Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2008 р. Справа № 29/67-08

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., судді Пушай В.І. , Плужник О.В.

при секретарі Гудковій І.В.

за участю представників сторін:

позивача - Багатченко Ю.В.

відповідача - Коновалов О.А..

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача вх. № 755Х/3-7 на рішення господарського суду Харківської області від 11.03.08 по справі № 29/67-08

за позовом ТОВ "Тридента Агро", м. Київ

до СТОВ "Роль-Поль", с. Іванівка

про стягнення 174436,57 грн.

встановила:

У січні 2008 р. позивач –ТОВ „Тридента Агро” м. Київ звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою в якій просив суд стягнути з відповідача –СТОВ „Роль-Поль”, с. Іванівка, Харківської області, 149908, 40 грн. боргу, 2431,40 грн. пені, 455,10 грн. річних, 3148,08 грн. інфляційних, 10493,59 грн. штрафу, 8000 грн. збитків та судові витрати, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач неналежним чином виконав взяті на себе зобов’язання щодо оплати за отриманий від позивача товар в рамках укладеного між сторонами договору купівлі-продажу № 308.10.2007/БФ від 03.10.07 р.

Рішенням господарського суду Харківської області від 11.03.08 р. (суддя Тихий П.В.) по справі № 29/67-08 позов задоволено. З відповідача на користь позивача стягнуто 149908,40 грн. боргу, 2431,40 грн. пені, 455,10 грн. річних, 3148,08 грн. інфляційних, 10493,59 грн. штрафу, 8000 грн. витрат на юридичні послуги, 1747,00 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу.

Рішення мотивоване з тих підстав, що відповідач не в повному обсязі виконав взяті на себе зобов’язання за укладеним між сторонами договором купівлі-продажу № 308.10.2007/БФ від 03.10.07 р. щодо оплати за отриманий від позивача товар; що інфляційні, річні, збитки, пеня та штраф підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на підставі умов спірного договору, вимог чинного законодавства України та ін.

Відповідач з рішенням господарського суду не погоджується, вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, подав апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та відмовити позивачу в задоволенні позову. В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на те що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не взяв до уваги той факт що відповідач не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду даної справи, в зв’язку з чим, був позбавлений надати суду свої заперечення та докази в їх обґрунтування; що поставка товару та його оплата мали місце не в рамках укладеного між сторонами договору; що розмір інфляційних, які суд стягнув з відповідача оскаржуваним рішенням, розрахований всупереч вимогам чинного законодавства України; що позивачем не доведено обов’язковості понесення витрат на оплату юридичних послуг, а віднесення вказаних витрат до збитків, на думку відповідача, суперечить приписам ст. ст. 230-232 ГК України та ін.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивач просить суд рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що спірний товар позивач передавав відповідачу на підставі умов спірного договору, а останній не в повному обсязі здійснив розрахунок за нього; що витрати на юридичні послуги позивач поніс в зв’язку з необхідністю звернення до суду, яке в свою чергу стало наслідком неналежного виконання відповідачем умов спірного договору, їх наявність та розмір підтверджується матеріалами справи, в зв’язку з чим, вказані витрати, на думку позивача, є збитками в розумінні ст. ст. 20, 224 ГК України, і підлягають відшкодуванню відповідачем в повному обсязі та ін.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, судова колегія встановила наступне:

Як свідчать матеріали справи, 03.10.07 між сторонами укладено договір № 308.10.2007/БФ, відповідно до умов якого позивач зобов'язався поставити відповідачу засоби захисту рослин, асортимент, кількість та ціна яких сторони обумовили визначити в додатках до договору та/або накладних документах, а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити їх вартість протягом строку, вказаного в п. 5.3 договору, тобто до 20.12.07 р.

Додатком № 1 до договору сторони обумовили асортимент, кількість та ціну товару, який позивач зобов’язався поставити в рамках означеного договору. При цьому загальна його вартість склала 178878,40 грн.

На виконання умов спірного договору позивач накладними № РН-БК00526 від 18.10.07 та № РН-БК00527 від 18.10.2007 р., передав відповідачу товар, який сторони обумовили в додатку № 1 до договору, всього на суму 178878,40 грн. Відповідач за довіреністю ЯОИ №398970 від 18.10.2007 р. даний товар отримав, але оплату його вартості здійснив лише частково у розмірі 28970 грн., в зв’язку з чим, на момент звернення позивача до суду несплаченою залишилась заборгованість у сумі 149908,40 грн.

