ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2008 р.

№ 12/163-2187

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. –головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.,

розглянувши касаційну скаргу контрольно-ревізійного управління в Тернопільській області, м. Тернопіль,

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.01.2008

зі справи № 12/163-2187

за позовом контрольно-ревізійного управління в Тернопільській області (далі –Управління)

до Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі –Відділення), м. Тернопіль,

Тернопільського обласного благодійного фонду "Центр реабілітації дітей-інвалідів" (далі –Благодійний фонд), м. Тернопіль,

товариства з обмеженою відповідальністю "Центр реабілітації дітей- інвалідів" (далі –Товариство), м. Тернопіль,

про визнання недійсними договорів та стягнення 66 645,20 грн.,

за участю представників сторін:

Управління – Горуна В.З.,

Відділення –не з’явився,

Благодійного фонду –не з’явився,

Товариства –не з’явився,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2006 року Управління на підставі статті 10 Закону України від 26.01.1993 № 2939-ХІІ "Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні" (далі –Закон № 2939) звернулося до господарського суду Тернопільської області з позовом про визнання недійсними договорів про надання фінансової допомоги, укладених Відділенням з Благодійним фондом, та про стягнення з Благодійного фонду на користь Відділення одержаної фінансової допомоги в сумі 66 645,20 грн.

Рішенням названого суду від 25.07.2007 (суддя Скрипчук О.С.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 15.01.2008 (колегія суддів у складі: Гнатюк Г.М. –головуючий, судді Кравчук Н.М., Мирутенко О.Л.), у задоволенні позову відмовлено.

Прийняті судові рішення мотивовано тим, що позовні вимоги за даним позовом перевищують повноваження, надані Управлінню згідно з приписами Закону № 2939.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Управління просить постанову апеляційного господарського суду зі справи скасувати внаслідок її прийняття з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права та прийняти нове рішення.

Відзиви на касаційну скаргу не надходили.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши представника позивача, Вищий господарський суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Причиною виникнення спору зі справи стало намагання Управління реалізувати повноваження з державного контролю за витрачанням бюджетних коштів.

У зв’язку з набранням чинності Кодексом адміністративного судочинства України (далі –КАС України) з 01.09.2005 до компетенції адміністративних судів віднесено усі публічно-правові спори, позивачами в яких є особи, на захист прав, свобод та інтересів яких подано адміністративний позов до суб’єкта владних повноважень (статті 2, 3, 17, 50 і 104 названого Кодексу).

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) –це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до приписів статті 4 КАС України правосуддя в адміністративних справах здійснюється адміністративними судами. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Пункт 4 статті 17 КАС України визначає, що до компетенції адміністративних судів відносяться спори за зверненням суб’єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

Визначення суб'єкта владних повноважень наведено в пункті 7 статті 3 КАС України: це - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Статус державної контрольно-ревізійної служби в Україні, її функції та правові основи діяльності визначаються Законом № 2939.

Згідно з частиною першою статті 2 цього Закону головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов’язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у суб’єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому.

Відповідно до статті 4 Закону № 2939 Державна контрольно-ревізійна служба діє при Міністерстві фінансів України і підпорядковується Міністерству фінансів України. Контрольно-ревізійні управління в Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі підпорядковуються Головному контрольно-ревізійному управлінню України. До складу обласних контрольно-ревізійних управлінь входять контрольно-ревізійні підрозділи (відділи, групи) в районах, містах і районах у містах. Державна контрольно-ревізійна служба координує свою діяльність з місцевими Радами народних депутатів та органами виконавчої влади, фінансовими органами, державною податковою службою, іншими контролюючими органами, органами прокуратури, внутрішніх справ, служби безпеки.

Пунктом 10 статті 10 Закону № 2939 Головному контрольно-ревізійному управлінню України, контрольно-ревізійним управлінням в Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі, контрольно-ревізійним підрозділам (відділам, групам) у районах, містах і районах у містах надано право звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

За таких обставин у даному випадку Управління виступає саме як суб’єкт владних повноважень у сфері контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів.

Отже, даний спір є публічно-правовим, а Вищий господарський суд України не має повноважень з касаційного перегляду таких спорів по суті, що знайшло відображення й у постановах Верховного Суду України від 24.01.2006 зі справ №№ 1/5-90, 1/4-89, 1/2-87, 07/296, від 21.02.2006 № 5/334-18/559 та інших.

Водночас розгляд попередніми судовими інстанціями публічно-правового спору в порядку господарського судочинства унеможливив здійснення касаційної перевірки прийнятих ними рішень зі справи в порядку адміністративного судочинства, у зв’язку з чим зазначені судові рішення підлягають скасуванню згідно зі статтею 11110 ГПК України з передачею справи місцевому суду для виконання вимог розділу VІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 14.11.2006 зі справи № 10/153, від 13.02.2007 зі справ № 2-27/1828.1-2006 та № 25/162-06-4457.

Керуючись статтями 1117, 1119 –11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу контрольно-ревізійного управління в Тернопільській області задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Тернопільської області від 25.07.2007 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.01.2008 зі справи № 12/163-2187 скасувати.

Справу передати до господарського суду Тернопільської області для розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Суддя В.Селіваненко

Суддя            І.Бенедисюк

Суддя Б.Львов