ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2008 р.

Справа № 1/38.

За позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Дукат"

до Чернівецька міська рада

про визнання права власності

Суддя Желiк Борис Євграфович

Представники:

позивача Гірдюк В.О.

відповідача Сьоміна І.В.

в засіданні приймали участь

СУТЬ СПОРУ:

Справу порушено ухвалою господарського суду Чернівецької області від 11 квітня 2008 року за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю (ТзОВ) “Дукат” до Чернівецької міської ради м.Чернівці про визнання за ТОВ “Дукат” права власності на нерухоме майно в складі промислового магазину та кафе на 20 посадочних місць, розташованого в м.Чернівці на вул.Стасюка, 23-а, лишок площею 777,00 кв.м та в цілому на майно в складі промислового магазину та кафе на 20 посадочних місць на вул.Стасюка 23А загальною площею 1257,40 кв.м.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у справі позивач посилається на наступні обставини і докази

Позивачем згідно з договором купівлі-продажу від 17.06.1997р. придбано у власність будівлю колишнього магазину № 14 “Чернівціторг-будматеріали” загальною площею 253,3 кв.метрів на вул. Стасюка, 23-а у м.Чернівці, для розміщення якого на підставі рішення Чернівецької міської ради від 9.09.1997р. № 635/17 видано Державний акт на право постійного користування землею від 14.10.1997р.

Рішенням від 27 січня 1998р. № 55/2 Виконкомом Чернівецької міської ради Товариству було дозволено провести реконструкцію придбаного магазину промислових товарів з добудовою павільйону-кафетерію та зобов’язано розробити проектно-кошторисну документацію.

Робочий проект реконструкції промтоварного магазину з прибудовою кафе на 20 посадочних місць було розроблено приватним підприємцем Проценко Ю.М. (ліцензія ЧЦ 00100) та погоджено відповідно з Головним архітектором м.Чернівці, Відділом державної пожежної охорони у Чернівецькій області, Чернівецькою обласною санепідемстанцією, начальником відділу червоних ліній Департаменту містобудівного комплексу та земельних ресурсів.

У відповідності до проектної документації позивачем були проведені будівельні роботи з реконструкції приміщення магазину промислових товарів з добудовою кафе на 20 посадочних місць. На сьогодні приміщення магазину і кафе з загальною площею 1257,40кв.м. уявляють собою закінчене будівництво, що підтверджується інвентарною справою Чернівецького комунального бюро технічної інвентаризації (КОБТІ), однак здійснення будівництва позивачем було проведено без оформлення на це дозволу на виконання будівельних робіт, що відповідно до ст. 29 Закону України “Про планування та забудову територій” від 20.04.2000р. № 699-ІІІ вважається самовільним.

Рішенням господарського суду Чернівецької області від 31.07.2007р. по справі № 6/164 за позивачем було визнане право власності на нерухоме майно в складі промислового магазину та кафе на 20 посадочних місць загальною площею 480,450кв.м. на вул. Стасюка, 23-а в м.Чернівці.

Решту площі, яка становить 777,0кв.м. від загальної площі (1257,40 – 480,40), позивачем помилково не було включено до позовних вимог по вищенаведеній судовій справі, у зв’язку з чим право власності на неї позивача на сьогодні в судовому порядку не визнано.

Чернівецька міська рада, відповідач, проти позову заперечила з підстав, наведених у відзиві, а саме.

Відповідно до статті 376 Цивільного кодексу України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це право не порушує прав інших осіб.

Згідно зі статтею 29 Закону України “Про планування та забудову територій” у разі, якщо право на будівництво об’єкта містобудування передано іншому замовнику або змінено будівельну організацію (підрядчика), дозвіл на виконання будівельних робіт підлягає перереєстрації.

Здійснення будівельних робіт на об’єкт містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення незазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно з законодавством.

Позивач є користувачем земельної ділянки площею 0,0426га, наданої йому у постійне користування для розміщенні магазину на вул.Стасюка, 23-а, м.Чернівці.

На підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 27.01.1998р. за № 55/2 ТОВ “Дукат” дозволено реконструкцію магазину промислових товарів з добудовою павільйону – кафетерію на вул.Стасюка, 23-а, м.Чернівці.

Робочий проект та проектні пропозиції зазначені в ньому, які надаються до матеріалів справи та погоджені головним архітектором, не відповідають площам, зазначеним у позовні заяві, що в свою чергу свідчить про неможливість визначення відповідності самовільного будівництва архітектурним, санітарним та пожежним нормам та правилам.

