КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

14.02.2008
№ 14/436-31/9

Київський апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів:

головуючого:          Зеленіна  В.О.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -

від відповідача -

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Фізична особа - підприємець ОСОБА_1

на рішення Господарського суду м.Києва від
15.06.2007

у справі № 14/436-31/9

за позовом                               Фізична особа -
підприємець ОСОБА_1

до                                                   ДП
"Київське обласне автотранспортне управління"

Державне підприємство "Київпассервіс"

третя особа відповідача

третя особа позивача

про
стягнення 35211,96 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва від
27.12.2005р. позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1  до ДП „Київське обласне автотранспортне
управління”, ДП „Київпассервіс” про стягнення 35 211,96 грн. задоволено
частково.

Постановою
Київського апеляційного господарського суду від 04.07.2006р. рішення
господарського суду м. Києва від 27.12.2005 року залишено без змін.

Постановою
Вищого господарського суду України від 08.11.2006р. рішення господарського суду
м. Києва від 27.12.2006 р. та постанову Київського апеляційного господарського
суду від 04.07.06р. скасовано, а справу направлено до господарського суду м.
Києва на новий розгляд.

Рішенням
господарського суду м. Києва від 15.06.2007р. провадження у справі до ДП
„Київське обласне автотранспортне управління” припинено, в задоволені позову
відмовлено повністю.

Не
погоджуючись  з рішенням суду першої
інстанції,  позивач звернувся з
апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, посилаючись
на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального
права, просить його скасувати в повному обсязі та прийняти нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову.

Відповідач
2 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив
суд залишити рішення суду першої інстанції без зміни, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Розглянувши
справу за правилами розділу XII Господарського процесуального кодексу України,
суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення, в зв'язку з
наступних підстав.

Як
встановлено матеріалами справи, 10.03.2000 р. між позивачем як Перевізником
та  відповідач 1 був укладений Договір №
198 про сумісну діяльність, пов'язану з обслуговуванням пасажирів автомобільним
транспортом (далі - Договір), відповідно до умов якого сторони взяли на себе
зобов'язання щодо організації перевезення пасажирів від автостанції відповідача
1 автобусами позивача на затверджених у встановленому порядку автобусних
маршрутах.

Розділом
3 Договору зазначено, що позивач зобов'язаний виділяти на автостанції технічно
справні автобуси, забезпечувати їх подачу до відправлення в рейс на початковий
пункт маршруту для посадки пасажирів згідно часу, встановленого розкладом руху,
здійснювати перевезення пасажирів за квитками, форма яких затверджена
Мінтрансом України.

Наказом
Міністерства транспорту України № 380
від 22.07.1999 р. (далі Наказ) Про затвердження Тарифів на проїзд
пасажирів і перевезення багажу в автобусах міжміських міжобласних маршрутів
(далі Тарифи), який діяв на дату існування спірних правовідносин затверджені
тарифи на проїзд пасажирів та перевезення вантажу.

Згідно
ч. 1 п. 1 Наказу вказані тарифи є граничними.

Пунктом
2 Тарифів встановлено, що плата за проїзд пасажирів в автобусах міжміських
міжобласних маршрутів установлена залежно від типу автобуса, виду маршруту і
відстані проїзду за поясами згідно з таблицею 1.

Ця
плата визначена, виходячи з тарифів за 1 км проїзду в розмірах: 0,054 грн. - в
автобусах з м'якими сидіннями; 0,045 грн. - в автобусах загального типу.

Як
вбачається з матеріалів справи, маршруту „Київ - Ромни” становить 268 км, і
гранична вартість проїзду відповідно до Тарифу, становила 14,34 грн.

Відповідно  ч. 3 п. 2 Тарифів, вони не включають податок
на додану вартість і витрати, пов'язані з обслуговуванням пасажирів на
автовокзалах та автостанціях

Згідно
розрахунку відповідача 2, тариф за спірними перевезеннями становив 14,34 грн.,
крім того нараховувалось ПДВ в сумі 2,87 грн. та страховий збір в сумі 0,29
грн.

Відповідно
до п. 1 Тарифів вони застосовуються на перевезення пасажирів і багажу
автомобільним транспортом, що здійснюються усіма підприємствами, установами,
організаціями незалежно від форм власності та фізичними особами, які займаються
підприємницькою діяльністю.

Таким
чином, відповідач 1 перераховував позивачу 90 % від граничного тарифу.

Також
слід зазначити, що сума яка заявлена позивачем до стягнення з відповідача 2
складається з суми ПДВ, яка була нарахована відповідачем 1 на суму тарифу та
сплачена останнім до державного бюджету України.

Відповідно
до ч. І ст. 2 Закону України „Про систему оподаткування” під податком, збором,
іншим обов'язковим платежем до бюджетів і внеском до державних цільових фондів
розуміється обов'язковий внесок до бюджету відповідного рівня або державного
цільового фонду, здійснюваний платниками у порядку і на умовах, що визначаються
законодавчими актами України. Об'єктами оподаткування є доходи (прибуток),
добавлена вартість продукції (робіт, послуг), вартість певних товарів,
спеціальне використання природних ресурсів, майно юридичних і фізичних осіб та
інші об'єкти, визначені законодавчими актами України (ст. 6 Закону України „Про
систему оподаткування”).

Згідно
ст. 7 Закону України „Про систему оподаткування” ставки податків та розміри
інших обов'язкових платежів встановлюються Верховною Радою України, Верховною
Радою Республіки Крим і місцевими Радами народних депутатів відповідно до
законодавства України про оподаткування і не змінюються протягом бюджетного
року, якщо інше не передбачено законодавчими актами України.

Розділом
4 Договору зазначено, що відповідач 1 зобов'язаний проводити своєчасно
попередній та поточний продаж квитків на автобуси, що відправляються від
автостанцій.

Крім
того, із загальної виручки від реалізації квитків по відомостях касової продажі
(форми 20-АСС) на приміських, міжміських
(внутрішньообласних,  міжобласних)  та
міжнародних  маршрутах відповідач
перераховує по мірі надходження відомостей у слідуючих розмірах: позивачу як
Перевізнику - 90%, відповідачу 1 - 10% (п. 5.1 Розділу 5 Договору).

Відповідно  п. 6.1 Положення (стандарту) бухгалтерського
обліку 15 „Дохід” затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29
листопада 1999 р. N 290 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14
грудня 1999 р. за N 860/4153 не визнаються доходами такі надходження від інших
осіб сума податку на додану вартість, акцизів, інших податків і обов'язкових
платежів, що підлягають перерахуванню до бюджету й позабюджетних фондів.

Таким
чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що включення позивачем до виручки
суми ПДВ та страхового збору не відповідає вимогам чинного законодавства, крім того
чинним  законодавством  України
не  передбачена  можливість
навіть  у випадку безпідставного
нарахування суми ПДВ повернення її особі, яка не є платником ПДВ.

Виходячи
з наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та
вважає, що рішення суду прийнято з додержанням норм матеріального та
процесуального права.

На
підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101, 103 - 105 Господарського
процесуального кодексу України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.
Рішення господарського суду м. Києва від 15.06.2007р. у справі №
14/436-31/9 залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1- без задоволення.

2.          Матеріали справи 14/436-31/9
повернути господарському суду м. Києва

Головуючий суддя

Судді

20.02.08 (відправлено)