ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2008 р.

№ 7/276

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого

Овечкіна В.Е.,

суддів

Чернова Є.В., Цвігун В.Л.,

за участю представників:

позивача

- Михайлець О.В.,

відповідача

- не з'явився,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

касаційну скаргу

Державного комітету України з державного матеріального резерву

на постанову

від 12.02.2008 Львівського апеляційного господарського суду

у справі

№7/276

за позовом

Державного комітету України з державного матеріального резерву

до

ВАТ "Елегал"

про

повернення матеріальних цінностей

та стягнення штрафних санкцій

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 07-12.11.2007 (суддя Білоус Б.О.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.02.2008 (судді: Гнатюк Г.М., Кравчук Н.М., Мирутенко О.Л.), в позові відмовлено у зв’язку зі спливом позовної давності та проведенням відповідачем заміни самовільно використаних матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на однотипні матеріальні цінності в тій самій кількості, як це передбачено п.2 ч.4 ст.12 Закону України "Про державний матеріальний резерв".

Державний комітет України з державного матеріального резерву (далі –Держкомрезерв України) у поданій касаційній скарзі просить рішення та постанову скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права, а саме ст.83 ЦК УРСР, ст.ст.4,268 ЦК України, ст.ст.1,2,11,12,14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", п.п.43,49 Положення про державний матеріальний резерв, затвердженого постановою КМ України від 27.05.1992р. №280-05, п.п.4,5 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, затвердженого постановою КМ України від 08.10.1997р. №1129, постанови КМ України від 29.01.1998р. №100-03, та ст.ст.34,38,43 ГПК України. Зокрема, скаржник вважає, що позовна давність не поширюється на майнові вимоги Держкомрезерву України про повернення їм заборгованості, яка виникає з операцій з матеріальними цінностями держрезерву, та на вимоги про стягнення штрафних санкцій, передбачених ст.14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", які (санкції) є публічно-правовими. Позивач також вказує на те, що виходячи зі змісту ст.12 Закону України "Про державний матеріальний резерв" будь-який відпуск матеріальних цінностей з державного резерву здійснюється лише за рішенням Кабінету Міністрів України, тобто підприємство-відповідальний зберігач для проведення заміни повинне отримати дозвіл Кабінету Міністрів України, що судом не було враховано.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності їх юридичної оцінки судами попередніх інстанцій та заслухавши пояснення присутнього у засіданні представника позивача, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржувана постанова –залишенню без змін з наступних підстав.

Залишаючи без змін рішення про відмову в позові суд апеляційної інстанції виходив з того, що:

Наказом Міністра колишнього Міністерства електронної промисловості СРСР від 20.12.1967 року №689 було організовано в м. Великі Мости Львівської області філіал Першого Московського заводу радіодеталей на базі виробничих площ, які були прийняті від виконкому Львівської обласної ради депутатів трудящих.

У відповідності до наказу цього ж Міністерства №349-ДСП було реорганізовано філіал №1 Першого Московського заводу радіодеталей в місті Великі Мости в серійний завод, якому надано найменування - завод «Тепел».

Згідно наказу по орендному підприємству «Тепел»від 24.10.1995 року № 186, на підставі реєстраційного Свідоцтва № 09459935 від 20.09.1995 року., виданого Сокальською райдержадміністрацією Львівської області, з 24 жовтня 1995 року орендне підприємство «Тепел»перейменовано у відкрите акціонерне товариство «Елегал» (відповідач).

6 травня 1988 року колишнім Міністерством електронної промисловості СРСР був виданий наказ №122сс «Про затвердження номенклатури, розмірів та термінів накопичення матеріальних цінностей мобрезерву по головним управлінням, об'єднанням на 1986 розрахунковий рік»у відповідності до якого організації п/я В-2730 та п/я Х-5367 листами відповідно № 4-2912с від 21.05.1988 року та № 11-968с від 17.04.1989 року довели відповідачу, яке на той час іменувалося п/я М-5465, номенклатуру накопичення матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.

Також господарським судом Львівської області встановлено, та позивачем не заперечується, що відповідачем в 1988 році було закладено матеріальні цінності мобілізаційного резерву відповідно до вищевказаного наказу колишнього Міністерства електронної промисловості СРСР № 122сс від 6 травня 1988 року по номенклатурі накопичення, доведеної відповідачу організаціями п/я В-2730 та п/я Х-5367.