Крім того, відсутність погодження архітектора на експлікації генплану застройки території, унеможливлює виявити знаходження об’єкта, на який визнається право власності, в межах виділеної ділянки.

Ухвалою від 7 травня 2008 року розгляд справи судом було відкладено на 27 травня 2008 року у зв’язку з неподанням позивачем витребуваних від нього додаткових доказів, які мають значення для справи (а.с. 82,83), а в судовому засіданні від 27 травня 2008 року суд оголосив перерву до 5 червня 2008 року, про що є запис в протоколі судового засідання (а.с. 16).

5 червня 2008 року розгляд справи судом було продовжено за участю обох сторін.

Заслухавши усні пояснення сторін, дослідивши матеріали і обставини у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ТзОВ “Дукат” про визнання за ним права власності на нерухоме майно в складі промислового магазину та кафе на 20 посадочних місць загальною площею 1257,40кв.метрів у м.Чернівці на вул.Стасюка, 23-а, задоволенню не підлягають як такі, що не доведені матеріалами справи і не засновані на чинному законодавстві, що регулює судовий порядок визнання права власності на новостворені самочинно побудовані (реконструйовані) об’єкти будівництва, а саме.

Позовні вимоги у справі заявлені стосовно права власності на новостворене самочинно побудоване нерухоме майно, про що зазначено у позові (а.с.3-5).

Правове регулювання відносин з питань щодо визнання в судовому порядку права власності на новостворене самочинно побудоване майно здійснюється у відповідності до наведених нижче законів та інших актів нормативно-правового характеру, а саме:

- приписів статей 331, 375, 376, 392 Цивільного кодексу України;

- постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2004р. № 1243 “Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об’єктів (із змінами, внесеними постановою КМ України № 88 (88-2007П) від31.01.2007р.”;

- Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 715 від 7.08.2002р. і зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 18.02.2002р. “ 157/6445

- Закону України “Про планування і забудову територій” від 20.04.2000р. № 1699-ІІІ;

-          інших законів і нормативно-правових актів, що регулюють відносини з заявлених позовних вимог у справі.

Положення наведених нормативних актів щодо новоствореного самочинно побудованого нерухомого майна (житлових будинків, будівель, споруд тощо) передбачають події, обставини і порядок, за яких право власності на вказане майно за особою може бути визнане в судовому порядку.

Так, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо), як про це зазначено в частині 1 пункту 2 статті 331 ЦК України, виникає з моменту будівництва (створення) майна.

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації (ч.2 п.2 статті);

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ч.3 п.2 статті).

До завершення будівництва (створення) майна особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва (створення) цього майна (ч.1 п.3 статті).

Отже, відповідно до наведених приписів статті 331 ЦК України, право власності за особою на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає якщо:

- нова річ створена (побудована) цією особою;

- створення (будівництво) нової речі завершено, а в разі, якщо це передбачено законом або договором, – нова річ прийнята до експлуатації.

В Україні прийняття до експлуатації житлових будинків, будівель, споруд тощо є обов’язковим і регулюється, незалежно від джерел фінансування будівництва, постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2004р. № 1243 (із змінами, внесеними постановою КМ України № 88 (88-2007 П), якою затверджений “Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об’єктів”.

Таким чином, з урахуванням наведеної постанови, яка неодмінно передбачає прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об’єктів, а також відповідно до частини 2 пункту 2 статті 331 ЦК України щодо моменту виникнення права власності якщо договором або законом передбачено прийняття в експлуатацію новоствореної речі, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає моменту його прийняття до експлуатації.

Отже особа, яка звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності на новостворене нерухоме майно (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) повинна довести факт прийняття в експлуатацію новоствореного майна шляхом подання відповідного документу.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. При цьому, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Повноваження в галузі будівництва і, зокрема щодо прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об’єктів у порядку, встановленому законодавством, згідно із статтею 31 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні (пункт 1 част. 1 “б”) віднесено до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

Як передбачено ч.2 п.1 затвердженого постановою КМ України № 1243 від 22.09.2004р. “Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об’єктів” прийняття в експлуатацію об’єктів будівництва полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об’єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-господарського так і виробничого призначення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Таким чином, наведені положення чинного Порядку передбачають, що готовність об’єкта нового будівництва (будівель і споруд після їх реконструкції, реставрації, капітального ремонту) може бути підтверджена лише державною приймальною комісією.

Державна приймальна комісія відповідно до п.13 наведеного вище Порядку утворюється органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування на підставі звернення засновника (особи, яка здійснила будівництво за свої кошти) з пропозицією про утворення державної приймальної комісії.

