КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2008                                                                                           № 31/426

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Отрюха Б.В.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Галецький В.Т. – юрист

від відповідача - Калмаз В.М. – заступ. дир., Святого О. А. – адвокат

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відкрите акціонерне товариство "Західенерго"

на рішення Господарського суду м.Києва від 31.01.2008

у справі № 31/426

за позовом                               Відкрите акціонерне товариство "Західенерго"

до                                                   Державне підприємство з комплектної поставки устаткування "Укренергокомплект"

третя особа відповідача

третя особа позивача

про                                                  визнання права власності на майно

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 31.01.2008р. у справі №31/426 в задоволені позовних вимог було відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач звернувся з апеляційною скаргою та просить його скасувати, оскільки вважає, що воно було прийнято з порушенням вимог чинного законодавства та не відповідає дійсним обставинам справи.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, колегією встановлено наступне:

14.04.1994 р. між Акціонерним товариством „Ленінградський металічний завод” (м. Санкт-Петербург, Росія) та Об'єднанням з комплектної поставки обладнання „Укренергокомплект”, правонаступником якого є Відповідач, що встановлено рішенням Господарського суду Львівської області від 19.09.2006 р. у справі №1/821-26/302 (копія є у матеріалах справи), було укладено Договір №48/1-94 (надалі – „Договір”), відповідно до якого Акціонерне товариство „Ленінградський металічний завод” (надалі – „Постачальник”) прийняв на себе зобов'язання здійснити поставку головного зразку парової турбіни К-225-12,8 індивідуального виконання для Добротвірської ДРЕС. Комплектність поставки обладнання визначалася ТУ 24.02.1601-90 з урахуванням протоколу погодження ТУ від 26-29.03.1991, протоколу доузгодження ТУ від 16-18.02.93 та була приведена у специфікації 1, яка є невід’ємною частиною Договору.

Відповідно до специфікації до Договору Відповідачу мало бути передано наступне обладнання: парова турбіна К-225-12,8 (1 комплект), нагрівач НД №2 ПНСВ-800-2 (1 комплект), нагрівач НД №3 ІШ-550-25-6-П (1 комплект), нагрівач ВД №5 ПВД-к-700-24,0-4,5 (1 комплект), нагрівач ВД №6 ПВД-к-700-24,0-3,5 (1 комплект), нагрівач ВД №7 ПВД-к-/700-24,0-2,0 (1 комплект), агрегат електронасосний ІД 1250-636 (2 комплекти), агрегат електронасосний Ш40-4-18/4-1 (1 комплект).

Відповідно до п. 2.1. Договору строком поставки обладнання було визначено 4 квартал 1994 року за умови прийняття Відповідачем порядку розрахунків, визначеного нижче.

Вартість обладнання, що мало бути поставлено згідно Договору, визначалася сторонами у розмірі 6, 5 млн. доларів США.

Пунктами 4.1.-4.2. Договору встановлювалося, що з метою компенсації витрат Постачальника з придбання за власний рахунок матеріально-технічного постачання та запуску обладнання у виробництво Відповідач не пізніше травня 1994 року перераховує на відповідні рахунки Постачальника аванс у розмірі 25% у рахунок загальної вартості обладнання у доларах США або відповідний еквівалент, у російських рублях по курсу на момент перерахування.

Після отримання повідомлення Постачальника про готовність обладнання до відвантаження, Відповідач мав перерахувати залишок суми у доларах США або відповідний еквівалент у російських рублях по курсу на момент перерахування протягом 5 днів з моменту отримання повідомлення.

30.04.1996р, між Постачальником та Відповідачем було укладено Додаткову угоду 1 до Договору, відповідно до якої сторонами було визначено остаточний термін проведення розрахунків за поставлене обладнання до 31.12.1996 р. (копія є у матеріалах справи).

20.12.1996 р, між Постачальником та Постачальником було укладено Додаткову угоду 2 до Договору, відповідно до якої сторонами було визначено остаточний термін проведення розрахунків за поставлене обладнання до 30.07.1997 р. (копія є у матеріалах справи).

15.07.1997р, між Постачальником та Відповідачем було укладено Додаткову угоду 3 до Договору, відповідно до якої сторонами було визначено остаточний термін проведення розрахунків за поставлене обладнання до 31.12.1997 р. (копія є у матеріалах справи).