Однак, закладка матеріальних цінностей мобілізаційного резерву була здійснена підприємством (відповідачем) без вступу у договірні відносини щодо їх відповідального зберігання та у відсутність відповідних приймальних актів або інших документів.

Вказана обставина свідчить про те, що між уповноваженим на той час державним органам СРСР (в даному випадку Міністерством електронної промисловості СРСР) та філіалом №1 Першого Московського заводу радіодеталей в місті В.Мости з найменуванням завод "Тепел", яке на той час значилося як п/я М-5465 (ВАТ "Елегал" являється правонаступником) мала місце адміністративна підпорядкованість останнього Міністерству електронної промисловості СРСР та між ними виникли майнові відносини в частині, що стосується матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, а саме: доведення, накопичення та зберігання, що узгоджувалося з пунктом 3 діючого на той час Положення про мобілізаційний резерв, затвердженого Постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів України від 29.09.1969 року №780-275 з відповідними змінами і доповненнями.

Стаття 83 ЦК УРСР встановлює непоширення позовної давності щодо вимог державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій або громадян. Однак, за предметом спору (заявленими вимогами) та суб'єктним складом учасників процесу посилання на вказану норму є необґрунтованим, оскільки матеріали справи свідчать про те, що відповідач вступив у майнові відносини щодо матеріальних цінностей мобрезерву, які грунтуються на адміністративному підпорядкуванні і не є тою особою, яка незаконно заволоділа майном.

Тому встановлена судом першої інстанції обставина про те, що позивачу (його правопопереднику) було відомо про факт використання матеріальних цінностей мобрезерву ще у 1995 році обґрунтовано та на законних підставах дала можливість суду дійти висновку про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду в цій частині позовних вимог.

Згідно пункту 3 Положення про мобілізаційний резерв, затвердженого Постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів України від 29 вересня 1969 року № 780-275 (з відповідними змінами), яке діяло на час закладки відповідачем матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, номенклатуру, кількість і терміни накопичення таких цінностей в мобілізаційному резерві затверджували міністерства СРСР і Ради Міністрів відповідних союзних республік.

Відповідачем в 1994 році для виконання плану поставок без дозволу відповідних органів центральної виконавчої влади було використано зі складу мобілізаційного резерву стрічку латунну Л63 в кількості 11,82 т., склотекстоліт СТЕФ-ОП-1-08 в кількості 2,825 т., керамічні основи І Б7 8101-78 в кількості 50 тис.шт., а також стрічку мідно-нікелеву МНЦ в кількості 1,78 т.

Факт використання вказаних матеріальних цінностей підтверджується Звітом про наявність матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 1994 рік форми №12 від 05.01.1995 року №1т та пояснювальною запискою до річного звіту по формі ф.12 від 05.01.1995 року №2т, які були направлені відповідно до Мінмашпрому України та Держкомрезерву України.

Судом також з'ясовано, що у відповідності до доручень Міністерства машинобудування, військово-промислового комплексу і конверсії України від 27.04.1995 року №М-344т та від 18.10.1996 року №М-1666Т відповідачем в 1995-1996рр. проводилися інвентаризації матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за станом на 01.05.1995 року та 01.10.1996 року.

З наявних у справі матеріалів вбачається, що за результатами проведеної інвентаризації за станом на 01.05.1995 року відповідач листом від 02.06.1995 року №12т надіслав Мінмашпрому України та Держкомрезерву України акт (форма №10) та відомість до акту про результати перевірки наявності і якісного стану матеріальних цінностей за станом на 01.05.1995 року (форма №11), в якій було зазначено про використання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, зокрема, прокату латунного в кількості 11,82 т та склотекстоліту в кількості 2,825 т.

Також листом від 13.12.1996 року №37т відповідач направив на адресу Мінмашпрому України та Держкомрезерву України результати інвентаризації матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за станом на 01.10.1996 року, в яких, зокрема, в акті інвентаризації від 13.12.1996 року №36т та у відомості інвентаризації матеріально-технічних ресурсів мобілізаційного резерву ВАТ «Елегал»від 13.12.1996 року №35т за станом на 01.10.1996 року вказується про нестачу матеріальних цінностей, в тому числі прокату латунного в кількості 11,7 т та повідомляється про строки їх повернення в повному обсязі, а також про вже вжиті заходи щодо повернення склотекстоліту в кількості 1,08 т і стрічки латунної в кількості 0,1 т.

