ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.08

Справа №АС17/167-08.

За позовом: Відкритого акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об’єднання ім. М.В. Фрунзе»

до відповідачів: 1)Державної податкової інспекції в м. Суми;

2) Головного управління державного казначейства України в Сумській області

про скасування податкового повідомлення-рішення та стягнення бюджетної заборгованості по податку на додану вартість.

Суддя Коваленко О.В.

Представники:

Від позивача Жуков В.М.

Від відповідачів: 1) Клещенко О.М.; Іващенко О.М.; Зіменко І.В.

2) Гарбуз І.В.

У засіданні брали участь секретар судового засідання Котенко Н.М.

СУТЬ СПОРУ: Позивач скасувати податкове повідмлення-рішення першого відповідача від 19.02.2008р. № /0/11708, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на загальну суму 1 570 330,11 грн., в тому числі за жовтень 2005р. в розмірі 106776,66 грн., за квітень 2006р. в розмірі 1900 грн., за грудень 2006р. в розмірі 144283,50 грн., за січень 2007р. в розмірі 297341,35 грн., за лютий 2007р. в розмірі 69051,93 грн., за квітень 2007р. в розмірі 65010 грн., за серпень 2007р. в розмірі 885966,67грн. Також позивач просить суд стягнути з державного бюджету суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 1 570 330,11 грн.

В судове засідання позивач подав клопотання, в якому просить суд замінити другого відповідача - Відділення державного казначейства в м. Суми належним - Головне управління державного казначейства України в Сумській області, обґрунтовуючи це тим, що останнє є юридичною особою та правонаступником прав і обов’язків Відділення державного казначейства в м. Суми.

Суд задовольняє клопотання та відповідно до ст. 52 КАС України заміняє неналежного другого відповідача (Відділення державного казначейства в м. Суми) належним - Головне управління державного казначейства України в Сумській області

Перший відповідач в письмовому відзиві проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що підставою для зменшення суми бюджетного відшкодування є не підтвердження заявленої позивачем до відшкодування суми податку на додану вартість, оскільки в перевірених підприємствах постачальників позивача по ланцюгу постачання товарів (робіт, послуг) не виявлено факту надмірної сплати податку на додану вартість, в наслідок чого перший відповідач дійшов висновку про те, що позивачем при заявлені суми бюджетного відшкодування було порушено п. 7.7.1. ст. 7 Закону.

Другий відповідач в письмовому відзиві проти задоволення позовних вимог заперечував, мотивуючи свою позицію тим, що він є не належним відповідачем по справі, а Відділення державного казначейства в м. Суми не є юридичною особою. Позовні вимоги до другого відповідача вважає необґрунтованими, в зв’язку з тим, що відшкодування податку на додану вартість здійснюється органами державного казначейства на підставі висновків податкових органів.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні докази, суд встановив:

У відповідності з п.п. 7.7.3 та 7.7.4. ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість”, позивачем було подано до першого відповідача податкові декларації за звітні періоди - жовтень 2005р., квітень та грудень 2006р., січень, лютий, квітень та серпень 2007р. з доданими до них заявами про повернення суми бюджетного відшкодування та розрахунками сум бюджетного відшкодування. В установлені строки копії податкових декларацій були надані позивачем до органів державного казначейства, про що свідчать відповідні відмітки на податкових накладних.

З метою перевірки правомірності нарахування позивачем суми бюджетного відшкодування в поданих податкових деклараціях, першим відповідачем було здійснено позапланові виїзні документальні перевірки позивача з питань обґрунтованості відшкодування з бюджету податку на додану вартість та розрахунку суми бюджетного відшкодування за періоди: жовтень 2005р., квітень та грудень 2006р., січень, лютий, квітень та серпень 2007р.

За результатами проведених позапланових виїзних перевірок відповідачем було складено Довідки: за жовтень 2005р. – довідка від 03.02.2006р. № 2/23-513/1/05747991; за квітень 2006р. – довідка від 28.07.2006р. № 18/23-513/1/05747991; за грудень 2006р. – довідка від 20.03.2007р. № 21/23-513/1/05747991; за січень 2007р. – довідка від 13.04.2007р. № 34/23-513/1/05747991; за лютий 2007р. – довідка від 18.05.2007р. № 52/23-513/1/05747991; за квітень 2007р. – довідка від 20.07.2007р. № 77/23-513/1/05747991; за серпень 2007р. – довідка від 14.11.2007р. № 112/23-513/05747991.

