ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Господарський суд Чернігівської області
________________________________________________________________________________________________
698-166, факс 7-44-62
ПОСТАНОВА

"03"
квітня 2008 р.
Справа № 18/136

Позивач:
Управління
Пенсійного фонду України в м. Прилуки

17500,
м. Прилуки, вул. 1 -ого Травня, 48 -а

Відповідач:
Суб'єкт
підприємницької діяльності -фізична особа ОСОБА_1

АДРЕСА_1

про стягнення 232 грн. 82 коп.

Суддя   А.С.Сидоренко

Секретар
судового засідання І.В.Морська

Представники
сторін:

Від
позивача: Фетісова Н.В. -зав. юр. сектора, дов. від 03.01.2008р. № 40/064

Від
відповідача: не з'явився

В
судовому засіданні 03.04.2008р., на підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу
адміністративного судочинства України, оголошено вступну та резолютивну частини
постанови.

СУТЬ СПОРУ:

Управлінням
Пенсійного фонду України в м. Прилуки (надалі -Позивач) заявлено
адміністративний позов до суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи
ОСОБА_1 (надалі -Відповідач) про стягнення 232,82 грн. заборгованості по сплаті
страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування за
період з 01.01.2005р. по 31.03.2005р.

До
початку судового засідання від Відповідача надійшла заява про розгляд справи за
його відсутності.

Також,
Відповідач надіслав письмові заперечення проти позову, в яких вказує на те, що
відповідно до ст. 1 Закону України „Про вирішення питання щодо заборгованості
суб'єктів господарської діяльності, які застосовують особливі умови
оподаткування, обліку та звітності, у зв'язку з неперерозподілом Державним
казначейством України частини податків до Пенсійного фонду України, Фонду
соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального
страхування на випадок безробіття протягом 2004 року -I кварталу 2005 року” від
16.03.2006р. № 3583 -ІV, суми внесків до Пенсійного фонду України суб'єктів
господарської діяльності, які застосовують особливі умови оподаткування, обліку
та звітності, які були сплачені ними в складі податків згідно з чинним
законодавством України протягом 2004 року - I кварталу 2005 року, але не були
зараховані на їх особові рахунки в цих фондах у зв'язку з застосуванням
Державним казначейством України норм діючого на той час Закону України
"Про Державний бюджет України на 2005 рік" від 23 грудня 2004 року №
2285-IV, не вважати заборгованістю.

Також
Відповідач посилається на ст. 2 вказаного вище Закону України від 16.03.2006р.
№ 3583 -ІV, згідно якої в І кварталі 2005 року платникам фіксованого податку не
повинно здійснюватися донарахування сум страхових внесків органами Пенсійного
фонду України.

Розглянувши
подані документи і матеріали, вислухавши пояснення повноважного представника
позивача, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд ВСТАНОВИВ:

У
відповідності зі ст. 5 Закону України „Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування” від 09.07.2003р. № 1058-ІV (далі -Закон № 1058), цей
Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи
загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно
-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених
цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом
визначається, зокрема: коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому
державному пенсійному страхуванню; платники страхових внесків, їх права та
обов'язки; порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків,
стягнення заборгованості за цими внесками.

Згідно
п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону № 1058, фізичні особи - суб'єкти підприємницької
діяльності, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування
(фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок,
придбали спеціальний торговий патент), та члени сімей зазначених фізичних осіб,
які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, підлягають
загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню. Вищевказані особи
являються страхувальниками відповідно до цього Закону (п. 5 ч. 1 ст. 14 Закону
№ 1058) та платниками страхових внесків до солідарної системи (ч. 1 ст. 15
Закону № 1058).

Відповідно
до ч. 3 ст. 15 Закону № 1058, страхувальники набувають статусу платників
страхових внесків до Пенсійного фонду з дня взяття їх на облік територіальним
органом Пенсійного фонду.

Відповідач
зареєстрований в якості платника страхових внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування з 01.01.2003р. НОМЕР_1.

Згідно
п. 6 ч. 2 ст. 17 Закону № 1058 страхувальник зобов'язаний нараховувати,
обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові
внески.

Статтею
18 Закону № 1058, встановлено, що розмір страхових внесків, у тому числі розмір
частини внесків, що спрямовуються до Накопичувального фонду, встановлює
Верховна Рада України відповідно для страхувальників і застрахованих осіб за
результатами актуарних розрахунків, виходячи з того, що вони повинні
забезпечувати надання особам пенсійних виплат і соціальних послуг, передбачених
цим Законом, а також покриття адміністративних витрат для забезпечення
функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування.

Пропозиції
про розмір страхових внесків вносить Кабінет Міністрів України разом із
проектом закону про Державний бюджет України на наступний рік.

