ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2008 р.

№ 4/445

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого судді

Овечкіна В.Е.,

суддів

Чернова Є.В.,

Цвігун В.Л.,

розглянув касаційну скаргу

Національний заповідник "Софія Київська"

на постанову

від 04.03.08 Київського апеляційного господарського суду

у справі

№ 4/445 господарського суду м.Києва

за позовом

Національний заповідник "Софія Київська"

до

Приватного підприємства "Самоцвіти"

про

стягнення 18 611 грн. 48 коп.

У справі взяли участь представники сторін:

від позивача: Заець Н.А., довір. у справі

від відповідача: Онопрієнко В.Ф., довір. у справі

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м.Києва від 21.01.2008 позовні вимоги задоволено повністю (суддя Борисенко І.І.).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.03.08 рішення місцевого суду скасовано, в позові відмовлено. (судді:Губенко Н.М., Барицька Т.Л., Ропій Л.М.).

Національний заповідник "Софія Київська" в касаційній скарзі просить скасувати постанову апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду. Скаржник вважає, що судом апеляційної інстанції неповно встановлені обставини справи, а саме, що відповідно до договорів відповідач повинен сплачувати плату за телефонні мережі, комунальні послуги та землю за рахунками, які виставляються орендодавцем, але у договорі не зазначено, що це має робитися рекомендованим поштовим відправленням. Скаржник наголошує, що відповідач отримував лист Заповідника від 16.09.05 №24/01-19 з вимогою відшкодувати плату за землю. Окрім цього, відповідач надіслав заповіднику лист від 12.12.05 №24, в якому просив роз'яснити якими нормативно-правовими актами керувався заповідник при розрахунку плати за землю. На думку скаржника відповідач отримав лист заповідника від 16.09.05 №247/01-19 з розрахунками на відшкодування плати за землю.

Суд не дослідив лист відповідача від 05.06.07 №9, в якому він зазначав про те, що не має заборгованості перед Заповідником по орендній платі за комунальні послуги, а питання плати за землю буде розглядатися після прийняття рішення у справі про визнання умов договорів про відшкодування плати за землю недійсними.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм попередніми судовими інстанціями належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм процесуального права, згідно з вимогами ст.1115 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами були укладені договори оренди приміщень, а саме: № 3/ОР від 23.03.1998, № 10 від 01.06.1998, № 2/ОР від 01.06.1998 та № 4/ОР від 03.04.1999, за умовами яких позивач (орендодавець) передав, а відповідач (орендар) прийняв у строкове платне користування нежилі приміщення площею 38,4 кв.м, 23,5 кв.м, 24 кв.м та 10 кв.м відповідно.

Строк дії вказаних договорів встановлено сторонами до 31.12.2008.

Відповідно до п. 3.6 договорів оренди приміщень № 3/ОР від 23.03.1998, № 10 від 01.06.1998, № 2/ОР від 01.06.1998 та п. 3.7 договору оренди приміщень № 4/ОР від 03.04.1999 плата за комунальні послуги та землю здійснюється згідно з рахунками, які виставляє орендодавець.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що між сторонами існував спір про визнання даних пунктів договорів недійсними.

Разом з тим, рішенням господарського суду м. Києва від 05.04.2007 у справі № 2/276 за позовом ПП „Самоцвіти" до НЗ „Софія Київська" про визнання п. 3.6. договорів оренди приміщення від 23.03.1998, від 01.06.1998, від 01.06.1998 та п. 3.7. договору оренди приміщення від 03.04.1999 недійсними з підстав невідповідності вказаних пунктів договорів оренди ст.ст. 2, 5 Закону України "Про плату за землю" відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.11.07 зазначене судове рішення залишено без змін та вказано, що покладення на орендаря витрат з оплати земельного податку, як складової плати за передане в оренду нерухоме майно, за згодою сторін шляхом викладення відповідної умови договору не заборонено законом, а тому може базуватися на волевиявленні сторін.

В той же час, звернувшись до суду за захистом свого порушеного права у зв'язку з невиконанням відповідачем свого обов'язку, позивач повинен довести факт вчинення необхідних дій, спрямованих на виникнення даного права. В даному випадку йдеться про виставлення (вручення) іншій договірній стороні рахунків для їх сплати.

Враховуючи норми ст. 101 ГПК України, з метою з'ясування всіх обставин справи, апеляційний господарський суд ухвалою від 08.02.2008 у справі №4/445 зобов'язав сторін надати: позивача - детальний розрахунок заборгованості по відшкодуванню податку на землю; докази надсилання (вручення) рахунків відповідачу на оплату відшкодування податку на землю за спірний період; докази сплати позивачем податку на землю по спірним приміщенням; нормативне обґрунтування підстав нарахування на заборгованість по відшкодуванню податку на землю податку на додану вартість; відповідача - письмові пояснення з приводу одержання рахунків на відшкодування податку на землю та часу їх одержання; докази надсилання (вручення) позивачу листа № 24 від 12.12.2005; контррозрахунок заборгованості з відшкодування податку на землю.

Судом було встановлено, що позивачем надсилались прості поштові відправлення, складені та підписані реєстри.

Просте поштове відправлення приймається для пересилання оператором поштового зв'язку без видачі розрахункового документа про прийняття та доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) без розписки. Позивач відповідно до п. 91 Правил надання послуг поштового зв'язку, затв. постановою КМ України від 17.08.02 №1155 у будь-якому випадку повинен надати суду примірник списку поштових відправлень із відбитком календарного штемпеля поштового відділення зв'язку. Також доказом надсилання спірних рахунків могло б слугувати листування між сторонами, під час якого одна сторона вимагала б оплатити іншу сторону виставлені рахунки (із зазначення номеру, дати рахунку та суми до сплати), а інша сторона у відповідь підтвердила б факт отримання даних рахунків та могла б заперечити проти правильності нарахування суми до сплати.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що з претензії позивача від 11.05.2007 №167/01-19 та письмових пояснень відповідача, поданих на виконання вимог ухвали апеляційного господарського суду, в яких відповідач заперечує проти отримання ним рахунків, вказаних у позові, неможливо встановити беззаперечний факт отримання відповідачем спірних рахунків, оскільки, по-перше, у вказаній претензії відсутні посилання на рахунки-фактури (із зазначенням номеру, дати, суми до сплати), які зазначені у позовній заяві за весь спірний період (з листопада 2005 року по вересень 2007 року); по-друге, сума, яка підлягає сплаті відповідно до вимог претензії, не співпадає із сумою позову. А з усних пояснень представника позивача суд встановив, що інші документи, які могли б підтвердити надсилання спірних рахунків відповідачу, крім тих, які ним були надані, в нього відсутні, інші претензії за спірний період позивачем відповідачу не надсилались.

З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи та враховуючи вимоги ст. 1117 ГПК України щодо неможливості здійснення судом касаційної інстанції переоцінки доказів у справі, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими , збирати нові докази або додатково перевіряти докази, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування прийнятої у справі постанови.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Національний заповідник "Софія Київська" залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.03.08 у справі № 4/445 господарського суду м.Києва –без змін.

Головуючий, суддя В. Овечкін

Судді: Є. Чернов

В. Цвігун

дп