СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Постанова

Іменем України

07 квітня 2008 року

Справа № 2-7/16796-2006

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Плута В.М.,

суддів                                                                      Борисової Ю.В.,

Гонтаря В.І.,

за участю представників сторін:

позивача: Юхименка Сергія Івановича, довіреність № 102 від 29.11.07;

відповідача: Лич Наталії Миколаївни, довіреність № б/н від 23.06.06;

розглянувши апеляційну скаргу Феодосійського регіонального фонду розвитку економіки та підтримки підприємництва на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Дворний І.І.) від 22.11.2007 у справі № 2-7/16796-2006

за позовом           відкритого акціонерного товариства "Перший інвестиційний банк" (пр-т. Московський, 6,Київ,04073)

до Феодосійського регіонального фонду розвитку економіки та підтримки підприємництва (вул. К. Лібкнехта, 4, м. Феодосія, 98100);

(Представнику: Лич Н. М.: 01000, м. Київ, вул. Обсерваторна, 5, кв. 9)

про стягнення 300631,46 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Автономної республіки Крим від 22.11.2007 у справі № 2-7/16796-2006 позов задоволено.

Стягнуто з Феодосійського регіонального фонду розвитку економіки та підтримки підприємництва на користь відкритого акціонерного товариства "Перший інвестиційний банк" грошові кошти у сумі 300631,46 грн., 3006,31 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційне-технічне забезпечення судового процесу.

В основу рішення були покладені загальні норми господарського та цивільного права, а саме норми статей 173, 175, 193 Господарського кодексу України та положення статей 509, 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, які регулюють зобов’язальні правовідносини сторін.

Також, судом були враховані положення статей 546, 548, 549, 611 Цивільного кодексу України які стосуються неустойки.

Крім того суд задовольнив понесені позивачем збитки на підставі статей 25, 224 Господарського кодексу України та статей 611, 623 Цивільного кодексу України.

Не погодившись з цим судовим актом, відповідач звернувся до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права.

Так, відповідач посилається на неправомірний розгляд справи з прийняттям рішення по суті у його відсутність, тоді як на його думку суд повинен був відкласти розгляд справи.

Крім того, заявник апеляційної скарги посилається на неповні висновки проведеної судової експертизи, що свідчить про необхідність витребування нових доказів.

Феодосійський регіональний фонд розвитку економіки та підтримки підприємництва зазначає, що у пункті 2.1. додаткової угоди до кредитного договору говориться „...для купівлі 4-х автобусів”, а не „...для купівлі 5-х автобусів”. Таки обставини непрямо свідчать про зменшення ліміту кредитної лінії, витрат банку та прибутку відповідача.

Також, відповідач посилається на висновок судової експертизи, в якому зазначено, що неможливо визначити розмір пені та встановити, вимоги яких нормативних актів у сфері кредитних відносин порушені.

Крім того, апеляційна скарга мотивована невідповідністю ціни автобусів зарахованих на баланс позивача –справжній ринковій ціні.

02 квітня 2008 року у судовому засіданні було оголошено перерву до 07 квітня 2008 року.

Повторно розглянувши справу у порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши матеріали справи на предмет правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Феодосійського регіонального фонду розвитку економіки та підтримки підприємництва не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 18.11.2003 між відкритим акціонерним товариством „Перший інвестиційний банк” (Банк) та Феодосійським регіональним фондом розвитку економіки та підтримки підприємництва (Позичальник) був укладений кредитний договір №140/0311-КЮ, згідно з п. 2.1 якого Банк відкриває Позичальнику невідновлювальну кредитну лінію у розмірі 135503,00 доларів США на умовах, передбачених цим Кредитним договором для придбання 5 автобусів "VOLVO" В10М згідно договору поставки товару № 20/Ю від 18.11.2003, між ТОВ Авіакомпанія „Авіалінії БСЛ” і Феодосійським регіональним фондом розвитку економіки та підтримки підприємництва. Кредитні кошти надаються кількома траншами.

Відповідно до п. 2.2 Договору плата за кредит встановлюється у розмірі 15 % річних.

Строки погашення кредиту обумовлені сторонами в п. 2.3 Договору.

Згідно з п. 3.1 Договору Банк, при наявності вільних кредитних ресурсів, протягом трьох банківських днів, після оформлення договорів застави на автобуси, заставною вартістю не менше ніж розмір траншу, здійснює надання траншів Позичальнику згідно письмовим заявкам, які підписуються уповноваженими представниками Позичальника і повинні містити наступну інформацію: суму траншу, що підлягає наданню, дата надання.