Страхові
внески є цільовим загальнообов'язковим платежем, який справляється на всій
території України в порядку, встановленому цим Законом.

Страхові
внески не включаються до складу податків, інших обов'язкових платежів, що
складають систему оподаткування. На ці внески не поширюється податкове
законодавство.

Страхові
внески не можуть зараховуватися до Державного бюджету України, бюджетів інших
рівнів, не підлягають вилученню з Пенсійного фонду або з Накопичувального фонду
і не можуть використовуватися на цілі, не передбачені цим Законом.

Законодавством
не можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати страхових внесків або
звільнення від їх сплати.

У
відповідності до ч. 1 ст. 19 Закону № 1058, для осіб, зазначених у пункті 5
статті 14 цього Закону, страхові внески до солідарної системи нараховуються на
суми доходу (прибутку), отриманого від відповідної діяльності, що підлягає
оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб.

Відповідно
до п. п. 2, 4 п. 8 розділу ХV „Прикінцеві положення” Закону № 1058, до набрання
чинності законом про спрямування частини страхових внесків до Накопичувального
фонду:

особи,
зазначені в пунктах 3 і 4 статті 11, у статті 12 цього Закону, Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України за осіб, зазначених у пункті 11 статті 11 цього Закону, сплачують
страхові внески, що перераховуються до солідарної системи на умовах і в
порядку, визначених цим Законом, та в розмірах, передбачених для платників
збору (юридичних і фізичних осіб) Законом України „Про збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування", але не менше мінімального страхового
внеску;

фізичні
особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб
оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, придбання спеціального
торгового патенту), та члени сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь
у провадженні ними підприємницької діяльності, на період дії законодавчих актів
з питань особливого способу оподаткування сплачують страхові внески в порядку,
визначеному цим Законом у фіксованому розмірі.

Пунктом
2 ч. 1 ст. 45 Закону України „Про Державний бюджет України на 2005 рік” від
23.12.2004р. № 2285-ІV було встановлено, що до доходів загального фонду
місцевих бюджетів у 2005 році належить у повному обсязі єдиний податок для
суб'єктів малого підприємництва, фіксований податок та фіксований
сільськогосподарський податок.

Частиною
5 цієї ж статті було встановлено на 2005 рік фіксований розмір страхових
внесків на загальнообов'язкове державне страхування для фізичних осіб -
суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування
(фіксований податок, єдиний податок), та членів сімей зазначених фізичних осіб,
які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, у розмірі мінімального
страхового внеску, визначеного Законом № 1058, на місяць на кожну особу.

Визначення
поняття „мінімальний страховий внесок” наведено у ст. 1 Закону № 1058 -це сума
коштів, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної
плати на розмір страхового внеску, встановлених законом на день отримання
заробітної плати (доходу).

Враховуючи
положення п.п. 2 п. 8 розділу ХV „Прикінцеві положення” Закону № 1058, п. 2 ст.
4 Закону України „Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування",
ст. 82 Закону України „Про Державний бюджет України на 2005 рік” від
23.12.2004р. № 2285-ІV (щодо встановлення з 01.01.2005р. розміру мінімальної
заробітної плати 262 гривні на місяць), фіксований розмір страхових внесків на
загальнообов'язкове державне страхування для відповідача був встановлений в
сумі 83,84 грн. на місяць.

Відповідний
фіксований розмір проіснував до 30.03.2005р. включно, оскільки з 31.03.2005р.
набрав чинності Закон України „Про внесення змін до Закону України „Про
Державний бюджет України на 2005 рік” та деяких інших законодавчих актів
України” від 25.03.2005р. № 2505-ІV, яким фіксований розмір страхових внесків
встановлений не був.

12.01.2008р.
Позивачем був надісланий Відповідачу акт -розрахунок зарахування сум страхового
внеску сплаченого в складі єдиного (фіксованого) податку СПД ОСОБА_1 від
10.01.2008р. № 573.

Даний
акт -розрахунок отриманий Відповідачем 17.01.2008р., що підтверджується копією
повідомлення про вручення поштового відправлення № 409041.

Як
вбачається із акту -розрахунку від 10.01.2008р. № 573, розрахунок сум
фіксованого внеску, який підлягає сплаті за результатами підприємницької
діяльності за І квартал 2005 року та сум частини податку, що не надійшли на
рахунки Фонду але підлягають зарахуванню в рахунок сплати страхових внесків,
проводиться відповідно до ст. 1 Закону № 3583, з метою ліквідації
суперечностей, які виникли у зв'язку з дією Закону України „Про Державний
бюджет України на 2005 рік” від 23.12.2004р. № 2285-ІV та Закону України „Про
внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2005 рік” та
деяких інших законодавчих актів України” від 25.03.2005р. № 2505-ІV.