Крім цього, місцевим господарським судом з'ясовано, що 6-7 травня 1997 року спеціалістом І категорії Львівської міжобласної інспекції Держкомрезерву України Косарєвою Н.А. була проведена перевірка стану роботи ВАТ «Елегал»з матеріальними цінностями мобрезерву, про що складено відповідний акт від 07.05.1997 року (належно завірена копія знаходиться в матеріалах справи), де зазначено, що за період 1994 року за розпорядженням колишнього керівництва підприємства було самовільно використано наступні матеріальні цінності мобілізаційного резерву, а саме:

- стрічка латунна Л 63 0,3 х 200 в кількості 11,82 т.;

- стрічка мідно-нікелева МНЦ 0,2x200 в кількості 1,78т.;

- та склотекстоліт СТЄФ 0,8 в кількості 2,825т.

При цьому, на протязі 1996 року ВАТ повернуло частину самовільно використаних матеріальних цінностей, а саме: стрічку латунну в кількості 0,1 т, склотекстоліт в кількості 1,08 т (акт №1 від 05.08.1996 року), а також стрічку мідно-нікелеву МНЦ 0,2x200 в кількості 1,78т та зазначено, що графік повернення самовільно використаних матеріальних цінностей складений і направлений Держкомрезерву України 02.08.1996 року.

Аналіз акту перевірки від 08.10.2003 року, який знаходиться в матеріалах справи, вказує на ту обставину, що зменшення кількості самовільно використаного відповідачем прокату латунного з 11,72 т, яке було зафіксовано на час перевірки 25.11.1999 року., до 6,296 т на час перевірки 08.10.2003 року, відбулось внаслідок його повернення (закладки) відповідачем в кількості 5,424 т, що підтверджено даними, відображеними в акті від 08.10.2003 року.

З огляду на вищевикладені обставини та наявні у справі докази місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що позивачу (його правопопередникам) було відомо про факт використання відповідачем матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, в тому числі прокату латунного, ще на початку 1995 року, коли на адресу його правопопередника (Держкомрезерв України) направлялася відповідна звітність по ф.12 та матеріали інвентаризації. Також, про вказані обставини йшлося у акті перевірки від 07.05.1997 року., яку проводив спеціаліст Львівської міжобласної інспекції Держкомрезерву України.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем проведено заміну матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, а саме прокату латунного Л63 ГОСТ 2208-75 на металовироби промислового призначення-стрічку 08-Ю-ОВГ-0,3-0,1 в тій самій кількості, в якій самовільно використано на виробничі потреби з дотриманням всіх вимог, передбачених для виготовлення резистора СПЗ-29М при настанні особливого періоду. Це підтверджено також контрольною перевіркою наявності якісного стану, умов зберігання, обліку та звітності матеріальних цінностей мобрезерву від 27.07.2005 року, яку проводив Контрольно-ревізійний відділ Західного регіону Департаменту внутрішнього фінансового контролю та аудиту Державного комітету України з державного матеріального резерву, а саме, згідно акту ПТК від 27.06.2002 року та акту збережувального зобов'язання №2 від 25.06.2002 року на закладку матеріальних цінностей відповідач заклав металовироби промислового призначення - стрічку 08-Ю-ОВГ-0,3-0,1 в кількості 6,296 т, а відповідні акти ПТК направлені в Держкомрезерв України.

Згідно ст.2 Закону України "Про державний матеріальний резерв" заміною матеріальних цінностей державного резерву є відпуск матеріальних цінностей з державного резерву за умови одночасного закладення тієї ж кількості аналогічних або інших однотипних матеріальних цінностей у зв'язку із зміною стандартів і технології виготовлення виробів, передбачених мобілізаційним завданням.

У відповідності до п.2 ч.4 ст.12 цього Закону освіження (поновлення) матеріальних цінностей державного резерву, що знаходяться на зберіганні на підприємствах, в установах і організаціях (відповідальних зберігачів), а також заміна їх на продукцію аналогічного асортименту та якості здійснюється ними самостійно без залучення додаткових коштів.

Вказана норма Закону знайшла своє відображення у постанові Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1997 року №1129, якою передбачено, що освіження матеріальних цінностей державного резерву, що знаходиться у відповідальних зберігачів, а також заміна їх продукцією аналогічного асортименту та якості здійснюється ними самостійно без залучення додаткових бюджетних коштів.