Період нарахування відсотків складає певну кількість календарних днів. Датою початку періоду нарахування відсотків є дата надання кредиту. Відсотки нараховуються на суму фактично отриманого кредиту по день повного його повернення. Кількість днів у році для розрахунку відсотків визначається сторонами у 360 днів, кількість днів у місяці - фактична (п. 3.2 Договору).

П. 3.3 Договору передбачено, що відсотки за користування кредитом нараховуються Банком щомісячно станом на останній робочий день місяця та на момент кінцевого строку повернення кредиту. Нарахування відсотків за останній робочий день та наступні за ним неробочі дні поточного місяця здійснюються в наступному місяці. Відсотки за користування кредитом сплачуються Позичальником відповідно до розрахунків Банку у період з останнього робочого дня цього ж місяця до десятого числа наступного місяця включно та одночасно з кінцевим строком повернення кредиту, шляхом перерахування грошових коштів з поточного рахунку Позичальника на рахунок, відкритий в ВАТ „Перший інвестиційний банк”.

В подальшому графік погашення заборгованості за кредитом був змінений сторонами додатковою угодою № 1 від 09.03.2004 (том 1, а. с. 10-11).

Додатковою угодою № 2 від 05.08.2004 (том 1, а. с. 12) сторони дійшли згоди щодо викладення п. 2.1 Кредитного договору в наступній редакції: „Банк відкриває Позичальнику невідновлювальну кредитну лінію у розмірі 108403,00 доларів США на умовах, передбачених цим Кредитним договором для придбання 4 автобусів „VOLVO” В10М згідно договору поставки товару № 20/Ю від 18.11.2003, між ТОВ Авіакомпанія „Авіалінії БСЛ” і Феодосійським регіональним фондом розвитку економіки та підтримки підприємництва. Кредитні кошти надаються кількома траншами.”.

Судова колегія, перевіривши рішення суду першої інстанції на відповідність дійсним обставинам справи, вважає вказівку суду в частині кількості автобусів згідно додатковій угоді лише опискою.

Однак, при цьому, необхідно зазначити, що по суті така помилка не призвела до неправильного висновку, оскільки найбільш важливим у даному випадку є фактично отримані кошти відповідачем.

Судом також встановлено, що цією ж Додатковою угодою Розділ 3 Кредитного Договору був доповнений п. 3.8 наступного змісту: „В якості забезпечення виконання зобов'язань за цим Договором Позичальник надає придбані за кредитні кошти 4 автобуси „VOLVO” В10М”.

26.02.2004 між відкритим акціонерним товариством „Перший інвестиційний банк” (Заставодержатель) та Феодосійським регіональним фондом розвитку економіки та підтримки підприємництва (Заставодавець) був укладений договір застави автотранспорту, п. 1 якого передбачено, що цей Договір забезпечує вимоги Заставодержателя, що випливають з умов Кредитного Договору №140/0311-КЮ від 18.11.2003 з усіма можливими додатковими угодами та додатками до нього, укладеного між Заставодавцем та Заставодержателем.

Відповідно до п. 2 Договору у відповідності до Закону України „Про заставу” для часткового забезпечення зобов'язань за Кредитним договором Заставодавець надає в заставу належні йому транспортні засоби (2 автобуса). Вартість майна, що передається в заставу, встановлена за погодженням сторін, складає 291667,00 грн.

Згідно з п. 10 Договору застави звернення стягнення на «Майно»здійснюється:

-          шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису - продажу „Майна” у примусовому порядку відповідно до діючого законодавства України;

-          за згодою сторін або шляхом передачі „Майна” у власність „Заставодержателя”:

а) шляхом передачі „Майна” у власність „Заставодержателя”;

в) шляхом продажу „Заставодавцем” „Майна” в добровільному порядку при умові отримання погодження „Заставодержателя” з умовою перерахування коштів, отриманих від реалізації „Майна”, в рахунок погашення заборгованості за „Кредитним договором”. Для отримання погодження „Заставодержателя” „Заставодавець” звертається до „Заставодержателя” з письмовою пропозицією про продаж „Майна” для погашення заборгованості по „Кредитному договору”, в якому зазначає ціну, за яку планується продати „Майно”, та інші умови продажу „Майна”. „Заставодержатель” розглядає надану „Заставодавцем” пропозицію і приймає рішення про її прийняття чи відхилення. Погодження „Заставодержателя” здійснюється тільки в письмовій формі за підписом його керівника та з проставленням печатки.