Відповідно до висновків, зроблених у вказаних довідках, відповідачем встановлено, що за результатами перевірок було підтверджено заявлені позивачем суми бюджетного відшкодування по всім вказаним періодам, в яких позивачем заявлялося таке відшкодування.

Одночасно з цим відповідачем направлено запити щодо перевірки підприємств постачальників позивача на предмет встановлення сплати ним податку на додану вартість до бюджету.

Після отримання відповідей на запити, відповідачем було проведено позапланову нев’їздну документальну перевірку позивача з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, за наслідками якої складено акт перевірки від 18.02.2008р. № 1721/23-6/05747991 та винесено оскаржуване позивачем податкове повідомлення-рішення від 19.02.2008р. № /0/11708.

Як вбачається з акту перевірки, підставою для винесення першим відповідачем оскаржуваного повідомлення-рішення, стало не підтвердження заявленої позивачем до відшкодування суми податку на додану вартість, оскільки за результатами направлених відповідачем запитів на виконання вимог Наказу ДПА України № 350 від 18.08.2005р. „Про порядок відшкодування податку на додану вартість” по ланцюгу постачання товарів (робіт, послуг) отриманих позивачем, не виявлено факту надмірної сплати податку на додану вартість.

За наслідками отриманих відповідей на запити, відповідачем в ланцюгах постачальників виявлено підприємства, щодо яких є неможливим проведення їх перевірки на предмет сплати ними до бюджету податку на додану вартість, через те, що на момент надходження таких відповідей підприємства, які перевірялись, знаходилися або у розшуку, або зняті з обліку, або знаходилися у стадії банкрутства.

Через вказані підстави відповідачем не було підтверджено або спростовано факту сплати вказаними постачальниками до бюджету податку на додану вартість, в зв’язку з чим зроблено висновок про порушення позивачем п.п. 7.7.1. п. 7.7 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” з урахуванням п. 1.3. та п. 1.8 ст. 1 вказаного закону та відсутність підстав для повернення суми бюджетного відшкодування.

Однак, разом з цим, суд вважає такі посилання першого відповідача безпідставними, а позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до п. 1.8. ст. 1 Закону України “Про податок на додану вартість”, бюджетне відшкодування – це сума, що підлягає поверненню платнику податку з бюджету у зв'язку з надмірною сплатою податку у випадках, визначених цим Законом.

Таким випадком, відповідно до п.п. 7.7.1. п. 7.7 ст. 7 Закону, є різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з цього податку, що виник за попередні податкові періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до закону), а при його відсутності - зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Відповідно до п.п 7.7.2. п. 7.7 ст. 7 Закону, якщо у наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, має від'ємне значення, то бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів (послуг).

З наведеної норми вбачається, що питання щодо встановлення від'ємного значення суми з податку на додану вартість поширюється тільки на окремо взятого платника податків (заявника бюджетного відшкодування), і цей факт Законом не ставився у залежність від розрахунків з бюджетом третіх осіб, щодо яких перший відповідач не підтвердив та не спростував факту сплати ними до бюджету податку на додану вартість.

Бюджетному відшкодуванню підлягає сума податку фактично сплаченого отримувачем товарів та послуг у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів та послуг за умови виникнення у такого платника права на податковий кредит.

Відповідно до 7.4.1. п. 7.4 ст. 7 Закону, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг) ... протягом такого звітного періоду у зв'язку з, зокрема, придбанням товарів, послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, тощо.

Відповідно до п.п. 7.4.5. п. 7.4. ст. 7 Закону, не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

При цьому датою виникнення такого права на податковий кредит є дата сплати позивачем коштів за товари (роботи, послуги), або дата отримання від постачальника податкової накладної а не дата сплати зазначених коштів продавцем товарів (послуг) безпосередньо до бюджету.

