від 18.04.2006р. у справі №2-970, яким визнано недійсним установчі
документи ТОВ “Торгцентр-БГТ” з моменту їх складання; визнано недійсним
свідоцтво №36376637 про реєстрацію платника ПДВ ТОВ “Торгцентр-БГТ” з моменту
внесення в реєстр платників ПДВ. Рішення суду обґрунтоване тим, що відповідачі
у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є власниками підприємства, їх волевиявлення не
було спрямоване на створення юридичної особи та заняття підприємницькою
діяльністю, тобто реєстрація ТОВ “Торгцентр-БГТ” відбувалася на підставних осіб
- ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які формально вважаються засновниками, а ОСОБА_3
директором підприємства, оскільки вони рішення про створення підприємства
особисто не приймали, своїх грошових та матеріальних внесків в статутний фонд
не вносили, що призвело до здійснення підприємницької діяльності, яка
суперечить законодавству.

ОДПІ
залучено також акт ДПІ у Святошинському районі м. Києва від 12.05.2006р. №56
про анулювання Свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ -ТОВ “Торгцентр-БГТ”.

Відповідно
до вимог пункту 11 статті 10 Закону України „Про державну податкову службу в
Україні” державні податкові інспекції подають до судів позови до підприємств,
установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і стягнення в
доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а в інших випадках -
коштів, одержаних без установлених законом підстав, а також про стягнення
заборгованості перед бюджетом і державними цільовими фондами за рахунок їх
майна.

Ірпінська
об'єднана державна податкова інспекція скориставшись наданими їй повноваженнями
звернулась до господарського суду з позовом про визнання недійсним договору від
12 липня 2004р. №7 укладеного між відповідачами на підставі статті 207
Господарського кодексу України, і як наслідок про зобов'язання відповідача 2 -
Товариства з обмеженою відповідальністю “Торгцентр-БГТ” повернути на користь
Фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 275927,65
грн. та стягнення з Фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 в доход державного
бюджету товар, отриманий відповідачем-1 від відповідача-2 у сумі 275927,65 грн.
з огляду на приписи статті 208 Господарського кодексу України.

Відповідно
до вимог ч. 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Приписами
ч. 1 статті 208 Господарського кодексу України передбачено, що якщо
господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в
обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави
за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі
виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход
держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування
одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із  сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування
виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Даючи
оцінку зібраним у справі доказам, суд виходить з того, що згідно приписів
статей 207, 208 ГК України, якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною
інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі
виконання угоди обома сторонами - в доход держави стягується все одержане ними
за угодою.

Для
даної норми закону характерними є такі ознаки:

а)
вчинення дій об'єктивно призводить до порушення інтересів держави і суспільства
в цілому, а тому в даному випадку повинно бути наявним порушення вимог саме норм
законів та нормативних актів, які визначають соціально-економічні основи
держави і суспільства;

б)
такі угоди характеризуються суб'єктивним наміром сторін (чи однієї сторони)
порушити вимоги закону, оскільки укладаються з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, а тому для визнання недійсними цих угод
необхідно встановити вину сторін (або, принаймні, однієї з них) у формі умислу
при укладенні угоди;

в)
факт наявності суб'єктивного чинника може мати місце з боку посадових осіб підприємства,
а не з боку самої юридичної особи, а тому суб'єктивний склад правопорушення
повинен бути встановлений компетентним державним органом і підтверджений
законодавчо визначеними засобами доказування.

Суд
вважає, що позивачем не доведено факту наявності суб'єктивного чинника
правопорушення, а відповідно і умислу у відповідачів, чи одного з них, при
вчиненні спірних правочинів з метою приховування від оподаткування доходів.

Відповідно
до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні
злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде
доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Оскільки
суб'єктивний склад правопорушення повинен бути встановлений компетентним
державним органом і підтверджений законодавчо визначеними засобами доказування,
судом визнається, що позивачем не надано доказів, які свідчили б про порушення
кримінальної справи проти посадових осіб відповідачів та доведення їх вини за
фактом ухилення від сплати податків стосовно обставин, викладених у позовній
заяві.

Позивачем
не надано належних доказів на підтвердження того, що факт ухилення від сплати
податків конкретними посадовими особами відповідачів встановлений обвинувальним
вироком суду, що набрав законної сили.

Зокрема,
при цьому суд відзначає, що не надано і доказів притягнення до кримінальної
відповідальності (за ухилення від оподаткування, фіктивне підприємництво,
підроблення документів тощо) осіб, які діяли від імені ТОВ “Торгцентр-БГТ”.