Тобто, вказані положення Закону та постанови КМ України в імперативному порядку передбачають, що право заміни матеріальних цінностей державного резерву на продукцію аналогічного асортименту та якості або закладення інших однотипних матеріальних цінностей у зв'язку із зміною стандартів і технології виготовлення виробів, передбачених мобілізаційним завданням, належить відповідальним зберігачам.

Вказані норми не передбачають проведення такої заміни виключно за згодою центральних органів влади та не регламентують порядок та процедуру проведення відповідної заміни матеріальних цінностей державного резерву на продукцію аналогічного асортименту та якості або інших однотипних матеріальних цінностей.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем у встановленому порядку проведено заміну матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, а саме прокату латунного Л63 ГОСТ 2208-75 на однотипні матеріальні цінностей у зв'язку із зміною стандартів і технології виготовлення резистора СПЗ-29М при настанні особливого періоду, на металовироби промислового призначення, а саме: стрічку 08-Ю-ОВГ-0,3-0,1 в тій самій кількості, в якій самовільно використано на виробничі потреби.

Позивач, незважаючи на те, що у встановленому порядку був проінформований про здійснення відповідачем заміни матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, а саме прокату латунного Л63 ГОСТ 2208-75 на металовироби промислового призначення - стрічку 08-Ю-ОВГ-0,3-0,1, своїм правом щодо її оспорювання не скористався.

Вказана обставина свідчить, що позивач фактично погодився з вказаною заміною матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, оскільки не вчиняв жодних дій щодо її оспорювання та у вищезгаданому акті не вказав будь-якого застереження щодо порушення, які мають місце з цього приводу.

Колегія погоджується з висновками суду з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій з врахуванням фактів самовільного використання відповідачем матеріальних цінностей мобілізаційного резерву у 1994 році, обізнаності правопопередників позивача з цим в січні 1995 року та пред'явлення позову лише наприкінці серпня 2007 року в їх сукупності достовірністю встановлено, а скаржником не спростовано пропуск ним строку позовної давності у даному спорі з мотивів закінчення цього строку задовго до набрання чинності Цивільним кодексом України.

Заперечення позивача щодо застосування судом позовної давності зводяться здебільшого до посилань на непоширення позовної давності на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій або громадян (п.2 ст.83 ЦК УРСР), а також на вимогу центрального органу виконавчої влади, що здійснює управління державним резервом, стосовно виконання зобов'язань, що випливають із Закону України "Про державний матеріальний резерв" (п.6 ч.1 ст.268 ЦК України в редакції від 12.05.2004р.).

Апеляційний суд правомірно не прийняв до уваги безпідставні посилання позивача на п.2 ст.83 ЦК УРСР з тих мотивів, що, по-перше, за правовою природою заявлених вимог та суб'єктним складом учасників даний позов не є віндикаційним позовом в розумінні п.2 ст.83 ЦК УРСР, а по-друге, відповідач вступив у майнові відносини щодо матеріальних цінностей мобрезерву, які грунтуються на адміністративному підпорядкуванні і не є тією особою, яка незаконно заволоділа державним майном.

Колегія відхиляє помилкові посилання скаржника в обгрунтування своїх висновків на положення п.6 ч.1 ст.268 ЦК України (в редакції, чинній з 01.01.2004 р.), оскільки згідно з п.6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності згаданим Кодексом.

В даній правовій ситуації строк позовної давності закінчився ще до 01.01.2004р., а тому будь-які правила Цивільного кодексу України (в редакції, чинній з 01.01.2004 р.) про позовну давність, в тому числі норми п.6 ч.1 ст.268 цього Кодексу, не можуть застосовуватися до спірних правовідносин.

Більше того, статтею 75 ЦК УРСР в редакції від 18.07.1963р., чинного на момент закінчення строку позовної давності, встановлювалася обов’язковість застосування судом позовної давності незалежно від заяв сторін.

Судом першої інстанції також враховано заяву відповідача про застосування позовної давності у даній справі, викладену у відзиві на позов.

Позивачем не спростовано обставини пропуску позовної давності у даній справі, клопотання про його відновлення не заявлялося, поважні причини пропуску позовної давності не встановлювалися, що вказує на наявність достатніх підстав для відмови в позові у зв'язку зі спливом позовної давності.

Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Зважаючи на це, судами цілком обгрунтовано не прийнято до уваги наявні посилання скаржника на ст.14 Закону України "Про державний матеріальний резерв" від 24.01.1997р. №51/97-ВР в обгрунтування підстав для стягнення штрафних санкцій, оскільки вказаний закон набрав чинності після вчинення відповідачем вищезазначеного правопорушення, а тому не має зворотної дії до спірних правовідносин.