24.12.1997р, між Постачальником та Відповідачем було укладено Додаткову угоду 3 до Договору, відповідно до якої сторонами було визначено остаточний термін проведення розрахунків за поставлене обладнання до 30.06.1998 р. (копія є у матеріалах справи).

Постачальником було виконано свої зобов’язання за Договором та здійснено поставку обладнання Відповідачу на Добротвірську ДРЕС на загальну суму 6, 5 млн. доларів США, що підтверджується експортними відвантажувальними специфікаціями №6 та №7 з відмітками Санкт-Петербурзької митниці від 15.03.1995р. №35 (копії відповідних накладних є у матеріалах справи).

21 вересня 1995 року між Відповідачем та Добротвірською ДРЕС було укладено Договір №10 (надалі – „Договір №10”), відповідно до якого Відповідач зобов'язався відшукати та поставити Добротвірській ДРЕС устаткування, продукцію, арматуру, ізолятори, запасні частини та інші комплектуючі вироби згідно з специфікацією до Договору №10, яка є його невід'ємною частиною.

Відповідно до Специфікації №1 до Договору №10 Відповідач повинен був поставити Добротвірській ДРЕС турбіну К-225-12, 8, бойлерну блоку №7, 8, установку підживлення тепломережі, підстанцію Добртвор ПС 35/6 та компресорну.

Наказом Міністерства енергетики та електрифікації України „Про створення державного підприємства „Західенерго” від 17.03.1995р. №50 Добротвірську ДРЕС було реорганізовано у відособлений підрозділ ДП „Західенерго”, яке визначено правонаступником Добротвірської ДРЕС.

16.08.1995р. наказом Міністерства енергетики та електрифікації України на базі Дочірнього підприємства „Західенерго” було створено Державну акціонерну енергогенеруючу компанію „Західенерго”. Відповідно до п. 3.3. Статуту ДАЕК „Західенерго”, зареєстрованого 04.09.1995 р., ДАЕК „Західенерго” є правонаступником ДП „Західенерго”.

У подальшому на виконання рішень Загальних зборів акціонерів ДАЕК „Західенерго” від 25.11.1999р. Державну акціонерну енергогенеруючу компанію „Західенерго” було перетворено у Відкрите акціонерне товариство „Західенерго”, до складу якої у якості відокремленого підрозділу без права юридичної особи входить Добротвірська ТЕС.

29.03.1998р. між Позивачем, як правонаступником Добротвірської ДРЕС, та Відповідачем було укладено Додаткову угоду №1 до Договору №10, відповідно до якої сторони, у зв'язку з незавершеністю розрахунків між Відповідачем та Постачальником встановили остаточну вартість турбіни К-225-12, 8, яка мала бути поставлена Відповідачем Позивачу, у розмірі 7 078 042 доларів США, та остаточний, строк розрахунків - 30.06.1998 р.

30.12.1998 р. між Позивачем та Відповідачем було укладено Додаткову угоду №2 до Договору №10, відповідно до якої сторони, у зв'язку із незавершеністю розрахунків між Відповідачем та Постачальником, продовжили строк дії Додаткової угоди №1 до Договору №10 до 01.07.1999 р.

29.05.1998 р. за результатами наради у Міністерстві енергетики України було прийнято рішення про проведення взаєморозрахунків між Відповідачем та Постачальником за поставлену на Добротвірську ДРЕС турбіну шляхом сплати боргу Відповідача перед Постачальником УДК „Укрзакордоннафтогазбуд” та постачання Позивачем на користь УДК „Укрзакордоннафтогазбуд” електричної енергії на загальну суму 16 356 084 доларів США.

Для реалізації досягнутих домовленостей між Відповідачем та УДК „Укрзакордоннафтогазбуд” було укладено договір переводу боргу №33/17 від 09.04.1998 р., відповідно до якого УДК „Укрзакордоннафтогазбуд” зобов’язувався погасити борг Відповідача перед постачальником (копія є у матеріалах справи).

Постачальник листом від 06.04.1998 р. №556/37 (копія є у матеріалах справи) надав свою згоду на переведення боргу з Відповідача на УДК „Укрзакордоннафтогазбуд”.