В
акті зазначено, що Відповідач повинен був сплатити фіксований розмір страхового
внеску: в січні 2005 року -83,84 грн., в лютому 2005 року -83,84 грн., в
березні -81,14 грн.,  усього на загальну
суму 248,82 грн. Відповідачем протягом січня -березня 2005 року було сплачено
160,00 грн. фіксованого податку, з яких 16,00 грн. (10% від сплаченої суми)
зараховується в рахунок сплати страхових внесків, а належить до сплати
фіксованого розміру страхового внеску за період з 01.01.2005р. по 30.03.2005р.
-232,82 грн.

Згідно
ч. 2 ст. 106 Закону № 1058 суми страхових внесків своєчасно не нараховані
та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього
Закону, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсійного фонду у
випадках, передбачених частиною третьою статті 20 цього Закону, вважаються
простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (недоїмкою) і стягуються
з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій.

Згідно
абз. 1-3 ч. 3 ст. 106 Закону № 1058 територіальні органи Пенсійного фонду за
формою і у строки, визначені правлінням Пенсійного фонду, надсилають
страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату
недоїмки є виконавчим документом. Протягом десяти робочих днів із дня одержання
вимоги про сплату недоїмки страхувальник зобов'язаний сплатити суми недоїмки та
суми фінансових санкцій.

На
підставі викладеного, 28.02.2008р. Відповідачем була отримана вимога № Ф-1175
від 07.02.2008р. про сплату 232,82 грн. недоїмки.

Факт
отримання відповідачем вимоги від 07.02.2008р. підтверджується копією
повідомлення про вручення поштового відправлення № 320113.

Згідно
абз. 8 ч. 3 ст. 106 Закону № 1058 у разі якщо страхувальник, який одержав
вимогу територіального органу Пенсійного фонду про сплату недоїмки і протягом
десяти робочих днів після її отримання не сплатив зазначену у вимозі суму
недоїмки разом з застосованою до нього фінансовою санкцією, включеної до
вимоги, або не узгодив вимогу з відповідним органом Пенсійного фонду, або не
оскаржив вимогу в судовому порядку, а також у разі якщо страхувальник узгодив
вимогу, але не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти робочих днів після
отримання узгодженої вимоги, відповідний орган Пенсійного фонду звертається в
установленому законом порядку і подає вимогу про сплату недоїмки до
відповідного підрозділу державної виконавчої служби. У зазначених випадках
орган Пенсійного фонду також має право звернутися до суду чи господарського
суду з позовом про стягнення недоїмки. У разі звернення органу Пенсійного
фонду з позовом про стягнення недоїмки до господарського суду передбачені
законодавством заходи досудового врегулювання спорів не застосовуються.

Оскільки
відповідач добровільно визначену вимогою суму не сплатив, саму вимогу не
оскаржив, позивач звернувся з відповідною позовною заявою до господарського
суду.

Заперечення
Відповідача відхиляються судом з огляду на нижчевикладене:

Як
вбачається з матеріалів справи, Позивачем було зараховано в рахунок сплати
страхових внесків 10% від суми фіксованого податку, сплаченого Відповідачем
протягом січня -березня 2005 року.

Відповідне
зарахування було проведено на підставі норм Закону № 3583. Як на підставу ж
необхідності перерахування 10% від суми фіксованого податку до Пенсійного фонду
України, Позивач посилається на п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення»Закону
України «Про внесення змін до Декрету Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян»від 13.02.1998р. № 129/98-ВР.

Однак,
суд ставить під сумнів правомірність проведення такого зарахування, виходячи з
наступного:

Згідно
ст. 14 Декрету № 13-92, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи, мають право самостійно обрати спосіб оподаткування
доходів, одержаних від цієї діяльності, за фіксованим розміром податку (далі
-фіксований податок) шляхом придбання патенту за умови, якщо:

кількість
осіб, які перебувають у трудових відносинах з таким громадянином -платником
податку, включаючи членів його сім'ї, які беруть участь у підприємницькій
діяльності, не перевищує п'яти;

валовий
доход такого громадянина від самостійного здійснення підприємницької діяльності
або з використанням найманої праці за останні 12 календарних місяців, що
передують місяцю придбання патенту, не перевищує семи тисяч неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян;

громадянин
здійснює підприємницьку діяльність з продажу товарів і надання супутніх такому
продажу послуг на ринках та є платником ринкового збору згідно з
законодавством. Доходи такого громадянина, одержані від здійснення інших видів
підприємницької діяльності, оподатковуються у загальному порядку.

Фіксований
податок сплачується громадянином -платником податку до відповідного місцевого
бюджету за місцем його проживання.