Наведеної правової позиції дотримується також Верховний Суд України при касаційному перегляді судових рішень у справах, пов’язаних із застосуванням позовної давності (постанова ВСУ від 05.06.2007 у справі №16/3420).

Водночас колегія визнає безпредметними посилання скаржника в обгрунтування своїх заперечень на п.п.43,49 Положення про державний матеріальний резерв, затвердженого постановою КМ України від 27.05.1992р. №280-05, оскільки постановою КМ України від 08.10.1997р. №1129 "Про затвердження Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву" визнано постанову КМ України від 27.05.1992р. №280-05 такою, що втратила чинність з 08.10.1997 року. Тобто як за станом на момент закінчення позовної давності (січень 1998 року) так і за станом на момент пред'явлення позову в даній справі (серпень 2007 року) Положення про державний матеріальний резерв, затверджене постановою КМ України від 27.05.1992р. №280-05, вже було нечинним, а тому у судів не було правових підстав для його застосування до спірних правовідносин.

Наведеної правової позиції дотримується також Верховний Суд України при касаційному перегляді судових рішень у справах зазначеної категорії (постанова ВСУ від 04.03.2008 у справі №33/350-07 (08/235-05)).

Водночас відповідно до ч.4 ст.12 Закону України "Про державний матеріальний резерв" відпуск із державного резерву матеріальних цінностей, що підлягають освіженню (поновленню) і зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях системи державного резерву провадиться за рішенням центрального органу виконавчої влади, що здійснює управління державним резервом. Такий відпуск провадиться на конкурсних засадах. Кошти, отримані внаслідок такої реалізації, спрямовуються на придбання та закладення до державного резерву аналогічних матеріальних цінностей. Освіження (поновлення) матеріальних цінностей державного резерву, що знаходяться на зберіганні на підприємствах, в установах і організаціях (відповідальних зберігачів), а також заміна їх на продукцію аналогічного асортименту та якості здійснюється ними самостійно без залучення додаткових коштів.

Судами попередніх інстанцій на підставі ретельної правової оцінки наявних у справі доказів в їх сукупності встановлено, а скаржником не заперечується факт самостійного проведення відповідачем заміни самовільно використаних матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на однотипні матеріальні цінності в тій самій кількості, як це передбачено п.2 ч.4 ст.12 Закону України "Про державний матеріальний резерв", причому така заміна відбулася до проведення позивачем відповідної перевірки, результати якої оформлено актом від 08.10.2003.

В зв'язку з цим касаційна інстанція також відхиляє помилкові посилання скаржника на загальну норму ч.1 ст.12 Закону України "Про державний матеріальний резерв" в обгрунтування обов'язковості одержання відповідачем дозволу Кабінету Міністрів України для проведення заміни матеріальних цінностей державного резерву, оскільки, по-перше, в ч.1 ст.12 Закону України "Про державний матеріальний резерв" йдеться про відпуск матеріальних цінностей з державного резерву - реалізацію чи безоплатну передачу матеріальних цінностей державного резерву визначеному одержувачу (споживачу) або реалізацію їх на ринку (абзац 3 статті 2 цього Закону), що в даному випадку не мало місця, а по-друге, на відміну від освіження (поновлення) матеріальних цінностей спеціальна норма п.2 ч.4 ст.12 Закону України "Про державний матеріальний резерв" передбачає право підприємства-відповідального зберігача самостійно здійснювати заміну матеріальних цінностей на продукцію аналогічного асортименту та якості (на ту ж кількість аналогічних або інших однотипних матеріальних цінностей). В свою чергу, наявність рішення центрального органу виконавчої влади, що здійснює управління державним резервом, вимагається лише стосовно випадків освіження (поновлення) матеріальних цінностей (п.1 ч.4 ст.12 Закону України "Про державний матеріальний резерв"), що не слід ототожнювати із заміною матеріальних цінностей, оскільки вказані правові терміни законодавством врегульовано окремо (абзаци 5 та 6 статті 2 зазначеного Закону).

Зважаючи на вищенаведене, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваної постанови.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115,1117–11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 12.02.2008 у справі №7/276 залишити без змін, а касаційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву – без задоволення.

Головуючий, суддя           В.Овечкін

Судді: Є.Чернов

В.Цвігун