17.09.2007р. Позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою про визнання права власності на майно, посилаючись на порушення відповідачем умов Договору №48/1-94 поставки парової турбіни К-225-12,8 із допоміжним обладнанням.

Заявлені позовні вимоги Позивач мотивує тим, що між Відповідачем та Акціонерним товариством „Ленінградський металічний завод” (Росія) було укладено договір поставки, відповідно до якого для Добротвірської ДРЕС, правонаступником якої є Позивач, мало бути поставлено парову турбіну з допоміжним обладнанням. Пізніше між Відповідачем та Позивачем було укладено договір, за яким зазначену парову турбіну було передано у власність Позивача разом з усім додатковим обладнанням, а Позивач повинен був в рахунок переданої турбіни поставити Відповідачу електричну енергію на суму, визначену та узгоджену договором.

За твердженням Позивача на день звернення з позовом до суду Відповідач проти передачі Позивачу права власності на парову турбіну разом із допоміжним обладнанням заперечує. У зв'язку з цим, Позивач просив суд захистити його порушене право шляхом визнання за ним права власності на парову турбіну разом з додатковим обладнанням.

У подальшому Позивач змінив свої позовні вимоги у зв'язку з тим, що на час розгляду справи в суді відповідно до рішення Господарського суду Львівської області право власності на обладнання парової турбіни та додаткове обладнання до неї визнано за Відкритим акціонерним товариством „Добротвірська ТЕС-2”, якому зазначене обладнання у 1998 році було передано як внесок до статутного фонду.

З огляду на це, Позивач просив суд визнати за ним право власності на обладнання парової турбіни та додаткове обладнання до неї за період з 21.09.1995 р. по 17.08.1998 р.

Відповідач, заперечуючи проти позову, вважає його безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. У своїх розширених міркуваннях з приводу заявленого позову (залучена до матеріалів справи), представник Відповідача вказував на те, що підставою для пред'явлення позову було нібито невизнання права власності Позивача на спірне майно. Проте, на думку представника Відповідача, оспорювання такого права власності з боку Відповідача, а так само, як і визнання або невизнання позову в судовому засіданні з боку Відповідача, самі по собі не є підставою для задоволення позову Позивача та визнання за ним права власності на оспорюване майно, оскільки станом на сьогоднішній день у провадженні іншого суду знаходиться справа про повернення з незаконного володіння Позивача спірного майна.

Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, пояснення представників Позивача та Відповідача, колегія приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Предметом заявлених позовних вимог є захист Позивачем свого порушеного права власності на турбіну К-225-12, 8 та додаткове обладнання до неї (надалі – „Обладнання”), яке не визнається Відповідачем.

Поставку Обладнання було здійснено на Добротвірську ДРЕС, правонаступником якої є Позивач, відповідно до умов Договору та Договору №10, укладених у 1994 та 1995 роках.

За своєю правовою природою правовідносини сторін, що виникли на підставі Договору та Договору №10, відносились до правовідносин поставки. Тому, до таких правовідносин мали бути застосовані норми законодавства, чинного на момент дії вказаних договорів, які регулювали правовідносини з приводу поставки продукції, робіт, послуг.

Відповідно до п.6.1. Договору строк дії зазначеного Договору встановлювався з моменту його підписання і до повного виконання такого Договору.

Пунктом 5.5. Договору №10 строк дії Договору №10 встановлювався до 31.12.1996 року.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, оскільки згідно з п. 5.5. Договору №1 строк дії зазначеного Договору №40 закінчився 31.12.1996 р., то до правовідносин сторін, які існували відповідно до зазначеного Договору №10, мають застосовуватися норми законодавства, яке діяло на момент, коли зазначений Договір №10 був чинними тобто — норми Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 р. (ЦК УРСР).

Статтею 128 ЦК УРСР визначалося, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речі набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

Таким чином, право власності на Обладнання, щодо якого виник спір, мало виникнути з моменту передачі Обладнання Позивачу.

Підставою для звернення Позивача до суду з позовом про захист порушеного права було нібито відмова Відповідача від передання Обладнання згідно Договору №10, про що зазначено у позовній заяві та у поясненнях до позовної заяви про визнання права власності на майно від 14.09.2007 р. (є у матеріалах справи) і що, на думку Позивача, свідчить про невизнання Відповідачем його права власності на Обладнання.