Також
Ірпінська ОДПІ не надано доказів на підтвердження укладання оспорюваного
договору від 12 липня 2004р. №7 з порушенням господарської компетенції з боку
ТОВ “Торгцентр-БГТ”.

Суду
не надано належні докази на підтвердження того, що виконуючи договір, сторони
діяли з метою, яка суперечила інтересам держави та суспільства.

Проте,
ОДПІ -як позивач у даній справі не довів наявність цих трьох обставин, зокрема:
наявність умислу не може бути підтверджена лише рішенням районного суду про
визнання недійсним установчих документів ТОВ “Торгцентр-БГТ” з моменту їх
складання; визнання недійсним свідоцтва №36376637 про реєстрацію платника ПДВ
ТОВ “Торгцентр-БГТ” з моменту внесення в реєстр платників ПДВ, оскільки у
рішенні Святошинського районного суду предметом дослідження була саме відповідність
установчих документів вимогам чинного законодавства та порушення вимог закону
при проведенні державної реєстрації підприємства, а не наявність умислу при
укладанні угоди, що мала місце під час підприємницької діяльності. Сам
факт визнання недійсними установчих документів, свідоцтва про реєстрацію
платника ПДВ не тягне за собою недійсність всіх угод, укладених з моменту його
державної реєстрації. При цьому господарський суд враховує той факт, що згадане
рішення винесене 18.04.06р., тобто після укладання оспорюваного договору.

Обставини,
що встановлені судовим рішення у цивільній справі, яке набрало законної сили,
згідно ч. 1 статті 72 КАС України не доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Відповідно до ч. 1 статті 70 КАС України належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.

Відповідно
до ч. 2 статті 18 Закону України „Про держану реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб -підприємців”, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа
може посилатися на них у спорі як на достовірні. Як вбачається з матеріалів
справи, на час укладання та виконання договору ТОВ “Торгцентр-БГТ” було
зареєстроване у Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України та
платником податків.

Стосовно
посилання податкової служби на наявність умислу з боку ТОВ “Торгцентр-БГТ” щодо
укладання договору з метою суперечною інтересам держави та суспільства, яка
полягала, у тому, що останній займався підприємницькою діяльністю з порушенням
чинного законодавства, що на думку податкової служби, дає можливість Фізичній
особі -підприємцю ОСОБА_1 віднести відповідні суми ПДВ до податкового кредиту
слід зауважити наступне:

В
матеріалах справи відсутні докази наявності у ТОВ “Торгцентр-БГТ” податкового
зобов'язання або податкового боргу, що виникли внаслідок вчинення спірного
правочину. До справи не надано рішень ДПС про донарахування відповідачам
податкових зобов'язань, податкових повідомлень, які б підтверджували наявність
податкового боргу у відповідачів. Зокрема з залученої до матеріалів справи
копії акта ДПІ у Святошинському районі м. Києва від 12.05.2006р. № 56 про
анулювання Свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ -ТОВ “Торгцентр-БГТ”
вбачається, що у ТОВ “Торгцентр-БГТ” відсутня податкова заборгованість з ПДВ
на дату складання акта.

Порушення
будь-якою юридичною особою податкового законодавства встановлюється посадовими
особами контролюючого органу у результаті перевірки фінансово-господарської
діяльності і фіксується у акті, складеному по результатах вказаної перевірки, а
також зазначається у відповідному рішення податкової служби, яке повинно бути
виконано упродовж встановленого податковим законодавством строку. Податковим
законодавством не передбачені інші документи, які можуть підтверджувати
наявність виявлених порушень податкового або валютного законодавства.

Ухилення
однієї з сторін від сплати податків, після здійснення угоди відповідно до
діючого законодавства України, не може бути підставою для визнання угоди
недійсною, а тягне за собою адміністративну та кримінальну відповідальність
посадових осіб суб'єкта підприємницької діяльності. При цьому слід зазначити,
що за умови встановлення під час перевірки посадовими особами ДПС порушень
податкового законодавства, неправомірне віднесення до складу валових
непідтверджених витрат чи завищення податкового кредиту, позивач має повноваження
щодо застосування фінансової відповідальності до такого суб'єкта.

При
цьому судом враховуються приписи ч. 4 статті 70 Кодексу адміністративного
судочинства України відповідно до якої, обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає
спору.