Разом з тим, відповідач в обґрунтування своїх вимог наполягає на тому, що передача товару за згаданими накладними відбувалася не в рамках договору № 308.10.2007/БФ, однак доказів того, що між сторонами існували інші правовідносини, на підставі яких і мала місце згадана поставка в жовтні 2007 р., відповідач всупереч вимогам ст. 33 ГПК України суду не надав (в т.ч. і на виконання ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 21.04.08 р. по даній справі).

З матеріалів справи також вбачається, що господарський суд приймаючи оскаржуване рішення крім іншого виходив з того, що відповідач не в повному обсязі виконав взяті на себе зобов’язання за укладеним між сторонами договором купівлі-продажу № 308.10.2007/БФ від 03.10.07 р. щодо оплати за отриманий від позивача товар; що інфляційні, річні, збитки, пеня та штраф підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на підставі умов спірного договору та вимог чинного законодавства України та ін.

Викладені вище висновки господарського суду, на думку колегії суддів, не повністю відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи, і хоча їм в певній частині і надана правильна та належна правова оцінка, однак суд безпідставно прийшов до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу. При цьому з яких саме підстав суд прийшов до висновку про їх стягнення він в оскарженому рішенні взагалі не навів. Таким чином подана відповідачем апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а прийняте по справі рішення –зміні.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог —відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Беручи до уваги викладене, а також те, що умовами договору № 308.10.2007/БФ встановлено строк, в межах якого відповідач зобов’язався сплатити отриманий від позивача товар (п. 5.3 договору), що відповідач приступив до часткового виконання договору, але не надав суду доказів повної сплати заборгованості, судова колегія погоджується з висновками господарського суду про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 149908,40 грн. заборгованості.

При цьому не можуть бути прийняті судом до уваги доводи відповідача про те, що поставка товару за накладними № РН-БК00526 від 18.10.07 та № РН-БК00527 від 18.10.2007 р. нібито не має відношення до спірного договору, через те, що за довіреністю ЯОИ № 398970, на підставі якої працівником підприємства відповідача Зарубіним В.П. було отримано спірний товар, де підставою для отримання товару було вказано рахунки-фактури, а не договір, оскільки відповідно до зазначених накладних підставою для передачі товару там визначено саме договір № 308.10.2007/БФ, отримувачем товару в них вказано підприємство відповідача, факт отримання товару саме відповідачем підтверджується підписом працівника відповідача у вказаних накладних, що жодним чином не спростовано останнім. До того ж позивач в обґрунтування своїх вимог зазначає що невірне датування договору у накладних є лише опискою.

Крім того, відповідач не надав суду доказів того, що між сторонами існували інші правовідносини, на підставі яких і мали місце спірні поставки в жовтні 2007 р. (в т.ч. і на виконання ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 21.04.08 р. по даній справі), в зв’язку з чим, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави вважати, що поставки за накладними № РН-БК00526 від 18.10.07 та № РН-БК00527 від 18.10.2007 р. відбувалися не в рамках укладеного між сторонами договору № 308.10.2007/БФ від 03.10.07 р. Окрім того, на договір № 308.10.2007/БФ від 03.10.07 р. є також посилання у відповідних розрахункових та інших документах, а конклюдентними діями сторін підтверджено виконання та прийняття спірної поставки саме в рамках цього договору за відсутності існування між сторонами інших відповідних домовленостей.

Відповідно до п. 2 ст. 625 ЦК України, Боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Беручи до уваги викладене, а також те, що відповідач є таким що прострочив виконання грошового зобов’язання з грудня 2007 р., судова колегія також погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3148,08 грн. інфляційних та 455,10 грн. річних.

Ст. 230-231 ГК України встановлено, що штрафними є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Розмір штрафних санкцій зокрема може встановлюватися договором. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

П. 8.2 спірного договору встановлено, що за прострочення виконання зобов’язання відповідач сплачує на користь позивача пеню в розмірі 0,08 % від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення.

Крім того, п. 8.4 договору встановлено, що за несплату або несвоєчасну оплату товару відповідач сплачує штраф у розмірі 7 % від вартості неоплаченого товару та інші штрафні санкції у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Враховуючи викладене, також законними та обґрунтованими є висновки господарського суду про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 2431,40 грн. пені та 10493,59 грн. штрафу.