Таким чином, Закон не ставить право позивача на податковий кредит, так само як і право на бюджетне відшкодування у залежність від факту сплати податку на додану вартість постачальником товарів (послуг) до бюджету.

З наведених положень п. 7.4 ст. 7 Закону вбачається, що право на податковий кредит у позивача виникло в зв’язку зі сплатою ним податку на додану вартість у складі ціни товарів (послуг), що підтверджується наданими позивачем до суду завіреними копіями договорів, оригіналами банківських платіжних доручень про сплату коштів постачальникам позивача та завіреними належним чином копіями податкових накладних, отриманих від таких постачальників.

До того ж, право позивача на бюджетне відшкодування та правильність розрахунків суми податку на додану вартість, що підлягає поверненню, підтверджена наявними в матеріалах справи довідками самого відповідача, в яких зазначено, що позаплановими виїзними документальними перевірками правильності обчислення та нарахування податку на додану вартість по вказаних періодам, порушень не встановлено, а заявлена позивачем сума до відшкодування – підтверджується.

Відповідно до п. 10.2 ст. 10 Закону України „Про податок на додану вартість”, платники податку, визначені у підпунктах "а", "в", "г", "д" пункту 10.1 цієї статті, відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту та своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону.

Відповідно до п. 10.4 ст. 10 Закону, контроль за правильністю нарахування та сплати (перерахування) податку до бюджету здійснюється відповідним податковим органом.

Тобто, обов’язки з контролю за правильністю нарахування та сплати податку на додану вартість, відповідно до Закону, покладаються на першого відповідача а не позивача, в зв’язку з чим немає підстав для позбавлення позивача права на бюджетне відшкодування через порушення податкового законодавства постачальниками товарів (послуг) по ланцюгу.

Якщо контрагент (постачальник по ланцюгу) не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку (покупця товарів, робіт, послуг) права на відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування і має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Як вбачається зі змісту складеного першим відповідачем Акту перевірки, фактів не відповідності вимогам закону угод, укладених між позивачем та основними постачальниками товарів (послуг), відповідачем не доводиться, жодна з вказаних угод, з яких у позивача виникло право на податковий кредит, визнані недійсними в судовому порядку не були, дійсність податкових накладних та факту сплати позивачем податку на додану вартість в ціні товару (послуг) підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та першим відповідачем також не заперечується.

За таких обставин правові підстави для зменшення заявленої позивачем суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на загальну суму 1570330,11 грн., відсутні.

Згідно ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскаржуване податкове повідомлення-рішення було винесено першим відповідачем в наслідок неправильного застосування п. 1.3., 1.8 ст. 1, з порушенням п.п. 7.4.1 п. 7.4 та п. 7.7.1. п. 7.7 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” та в супереч порядку, передбаченому законами та Конституцією України, в зв’язку з чим підлягає скасуванню, а сума заявленого позивачем бюджетного відшкодування податку на додану вартість в розмірі 1 570 330,11 грн. підлягає стягненню з Державного бюджету на користь позивача.

Згідно ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, але відповідачі, з урахуванням всіх обставин справи, не подали суду належних доказів, які б об’єктивно, і у визначеному законом порядку, підтвердили їх позицію.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Згідно ст.ст. 87, 94 Кодексу адміністративного судочинства України витрати по сплаті державного мита підлягають стягненню з державного бюджету на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          Позов задовольнити в повному обсязі.

2.          Скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в м. Суми від 19.02.2008р. № /0/11708.

3.          Стягнути з Державного бюджету (40000, м. Суми, вул. Воскресенська 7, рах. № 0002, банк ГУДКУ у Сумській області, МФО 837013, Держбюджет м. Суми, Код , код бюджетної класифікації 14010200), на користь ВАТ “Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе” (м. Суми, вул. Горького, 58, Код , рах.№ 3200, в АКІБ „УкрСіббанк”, м. Харків, МФО 351005, код банка 09807750) 1 570 330,11грн. бюджетної заборгованості з податку на додану вартість та 1 703, 40 грн. судового збору.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя            О.В. КОВАЛЕНКО