КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2008                                                                                           № 31/313

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Мартюк А.І.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Дерев’янчук В.А. - дов. від 06.03.2006р.;

від відповідача - Гордієнко А.Ф. –директор;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-проектно-впроваджувальна фірма "Графік-МС"

на рішення Господарського суду м.Києва від 05.12.2007

у справі № 31/313

за позовом                               Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерно-будівельна компанія "Малахіт"

до                                                   Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-проектно-впроваджувальна фірма "Графік-МС"

про                                                  усунення перешкод у користуванні приміщенням загального призначення

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про зобов'язання відповідача вчинити певні дії, а саме: усунути перешкоди у користуванні приміщенням загального призначення (лоджією) площею 8,9 кв. м., яка розташована на 13-му поверсі будинку №9 по вул. Новаторів у м. Києві.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач, за відсутності правових підстав, утримує спірне приміщення зачиненим, чим здійснює перешкоди в користуванні ним, хоча вказане приміщення є приміщенням загального призначення.

Відповідач заперечував проти позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість, безпідставність та непідтвердження належними доказами.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.12.2007р. у справі №31/313 позов було задоволено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.01.2008р. було частково задоволено клопотання відповідача та виправлено описку, допущену у вступній частині Рішення суду у справі №31/313 від 05.12.2007р.

Не погоджуючись із вказаними Рішенням та Ухвалою суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати Рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2007р. та Ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.02.2008р. у справі №31/313, прийнявши нове Рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з’ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.02.2008р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Науково-проектно-впроваджувальна фірма “Графік-МС” було прийнято до провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні 27.02.2008р.

Представник позивача у судовому засіданні 27.02.2008р. подав заперечення на апеляційну скаргу.

Представник відповідача у судове засідання 27.02.2008р. не з’явився, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.02.2008р., у зв’язку з нез’явленням у судове засідання представника відповідача, відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 12.03.2008р.

Представник відповідача у судових засіданнях підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд її задовольнити, скасувати Рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2007р. та Ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.02.2008р. у справі №31/313, прийнявши нове Рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представник позивача заперечував проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, з підстав, наведених у письмових запереченнях на апеляційну скаргу, просив суд відмовити в її задоволенні, залишивши Рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2007р. у справі №31/313 без змін, як таке, що прийнято з повним та всебічним з’ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Спір між сторонами у справі безпосередньо ґрунтується на визначенні того, чи відноситься спірне приміщення до типу приміщень загального призначення (користування).

Обґрунтовуючи свої заперечення проти позовних вимог відповідач, зокрема, зазначав про те, що спірне приміщення належить йому на праві власності, що в свою чергу підтверджується відповідним Свідоцтвом про право власності на незадимляєму сходову площадку площею 8,9 кв. м., яке було видано на підставі Наказу Головного управління майном Київської міської державної адміністрації №278-В від 29.05.2000р. “Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна”.

В матеріалах справи наявна копія Постанови Господарського суду міста Києва від 14.02.2006р. у справі №26/80-34/585-22/670 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Інженерно-будівельна компанія “Малахіт” до Головного управління комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання частково недійсним наказу №278-В від 29.05.2000р. “Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна”, згідно з якою вищезазначений наказ було скасовано в частині оформлення за Товариством з обмеженою відповідальністю “Науково-проектно-впоряджувальна фірма “Графік-МС” права власності на незадимляєму сходову площадку площею 8,9 кв. м. з посиланням на те, що незадимляєма сходова площадка площею 8,9 кв. м. є приміщенням загального призначення.

До того ж, згідно з п.41 “Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян”, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу №56 від 15.09.1992р., допоміжні приміщення жилих будинків, які призначені для забезпечення експлуатації та обслуговування будинку, не підлягають приватизації.

Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, його подальшого використання і утримання визначені в Законі України “Про приватизацію державного житлового фонду” №2482-ХІІ від 19.06.1992р. (із змінами та доповненнями).

У відповідності до ч.2 ст.10 Закону України “Про приватизацію державного житлового фонду”, власники квартир (офісних приміщень) у багатоквартирних будинках є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку.

Поняття, види права спільної власності та порядок володіння і розпорядження спільним майном врегульовані в Главі 26 Цивільного кодексу України.

Зокрема, в положеннях ст. 369 Цивільного кодексу України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Згідно з преамбулою Закону України “Про об'єднання співвласників багатоквартирних будинків”, цей Закон визначає правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об'єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов'язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку.