Строк дії Договору №10 згідно п. 5.5. встановлювався до 31.12.1996 р., протягом якого всі зобов'язання сторін за Договором №10 мали бути виконані. У подальшому додатковими угодами №1 та №2 до Договору №10 сторонами було продовжено строк проведення остаточних розрахунків сторін за поставлене Обладнання до 01.07.1999 р., проте, строк дії самого Договору №10 продовжено сторонами не було.

Статтею 71 ЦК УРСР, який був чинним на момент дії Договору №10, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), було встановлено у три роки.

До позовів про приховані недоліки в роботі, виконаній за договором підряду, застосовується скорочений строк давності в один рік (пункт другий частини першої статті 343 цього Кодексу).

Можливості встановлення сторонами у договорі іншого, збільшеного строку позовної давності, нормами ЦК УРСР не передбачалося, та Позивачем і Відповідачем у Договорі №10 такий строк збільшеної позовної давності не встановлювався.

У зв'язку з цим, оскільки відповідно до позовних вимог Позивача підставою для звернення до суду було нібито не передання Відповідачем Обладнання за Договором, що свідчить про невизнання Відповідачем права власності Позивача на Обладнання, колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що до таких правовідносин має бути застосований загальний строк позовної давності у три роки, встановлений ст. 71 ЦК УРСР. Аналогічний строк позовної давності, протягом якою порушене право підлягає захисту судом, встановлено також ст.257 нині діючого Цивільною кодексу України.

Строк дії Договору №10, відповідно до якого поставка Обладнання мала бути здійснена Позивачем Добротвірській ДРЕС, правонаступником якої є Відповідач, було визначено сторонами до 31.12.1996 р., і будь-яких строків поставки Обладнання у самому Договорі не передбачено.

Відповідно до ст. 161 ЦК УРСР зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору. Згідно з ст. 165 ЦК УРСР, якщо строк виконання зобов'язання не встановлений або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в будь-який час.

Оскільки сторонами у Договорі №10 не було встановлено будь-якого спеціального строку, протягом якого Позивач повинен був виконати своє зобов'язання з поставки Обладнання, а специфікація №1, щодо якої у п.1.1 Договору №10 міститься посилання, такого строку не містить, то поставка Обладнання мала бути здійснена Позивачем протягом строку дії Договору №10, тобто до 31.12.1996р. включно.

Таким чином, Позивач повинен був звернутися до суду за захистом свого права власності, яке Позивач вважає порушеним, протягом 3 років з моменту вчинення Відповідачем дій (бездіяльності), які свідчили про те, що право власності Позивача на Обладнання не визнається або заперечується Відповідачем, тобто протягом 3 років з моменту закінчення строку дії Договору №10 - тобто, протягом 01.01.1997 р. - 01.01.2000 р. включно.

Відповідно до ст. 74 ЦК УРСР вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності.

Проте, відповідно до ст. 75 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, нормами законодавства України, чинного на момент дії Договору №10 та вчинення, за твердженням Позивача дій з боку Відповідача, які свідчили про невизнання Відповідачем права власності Позивача на Обладнання, передбачалося, що суд повинен був відмовити у позові у разі, якщо до моменту пред'явлення позову строк позовної давності закінчився і не існує поважних причин пропуску такого строку.

З матеріалів справи вбачається, що Позивач звернувся до суду у 2007 році, тобто через сім років після того, як закінчився встановлений законодавством, строк позовної давності. Доказів того, що такий строк позовної давності було пропущено Позивачем з поважних причин, Позивачем та іншими учасниками справи до суду не надано, тому і підстав для його поновлення судом не встановлено.

Будь-які інші докази, які б свідчили про те, що Відповідачем було вчинено інші дії, які б свідчили про порушення (невизнання або оспорювання) ним будь-яких прав Позивача на Обладнання, у матеріалах справи відсутні. Крім того, як вбачається з Аудиторського висновку спеціального призначення стосовно набуття права власності на парову турбіну К-225-12,8 ВАТ „Добротвірська ТЕС-2”, складеному Незалежною Аудиторською фірмою „Украудит ХХІ-Захід” 14.11.2005 р. на адресу Позивача (копія є у матеріалах справи), Обладнання було отримано „Добротвірською ДРЕС”, правонаступником якої є Позивач, ще у 1995 р.