По результатах роботи державної приймальної комісії складається акт про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об’єкта, форма якого (акта) затверджується Держбудом.

Датою введення в експлуатацію згідно з п.29 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об’єктів а отже і настання відповідно до ч.2 п.2 ст. 331 ЦК України, моменту виникнення у особи права власності на новостворене нерухоме майно – закінчений будівництвом об’єкт, є дата затвердження акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію цього об’єкту органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування.

Таким чином, належним і допустимим, згідно до чинного законодавства, доказом про прийняття в експлуатацію новоствореного нерухомого майна (житлові будинки, будівлі, споруди тощо), який підтверджує виникнення у особи права власності на цей об’єкт, є акт державної приймальної комісії про прийняття його в експлуатацію, затверджений органом державної влади або органом місцевого самоврядування.

Як передбачено в пункті 1 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна не набуває права власності на нього (п.2 статті).

За змістом наведеної статті законодавець пов’язує самочинність будівництва з недотриманням забудовником чинного законодавства, яке в т.ч. регулює:

1) право власності (користування) земельною ділянкою, на якій здійснено самочинне будівництво;

2) правила забудови міста, проектування та будівельні норми і правила.

Наслідки порушення забудовником, при здійсненні ним самочинного будівництва, права власності на землю, регулюються пунктом 3-6 статті, відповідно до приписів яких право власності на самочинно збудоване майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

У разі, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за собою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці або, якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Що стосується наслідків недотримання забудовником правил містобудування (відсутність дозволу на будівництво і на здійснення будівельних робіт), проектування, будівельних норм і правил, то вони регулюються пунктом 7 статті 376 ЦК України.

За змістом приписів цього пункту право на звернення до суду у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, надано відповідним органам державної влади або органу місцевого самоврядування, за позовом яких суд може постановити рішення, яким зобов’язати особу, що здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови неможливе або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Таким чином, зі змісту наведених приписів статті 376 ЦК України вбачається, що законодавцем не передбачено можливості щодо визнання в судовому порядку права власності на самочинне будівництво нерухомого майна, якщо це майно збудовано без належного дозволу (порушено правила забудови) чи належного проектування (порушено правила проектування будівництва) або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У цьому випадку згідно до п.7 статті, при зверненні відповідного органу державної влади або місцевого самоврядування, судом вирішується лише питання щодо перебудови, знесення та відшкодування пов’язаних з цим витрат за рахунок особи, що здійснила самовільне будівництво.

Ґрунтуючись на чинному законодавстві, положення якого наведені судом вище, суд ухвалами від 11 квітня та від 7 травня 2008 року (а.с. 1, 82, 83) зобов’язав позивача подати документи, які підтверджують виникнення у нього права власності на новостворене майно, у т.ч. подати акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію спірного у справі об’єкту будівництва, реконструкцію якого, як стверджує позивач, було ним здійснено.

Вимоги суду позивачем не було виконано, отже ним не було доведено в установленому чинним законодавством порядку факту створення нової речі – нерухомого майна і факту настання події, з якої у особи виникає право власності на цю нову річ.

Документи, які додано до позову в якості доказів щодо завершення будівництва і створення позивачем спірного об’єкту, у т.ч. робочий проект реконструкції проектованого магазину (а.с. 20-40); висновки відповідних комунальних та інших служб (а.с. 41-43), інвентаризаційна справа на магазин загальною площею 480,40кв.м., право на які за позивачем було визнано господарським судом Чернівецької області від 31.07.2007р. по справі № 6/164 (а.с. 45-50, 54, 55), а також звіт про технічний стан будівлі – магазину (а.с. 96-115) не можуть замінити передбаченого постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2004р. № 1243 “Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об’єктів” акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію об’єкту, затвердженого органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування; і не є належними і допустимими доказами щодо виникнення у позивача права власності на спірне у справі майно.

Більше того, наведені вище документи, у т.ч. звіт про технічний стан будівлі – магазину (а.с. 98) містять в собі дані щодо реконструювання об’єкту площею меншою ніж та, про визнання права на яку заявлено позивачем.

Ґрунтуючись на викладеному, матеріалах справи та керуючись Цивільним кодексом України, Законом України “Про місцеве самоврядування”, постановою Кабінету міністрів України від 22.09.2004р. № 1243 “Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об’єктів”, ст.ст. 49,82-85 ГПК України, с у д –

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити.

Суддя                                                                                Б.Є. Желiк