В ст. 1 вказаного Закону встановлено, що до допоміжних приміщень багатоквартирного будинку належить приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

Отже, оскільки приміщення загального призначення (користування) в житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності всім співвласникам квартир у відповідному будинку, то всі власники квартир у житловому будинку мають рівні права щодо користування приміщеннями загального призначення.

За таких обставин, вчинення дій, направлених на привласнення приміщень загального користування та/або вчинення інших перешкод у користуванні даними приміщеннями іншими співвласниками квартир (офісних приміщень) є грубим порушенням прав останніх.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що єдине допоміжне приміщення загального користування (перехідна лоджія) площею 8,9 кв. м на 13-му поверсі в осях Ж-Т будинку №9 по вул. Новаторів у м. Києві використовується виключно Товариством з обмеженою відповідальністю “Науково-проектно-впоряджувальна фірма “Графік-МС”. Дана обставина відповідачем не спростовувалась (не заперечувалась) з посиланням на той факт, що лише у Товариства з обмеженою відповідальністю “Науково-проектно-впоряджувальна фірма “Графік-МС” є право користування спірним приміщенням, оскільки воно (приміщення) належить відповідачу на праві власності.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що відповідач не є власником спірного приміщення, оскільки Наказ Головного управління майном Київської міської державної адміністрації №278-В від 29.05.2000р. “Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна” в частині оформлення за відповідачем права власності на незадимляєму сходову площадку площею 8,9 кв. м. було скасовано, згідно з Постановою Господарського суду міста Києва від 14.02.2006р. у справі №26/80-34/585-22/670, залишеною без змін Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.03.2007р.

Окрім того, в Постанові Господарського суду міста Києва від 14.02.2006р. у справі №26/80-34/585-22/670 судом було встановлено, що незадимляєма сходова площадка площею 8,9 кв. м. відноситься до допоміжних приміщень жилого будинку, яке призначено для забезпечення експлуатації та обслуговування будинку, тому, виходячи з приписів “Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян”, затвердженого Наказом Держжитлокомунгоспу №56 від 15.09.1992р., вказане приміщення не підлягає оформленню у приватну власність і не могло бути включено в площу приміщень, на які оформлювалось право власності згідно з Наказом Головного управління майном Київської міської державної адміністрації №278-В від 29.05.2000р. “Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна”.

Постанова Господарського суду міста Києва від 14.02.2006р. у справі №26/80-34/585-22/670 набрала законної сили. Належних та допустимих доказів на підтвердження зміни чи скасування вищезазначеної Постанови місцевого господарського суду надано не було.

В ч.2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті ж самі сторони.

Згідно з поповерховим планом до свідоцтва про право власності на нежиле приміщення площею 199,40 кв. м. (в редакції від 30.05.2000р.), відповідач був власником коридору площею 8,9 кв. м., тоді як відповідно до Висновку судової експертизи, проведеної по адміністративній справі №26/80-34/585-22/670, згаданий коридор було визначено як незадимляєму сходову площадку сходової клітини площею 8,9 кв. м. і зазначено про те, що дане приміщення має статус загального призначення, у зв’язку з чим воно не може перебувати у приватній власності.

Як підтверджено матеріалами справи, після оформлення права власності відповідача на спірне приміщення Головним управлінням з питань майна на адресу відповідача було надіслано лист №042/13/1-77 від 15.03.2001р., в якому повідомлено про те, що при оформлені права власності відповідача до приміщень було помилково включено балкон площею 8,9 кв. м., який в експлікації значиться як коридор.

З вищевикладеного випливає, що під час оформлення права власності відповідача на спірне приміщення останнє було помилково визначено як “коридор”, а не “незадимляєма сходова площадка сходової клітини”.

Виходячи з системного аналізу зібраних у справі доказів, зокрема, фактів, встановлених в Постанові Господарського суду міста Києва від 14.02.2006р. у справі №26/80-34/585-22/670, розглянувши питання наявності інших допоміжних приміщень загального користування площею 8,9 кв. м. на 13-му поверсі будинку №9 по вул. Новаторів у м. Києві, ототожнення понять “перехідна лоджія”, “незадимляєма сходова площадка сходової клітини житлового будинку”, “коридор” та ін., судом було встановлено, що спірне приміщення (перехідна лоджія), яке використовується відповідачем, є єдиним допоміжним приміщенням загального користування площею 8,9 кв. м. на 13-му поверсі будинку №9 по вул. Новаторів у м. Києві.