Разом з тим, безпідставними є висновки господарського суду про задоволення позову в частині стягнення з відповідача 8000 грн. витрат на юридичні послуги.

Відповідно до ст. 224, п. 1 ст. 225 ЦК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема включаються додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною.

Враховуючи викладене, понесені позивачем витрати не є збитками в розумінні ст. 224-225 ГК України, оскільки віднесення до збитків витрат на правові послуги, суперечить закону, зокрема ст.ст. 611, 623 ЦК України, т.я. такі витрати не мають обов'язкового характеру і факт їх наявності та розмір не знаходяться у необхідному причинному зв'язку із правовідносинами які існують між сторонами по даній справі щодо стягнення заборгованості. Крім того, витрати на оплату юридичної допомоги у суді не мають необхідних ознак шкоди (її грошового вираження у формі збитків) відповідно до вимог чинного законодавства.

До того ж, ст. 44 ГПК України передбачає відшкодування сум у вигляді судових витрат, які були сплачені стороною за отримання послуг, лише адвокатам, а не будь-яким іншим представникам сторін. Подібний статус мають виключно особи, визначені у ст. 2 Закону України "Про адвокатуру", зокрема ті, хто одержав свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю та прийняв Присягу адвоката України. При цьому позивач в обґрунтування своїх вимог не надав доказів того, що юридичні послуги надавалися саме адвокатом. До того ж, позивач також не надав доказів вжиття заходів щодо запобігання або зменшення збитків.

Враховуючи викладене, рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача 8000 грн. витрат на юридичні послуги підлягає скасуванню а позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Разом з тим, не можуть бути прийняті судом до уваги доводи відповідача про скасування судового рішення по мотивах того, що господарський суд приймаючи рішення не звернув уваги на те, що його представник для дачі пояснень в судове засідання не з'явився, і тим самим нібито порушив процесуальні права відповідача.

Однак як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції в процесі розгляду справи надсилав на адресу відповідача ухвали від 01.02.08 р. та від 03.03.08 р. Крім того останньою ухвалою суд відкладав розгляд справи в т.ч. по мотивах того, що представник відповідача для дачі пояснень не з'явився, та витребуваних судом документів не надав.

Таким чином суд надавав можливість відповідачу з'явитися як в судове засідання так і в будь який час надати свої заперечення а також необхідні докази в їх обґрунтування стосовно позовних вимог позивача. Однак, відповідач даною можливістю з невідомих причин не скористався.

Беручи до уваги викладене, а також те, що норми ГПК України передбачають можливість розгляду справи без участі представників сторін та передбачають її відкладення її розгляду лише у випадках, коли спір за якихось причин не може бути вирішено в даному судовому засіданні, посилання відповідача на незаконність винесення господарським судом оскаржуваного рішення є безпідставними та необґрунтованими в зв'язку з чим, не можуть бути прийняті судом до уваги.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 104 ГПК України порушення або неправильне застосування норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни судового рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення. При цьому, відповідачем, не надав жодного доказу того, що господарський суд при винесенні рішення порушив норми процесуального права, які призвели до прийняття судом неправильного рішення, та могли б в будь-якому випадку могли бути підставою для його скасування.

З урахуванням вимог ст. 49 ГПК України, також підлягає скасуванню рішення в частині стягнення 80 грн. держмита. При цьому з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 40 грн. держмита по скарзі.

Таким чином, висновки, викладені в рішенні господарського суду частково відповідають вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи, а мотиви заявника скарги, з яких вони оспорюються можуть бути підставою для його зміни.

Керуючись ст. 101, 102, п. 4 ст. 103, п. 1 ст. 104, ст. 105 ГПК України, судова колегія -

постановила:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 11.03.08 р. по справі № 29/67-08 змінити.

В частині стягнення 8000 грн. збитків та 80 грн. держмита рішення скасувати та в позові в цій частині відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Стягнути з СТОВ "Роль-Поль" (64713, Харківська область, Барвінківський район, с. Іванівка, вул. Жовтнева, 22, код 34255501) на користь ТОВ "Тридента Агро" (юридична адреса - 03038, м. Київ, вул. Ямська, 28-а, фактична адреса - 03049, м. Київ, вул. Шовкуненко, 6, код 25591321) 40 грн. держмита по скарзі.

Наказ доручити видати господарському суду Харківської області.

Повний текст постанови підписано 15.05.08 р.

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Судді Пушай В.І.

Плужник О.В.