ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2008 р.

№ 21/244

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Овечкіна В.Е.,

суддів :

Чернова Є.В., Цвігун В.Л.,

за участю представників:

позивача

- Непорада А.М.,

відповідача

- Зуб Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу

на постанову

РВ ФДМ України по Полтавській області

від 11.02.2008 Київського міжобласного апеляційного господарського суду

у справі

№21/244

за позовом

РВ ФДМ України по Полтавській області

до

ПП "Фірма "Полюс"

про

зобов'язання відповідача вчинити певні дії

та стягнення 588,92 грн. неустойки

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду Полтавської області від 11.11.2007 (суддя Тимченко Б.П.), залишеним без змін постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 11.02.2008 (судді: Ільєнок Т.В., Корсакова Г.В., Шевченко В.Ю.), в позові відмовлено у зв’язку з необґрунтованістю позовних вимог.

РВ ФДМ України по Полтавській області в поданій касаційній скарзі просить рішення та постанову скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами ст.43 Господарського процесуального кодексу України та ст.ст.17,27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Зокрема, скаржник вважає, що апеляційним судом не надано належної оцінки листам позивача від 17.05.2004 №07/1349 та від 17.06.2004 №07/1764 про припинення дії договору оренди №38/00-Н від 12.12.2000, термін дії якого становить три роки шість місяців та закінчився 12.06.2004 року.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставин справи на предмет правильності їх юридичної оцінки судами попередніх інстанцій та заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників сторін, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані рішення та постанова –скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду Полтавської області з наступних підстав.

Залишаючи без змін первісне рішення про відмову в позові, апеляційний господарський суд виходив з того, що відповідно до п.10.1 договору оренди №38/00-Н від 12.12.2000 строк дії договору встановлено до 12.06.2003р. Позивач не надав доказів направлення орендарю заяв про припинення договору оренди №38/00-Н від 12.12.2000 протягом місяця після закінчення терміну дії договору, як це передбачено ч.2 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та п.10.6 договору, в зв'язку з чим вказаний договір є пролонгованим до 12.06.2010 року.

Судом першої інстанції правомірно не прийнято до уваги посилання державного органу приватизації в обгрунтування своїх вимог на листи позивача від 17.05.2004 №07/1349 та від 17.06.2004 №07/1764 з мотивів недоведеності їх відправлення відповідачу та отримання останнім.

Заявлена вимога про стягнення 588,92 грн. неустойки не підлягає задоволенню зважаючи на те, що користування відповідачем державним майном обумовлено чинним на даний час договором оренди №38/00-Н від 12.12.2000.

Проте, касаційна інстанція не може погодитися з висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Тобто, норма зазначеної статті має диспозитивний характер, оскільки не вказує на те, що відповідна вимога про припинення договору оренди має називатися виключно заявою. Така заява може бути направлена однією із сторін у формі листа, телеграми, факсограми тощо. Істотне значення у даному випадку має зміст такої заяви, оскільки вона обов'язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди.

Судами при вирішенні даного спору взято до уваги визначений п.10.1 договору оренди №38/00-Н від 12.12.2000 термін дії договору –"з 12 грудня 2000р. до 12 червня 2003р.", який викладено сторонами в рукописному вигляді, та свідчить про фактичний строк дії договору –2 роки 6 місяців.

Проте, судами залишено поза увагою подальше формулювання п.10.1 договору оренди №38/00-Н від 12.12.2000 –"строком на 3,5 (три роки шість місяців)", яке в тексті договору виконане друкованим шляхом.

Колегія також враховує, що згідно зі ст.ст.251,252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Тобто чинне цивільне законодавство розмежовує правові поняття "термін" та "строк".

Відповідно до абзацу 3 ч.1 ст.10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" істотною умовою договору оренди є термін, на який укладається договір оренди.

Водночас в ч.2 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" також йдеться про можливу пролонгацію договору оренди після закінчення терміну дії договору.

Правильне встановлення дійсного терміну дії договору оренди №38/00-Н від 12.12.2000 має істотне значення для правильного вирішення даного спору, оскільки від цього безпосередньо залежить встановлення стосовно листів орендодавця від 17.05.2004 №07/1349 та від 17.06.2004 №07/1764 наявності чи відсутності ознак заяв про припинення договору оренди в розумінні ч.2 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", наявності чи відсутності обставин пролонгації договору оренди №38/00-Н від 12.12.2000, а, відтак, і обгрунтованості чи необгрунтованості позовних вимог у даній справі.

Судами першої та апеляційної інстанцій не надано належної правової оцінки змісту листа РВ ФДМ України по Полтавській області від 17.05.2004 №07/1349, з якого вбачається, що цей лист по суті є відповіддю орендодавця на лист-клопотання ПП "Фірма "Полюс" про продовження договору оренди №38/00-Н від 12.12.2000, що не виключає визнання орендарем терміну дії даного договору до 12.06.2004 року.

Колегія також визнає суперечливими висновки апеляційного суду про встановлення пунктом 10.1 договору оренди №38/00-Н від 12.12.2000 одного строку дії договору до 12.06.2003р. (2 роки 6 місяців), та водночас про те, що цей договір оренди був двічі пролонгований на інший строк - 3 роки 6 місяців (останній раз –до 12.06.2010р.), оскільки ч.2 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" чітко встановлює можливість продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Наведене свідчить про неповне з'ясування судами обставин справи та є підставою для її передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

В зв’язку з цим касаційна інстанція вважає за необхідне на підставі ст.11112 ГПК України доручити суду першої інстанції при новому розгляді справи витребувати від сторін лист-клопотання ПП "Фірма "Полюс" про продовження договору оренди №38/00-Н від 12.12.2000, який передував листа РВ ФДМ України по Полтавській області від 17.05.2004 №07/1349, та надати йому ретельну правову оцінку, а також рекомендувати суду першої інстанції призначити відповідну судову експертизу (почеркознавчу тощо) з метою визначення дійсного терміну дії договору оренди №38/00-Н від 12.12.2000 в суперечливому змісті п.10.1 цього договору, та вирішення спору відповідно до вимог закону.

Окрім того, суперечливий зміст п.10.1 договору оренди №38/00-Н від 12.12.2000 в частині визначення терміну дії договору не позбавляє сторін права звернутися до суду з позовом про тлумачення змісту правочину на підставі ст.213 ЦК України.

Зазначеним обставинам, які безпосередньо стосуються предмета даного господарського спору, судами першої та апеляційної інстанцій всупереч вимогам ст.43 Господарського процесуального кодексу України не надано ретельної правової оцінки, а згідно імперативних вимог ч.2 ст.1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні та постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази чи додатково перевіряти наявні у справі докази.

Зважаючи на викладене, касаційна інстанція на підставі ч.2 ст.1115 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про неповне встановлення обставин справи та обумовлену цим неможливість надання належної юридичної оцінки всім обставинам справи, в зв’язку з чим справа підлягає направленню на новий розгляд для достовірного з’ясування інших обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.1115,1117-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу РВ ФДМ України по Полтавській області задовольнити частково.

Рішення господарського суду Полтавської області від 11.11.2007 та постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 11.02.2008 у справі №21/244 скасувати з передачею справи на новий розгляд до господарського суду Полтавської області.

Головуючий, суддя В.Овечкін

Судді : Є.Чернов

В.Цвігун