Таким чином, виходячи з обставин справи в їх сукупності, апеляційний суд констатує, що своїми діями (зачинення проходу до приміщень, тощо) відповідач чинить перешкоди в користуванні спірним приміщенням за відсутності правових підстав для цього. Тобто, зважаючи на факт скасування права власності відповідача на спірне приміщення, в даному конкретному випадку має місце привласнення допоміжних приміщень загального користування, внаслідок чого інші співвласники квартир (офісних приміщень) позбавлені права користування вказаним приміщенням, що в свою чергу є грубим порушенням прав останніх (співвласників).

У відповідності до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов’язковим.

Виходячи з системного аналізу норм законодавства, апеляційний суд дійшов висновку про те, що спірне приміщення не підлягає оформленню у приватну власність, оскільки відноситься до допоміжних приміщень жилого будинку, призначенням якого є забезпечення експлуатації та обслуговування будинку.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов’язки.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов’язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з’ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Окрім того, згідно з ч.1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі, спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та таким, що підлягають задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду констатує, що Рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2007р. та Ухвала Господарського суду міста Києва від 15.01.2008р. у справі №31/313 прийнято з повним та всебічним з’ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв’язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “Науково-проектно-впроваджувальна фірма “Графік-МС”, з викладених у ній підстав, задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати, понесені відповідачем при поданні апеляційної скарги, а саме 42,50 грн. державного мита та витрати з оплати послуг адвоката у сумі 1 500,00 грн., не відшкодовуються та покладаються на відповідача (апелянта).

Окрім того, позивач подав суду апеляційної інстанції заяву про відшкодування витрат з оплати послуг адвоката у сумі 25 000,00 грн.

У відповідності до положень ст. 44 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з державного мита, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов’язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката, витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інших витрат, пов’язаних з розглядом справи.

Виходячи з вищенаведеного випливає, що судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, якій такі послуги надавалися, а їх сплату підтверджено відповідними фінансовими документами.

Стаття 28 Господарського процесуального кодексу України, визначаючи підстави представництва юридичних осіб та громадян у господарському суді, не обмежує їх у виборі тих осіб, які здійснюватимуть таке представництво. Водночас, у вирішенні питань, пов’язаних з розглядом вимог сторін та третіх осіб про відшкодування їх витрат на послуги представників у господарському суді необхідно враховувати, що у відповідності до ч.3 ст. 48 Господарського процесуального кодексу України, витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються в порядку, встановленому Законом України “Про адвокатуру”. Дія цього Закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Згідно зі ст. 2 Закону України “Про адвокатуру”, адвокатом може бути громадянин України, який має вищу юридичну освіту, стаж роботи за спеціальністю юриста або помічника адвоката не менше двох років, склав кваліфікаційні іспити, одержав свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та прийняв Присягу адвоката України.

З матеріалів справи вбачається, що 20.11.2007р. позивач уклав з адвокатом Дерев’янчук В.А. договір №11-07 про надання адвокатських послуг. На підтвердження оплати наданих за даним договором послуг позивач надав суду платіжне доручення від 18.03.2008р. на суму 25 000,00 грн., проте, з даного платіжного доручення вбачається, що одержувачем коштів є не адвокат, а приватний підприємець Дерев’янчук В.А.

Згідно зі ст. 5 Закону України “Про адвокатуру”, адвокати, дають консультації, роз’яснення з юридичних питань та здійснюють інші види юридичної допомоги, передбачені законодавством.

Визначення підприємництва, як виду господарської діяльності, наведено в ст. 42 Господарського кодексу України, згідно з якою підприємництво – це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб’єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Проте, виходячи з норм Закону України “Про адвокатуру”, адвокати не можуть бути суб’єктами підприємницької діяльності, тому надане позивачем платіжне доручення не може бути прийняте судом як належний доказ на підтвердження понесення ним витрат з оплати адвокатських послуг, що є передумовою для їх відшкодування у відповідності до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України.

За таких обставин, заява позивача про відшкодування витрат з оплати послуг адвоката у сумі 25 000,00 грн. задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 49, 77, 89, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, –

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Науково-проектно-впроваджувальна фірма “Графік-МС” залишити без задоволення, Рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2007р. та Ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.01.2008р. у справі №31/313 - без змін.

2. Витрати позивача з оплати послуг адвоката у сумі 25 000,00 грн. покласти на позивача.

3. Судові витрати, понесені відповідачем за подання апеляційної скарги, а саме 42,50 грн. державного мита та витрати з оплати послуг адвоката у сумі 1 500,00 грн. покласти на відповідача.

4. Матеріали справи №31/313 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її підписання та може бути оскаржена до касаційного суду у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя

Судді

08.04.08 (відправлено)