При
цьому суд також звертає увагу на те, що в пункті 1.3 оглядового листа Вищого
арбітражного суду України № 01-8/481 від 20.04.2001 зазначено, що порушення
сторонами договору законодавства про податки не є підставою для визнання його
недійсним. Якщо податковим органом не подано доказів спрямованості укладеної
угоди на вчинення порушення податкового законодавства, несплата податків
(обов'язкових платежів) не є підставою для визнання угоди недійсною.

Отже,
твердження позивача про суперечність спірного договору інтересам держави та
суспільства помилково ґрунтується на обставинах, які не мають правового
значення для справи. Таке твердження не відповідає вимогам процесуального
закону про належність доказів та підстави звільнення від доказування.

Сам
по собі досліджуваний судом договір не є таким, що суперечить інтересам держави
та суспільства. Як вбачається з матеріалів справи, за оспорюваним договором ТОВ
“Торгцентр-БГТ” поставило, а Фізична особа -підприємець ОСОБА_1 отримав товари
господарської групи (зокрема ручки дверні, серцевини, скотч, замки, цвяхи тощо)
загалом на суму 275927,65 грн. в т.ч. ПДВ 45987,94 грн. Такий товар не
виключено законом із цивільного обігу, не було законодавчих обмежень стосовно
його купівлі-продажу.

Викладені
обставини не доводять факт укладання договору з метою, суперечною інтересам
держави та суспільства, за умови недоведеності з боку податкової служби умислу
у відповідачів при укладанні оспорюваного договору з метою, суперечною
інтересам держави та суспільства.

Окрім
того, беручи до уваги, що позов заявлено на підставі статей 207 та 208
Господарського кодексу України, суд відзначає наступне.

Згідно
з п. 1 Прикінцевих положень Господарського кодексу України, цей кодекс набрав
чинності з  1 січня 2004 року.

Відповідно
до вимог ч. статті 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає
вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча
б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано
судом недійсним повністю або в частині.

Частиною
1 статті 208 ГК України визначено, що у випадку якщо господарське зобов'язання
визнано недійсним як таке, що  вчинено з
метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності
наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у
разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход
держави все одержане нею, а також все належне з неї  першій стороні на відшкодування одержаного. У
разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування
виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Таким
чином, вказаний Кодекс містить публічно-правові наслідки укладення недійсної
угоди. Цим кодексом встановлена відповідальність (правові наслідки) у вигляді
адміністративно-господарської санкції (в розумінні статей  238, 239 ГК України), яка має конфіскаційний
характер, - стягнення в доход держави одержаного однією чи обома сторонами за
угодою, за укладення угоди з метою, суперечною інтересам держави та
суспільства.

При
цьому суд відзначає, що моментом вчинення порушення, визначеного ст. 207 ГК
України, є момент укладення договору з метою, яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства.

Як
підтверджено матеріалами справи, спірна угода була укладена відповідачами 12
липня 2004р. №7.

Відповідно
до ст. 250 ГК України адміністративно-господарські санкції можуть бути
застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення
порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом
встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності,
крім випадків, передбачених законом.

Оскільки
позивач звернувся до суду 27.11.2007р., тобто більш як через три роки після
вчинення  відповідачами, як стверджує
позивач, правопорушення, то за таких обставин суд дійшов висновку про пропущення
строків для застосування до відповідачів адміністративної санкції у вигляді
конфіскації.

Враховуючи,
що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені
певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування, судом визнається, що в позовній заяві відсутні достатні
докази, що підтверджують або спростовують наявність як об'єктивного так і
суб'єктивного складу правопорушення. Докази, подані позивачем, не підтверджують
обставини, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, у т.ч.
факту навмисного ухилення від сплати податків відповідачами.

За
огляду на викладене, позовні вимоги Ірпінської об'єднаної державної податкової
інспекції про визнання недійсним договору від 12.07.04р. №7 укладеного між
відповідачами, зобов'язання відповідача 2 - Товариства з обмеженою
відповідальністю “Торгцентр-БГТ” повернути на користь Фізичної особи
-підприємця ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 275927,65 грн. та стягнення
з Фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 в доход державного бюджету товар,
отриманий відповідачем-1 від відповідача-2 у сумі 275927,65 грн. задоволенню не
підлягають

Судові
витрати розподіляються відповідно до вимог статті 94 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Враховуючи
наведене, керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 71, 94, 158 -163
Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд

п о с т а н о в и в:

У
задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254
КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було
подано.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складення в повному обсязі
за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя
Попікова О. В. Дата
складання та підписання постанови в повному обсязі -07.03.2008р.