Згідно рішення Господарського суду Львівської області від 19.09.2006 р. у справі №1/821-26/302 право власності на парову турбіну К-225-12,8 з 17.08.1998 р. визнано за ВАТ „Добротвірська ТЕС-2”.

Відповідно до ст. 35 ГТІК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішеній інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Таким чином, оскільки у даній справі беруть участь та сама особа, що й у справі №1/821-26/302, а саме: Відкрите акціонерне товариство „Західенерго”, то встановлений Господарським судом Львівської області у справі №1/821-26/302 факт належності парової турбіни К-225-12,8 з 17.08.1998 р. ВАТ „Добротвірську ТЕС-2” є таким, що не потребує доведення при вирішенні даної справи.

За цих обставин колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що вказане рішення у справі №1/821-26/302 є належним доказом у справі та сприймає встановлений факт набуття права власності на парову турбіну К-225-12,8 з 17.08.1998 р. іншою, ніж Позивач особою, як належний.

Таким чином, право власності Позивача на зазначену парову турбіну могло бути порушено будь-якою особою, в т.ч. і Відповідачем, лише у період до 17.08.1998 р.

Враховуючи викладене колегія вважає, що наявні в матеріалах справи докази вказують на те, що Позивачем було пропущено строк позовної давності, протягом якого порушене право підлягало захисту судом і не було надано доказів того, що такий строк позовної давності було порушено Позивачем з поважних причин.

За таких умов, з огляду на імперативний характер норми ст. 75 ЦК УРСР, колегія не вбачає можливості для здійснення будь-яких прав Позивача щодо Обладнання, яке є предметом спору, а тому підстав для задоволення позову немає.

Заперечуючи проти рішення суду, позивач у в апеляційній скарзі зазначає, що суд допустив порушення норм матеріального права щодо застосування до спірних правовідносин строків позовної давності та надав обмежувальне тлумачення поняття визнання права.

Зокрема, позивач зазначає, що вимога про визнання права на відміну від інших вимог, може бути пред’явлена на захист не тільки порушених прав, а й таких суб’єктивних прав, що не визнаються чи заперечуються. Так позивач зауважує, що у своєму позові ВАТ „Західенерго” не стверджувало, що його право порушено, а Відповідач не порушував право власності ВАТ „Західенерго” на спірне майно, адже жодних дій щодо перешкоджання можливості володіти, користуватися та розпоряджатися належним позивачу майном він не здійснював.

За таких обставин позивач вважає, що позови про визнання ще не порушеного права можуть пред’являтися, а відповідні вимоги позивачів повинні задовольнятися незалежно від строку позовної давності, оскільки якщо право не порушене, перебіг строку позовної давності не починався, що випливає з контексту ст. 76 ЦК УРСР (ст.271 ЦК України).

Такі твердження позивача колегія вважає безпідставними виходячи із наступного.

Відповідно до ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб’єкта підприємницької діяльності (далі — підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Таким чином ГПК України виключає можливість звернення до господарського суду з позовом за відсутності порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу, а провадження у справах, у яких відсутній предмет спору, підлягає припиненню на підставі п.1-1 ст.80 ГПК України.

Отже, звернення позивача до суду з позовом за захистом ще не порушеного права на спірне майно з огляду на ст.1 ГПК України є взагалі неможливим.

Що стосується посилання позивача на те, що до позовних вимог про визнання права не підлягає застосуванню позовна давність, то у статтях 71-85 ЦК УРСР (так і у ст.ст.256-268 чинного ЦК України) не встановлено жодних виключень щодо не застосування позовної давності до якоїсь певної категорії вимог.

Враховуючи викладене, колегія приходить до висновку про те, що рішення господарського суду м. Києва від 31.01.2008р. є обґрунтованим та відповідає дійсним обставинам справи, а отже підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду м. Києва від 31.01.2008р. у справі №31/426 залишити без змін, а апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства „Західенерго” – без задоволення.

2. Матеріали справи №31/426 повернути Господарському суду м. Києва.

Головуючий суддя

Судді