Відповідно
до п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення»Закону України «Про внесення змін до
Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян»від
13.02.1998р. № 129/98-ВР, до внесення відповідних змін до порядку здійснення
відрахувань на державне пенсійне страхування громадянами -підприємцями, що
сплачують фіксований податок, 10 відсотків сум цього податку, що надійшли до
відповідного місцевого бюджету, перераховуються до Пенсійного фонду України, а
90 відсотків сум фіксованого податку, що надійшли до місцевого бюджету,
спрямовуються на потреби територіальної громади за визначеними нею напрямами.

Проте,
п. 41 ст. 73 Закону України „Про Державний бюджет України на 2005 рік” від
23.12.2004р. № 2285-ІV, дія п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення»Закону
України «Про внесення змін до Декрету Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян»від 13.02.1998р. № 129/98-ВР була зупинена
протягом І кварталу 2005 року.

У
відповідності з преамбулою Закону № 3583, цей Закон регулює суперечності, які
виникли при прийнятті Закону України «Про Державний бюджет України на 2005
рік»від 23 грудня 2004 року № 2285-IV та Закону України «Про внесення змін та
доповнень до Закону України  «Про
Державний бюджет України на 2005 рік»від 25 березня 2005 року № 2505-IV у
суб'єктів господарської діяльності, які застосовують особливі умови
оподаткування, обліку та звітності щодо сплати внесків до Пенсійного фонду
України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності,
Фонду соціального страхування на випадок безробіття і виникнення у них
заборгованості.

Враховуючи
вищевикладене, суд вважає, що в даному випадку жодних суперечностей не виникло,
оскільки в І кварталі 2005 року фіксований податок належав у повному обсязі до
доходів загального фонду місцевих бюджетів, що відповідає положенням ст. 14
Декрету № 13-92.

Згідно
ст. 1 Закону № 3583, суми внесків до Пенсійного фонду України, Фонду
соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального
страхування на випадок безробіття суб'єктів господарської діяльності, які
застосовують особливі умови оподаткування, обліку та звітності, які були
сплачені ними в складі податків згідно з чинним законодавством України протягом
2004 року -I кварталу 2005 року, але не були зараховані на їх особові рахунки в
цих фондах у зв'язку з застосуванням Державним казначейством України норм
діючого на той час Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік»від
23 грудня 2004 року № 2285-IV, не вважати заборгованістю.

Донарахування
та фінансові (штрафні) санкції до суб'єктів господарської діяльності, які
застосовують особливі умови оподаткування, обліку та звітності щодо сум
фактично сплачених внесків у 2004 році -I кварталі 2005 року, не застосовуються
(ст. 2 Закону № 3583).

Таким
чином, в ст. 2 Закону № 3583 йде мова про заборону донарахування лише тих сум
внесків суб'єктів господарської діяльності, які застосовують особливі умови
оподаткування, обліку та звітності, які були сплачені ними в складі податків
згідно з чинним законодавством України протягом 2004 року -I кварталу 2005
року, але не були зараховані на їх особові рахунки в фондах. Дана правова норма
не звільняє платників фіксованого податку від сплати страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування за І квартал 2005 року у
фіксованому розмірі.

Позивачем
було зараховано (на думку суду, без достатніх правових підстав) 10% від
сплаченої суми фіксованого податку в рахунок сплати страхових внесків. І хоча
ця сума фактично не надійшла до Пенсійного фонду, вона не вважається
заборгованістю і не донараховується органами Пенсійного фонду.

За
таких обставин суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають
задоволенню.

Відповідно
до ч. 4 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах, в яких
позивачем є суб'єкт владних повноважень, а відповідачем -фізична чи юридична
особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

Керуючись
ст. ст. 1 - 3, 5, 11, 14, 15, 17 -19, 106, п. 8 розділу ХV „Прикінцеві
положення” Закону України “Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування”, ст. ст. 71, 94, 158 -163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов
задовольнити повністю.

Стягнути
з суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1,АДРЕСА_1 (код
НОМЕР_2, відомості про розрахункові рахунки відсутні) на користь управління
Пенсійного фонду України в м. Прилуки, м. Прилуки, вул. 1 - ого Травня, 48 -а
(р/р 272 в Прилуцькому відділенні № 221 ВАТ „Державний ощадний банк”,
МФО 353154, код 14241463) 232 грн. 82 коп. боргу.

Дана
постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду
в наступному порядку: про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції
спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів
оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в
апеляційній скарзі. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга
подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої
інстанції, який  ухвалив оскаржуване
судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції. Заява про апеляційне оскарження постанови
суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в
разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу
-з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої
інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Дана
постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було
подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга
не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої
інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної
сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя                                  (підпис)                               А.С.Сидоренко

Постанова
складена у повному обсязі 04 квітня 2008 року.

Суддя                                  (підпис)                               А.С.Сидоренко