Відповідно до п. 11 Договору за рахунок заставленого „Майна” „Заставодержатель” має право задовольнити свої вимоги по „Кредитному договору” та цьому договору в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, а саме: на суму кредиту; на суму нарахованих відсотків за користування кредитом; відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання у випадках, передбачених законодавством України та умовами „Кредитного договору” та цього договору; суму неустойки, у випадках та розмірі, передбачених умовами „Кредитного договору” та цього договору; відшкодування витрат, пов'язаних із здійсненням забезпеченою заставою вимоги; інші витрати, що виникли в зв'язку з здійсненням „Заставодержателем” вимоги, що випливає з умов цього договору.

Вказаний договір застави був посвідчений приватним нотаріусом Феодосійського міського нотаріального округу 26.02.2004 та зареєстрований в реєстрі за № 581.

Аналогічний договір застави автотранспорту був укладений між сторонами 30.04.2004, за яким Заставодавець надає в заставу належні йому інши два автобуса.

Вартість майна, що передається в заставу, встановлена за погодженням сторін, складає 291667,00 грн.

Висновок судово-економічної експертизи свідчить про те, що позивач, на підставі кредитних заявок, надав 27.02.2003 перший транш у розмірі 54202,00 доларів США, 18.05.2004 другий транш у розмірі 54201,00 доларів США.

Посилання відповідача на те, що нова редакція пункту 2.1. Кредитного договору згідно додатковій угоді № 2 вказує про зменшення ліміту кредитної лінії судовою колегією приймаються до уваги. Однак, такі доводи взагалі не суперечать встановленим судом першої інстанції обставинам та, більш того, позивачем не заперечуються. Так, експерти дійшли висновку, що саме сума у розмірі 108503,00 дол. США надійшла від Банку до відповідача по кредитній лінії і саме на цю суму позивачем нараховані відсотки.

Враховуючи таки зміни, виконання Банком обов’язку по перерахуванню зазначеної суми і є 100% виконанням договірних зобов’язань, а не 70%, як на тому наполягає позичальник.

Колегія суддів також вважає необхідним зазначити, що апеляційна скарга відповідача є суперечливою за своїм змістом. Так, спочатку позичальник вказує на зменшення кредитної лінії за обопільною згодою сторін на підставі додаткової угоди № 2, тоді як після цього посилається на часткове виконання Банком своїх зобов’язань.

Таким чином, висновок місцевого суду про те, що відкрите акціонерне товариство „Перший інвестиційний банк” виконало умови договору –є правильним.

Посилання ж відповідача на те, що експерти не визначили розмір пені та не встановили вимоги яких нормативних актів у сфері кредитних відносин порушені, приймаються апеляційною інстанцією лише вірними в тій частині, що відповідь на таки питання не входить до повноважень будь-якої судової експертизи. Наявність цих правових питань в ухвалі про призначення судової експертизи вказує лише на певну помилку місцевого суду при призначенні експертизи з постановкою таких вимог, однак, предметом розгляду у даному випадку є рішення суду першої інстанції. Крім того, експерти правомірно не надали відповіді на поставлені питання, оскільки така дія належить саме суду і є його безпосередньою компетенцією. При цьому, ненадання відповіді експертизою не означає, що її не може надати суд.

Матеріали справи також свідчать про те, що у зв'язку з порушенням відповідачем своїх обов'язків за договором по сплаті кредиту та відсотків, 14.07.2005 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бичковою Т. Д. був вчинений виконавчий напис про стягнення з Феодосійського регіонального фонду розвитку економіки та підтримки підприємництва на користь позивача 120909,61 доларів США (заборгованість по кредиту, відсоткам та пені) та 1700,00 грн., та запропоновано звернути стягнення на заставлене майно - 4 автобуси.

Мотивація апеляційної скарги стосовно невідповідності ціни автобусів зарахованих на баланс позивача –справжній ринковій ціні, колегією суддів відхиляється з наступних підстав.

По-перше, у даній справі не вирішується питання ціни майна відповідача, що підлягало реалізації під час виконавчих дій. Таки обставини приймаються судом лише як певний факт, який сам по собі сторонами не заперечується.

По-друге, судова колегія приймає до уваги те, що відповідно до постанови ДВС у м. Феодосія від 08.08.2006 (том 1, а. с. 48-49), акту прийому-передачі арештованого майна від ДВС у м. Феодосія до відкритого акціонерного товариства "Перший інвестиційний банк" від 08.08.2006 (том 1, а. с. 52-53) та безпосередньо з проведеною незалежною експертною оцінкою, загальна вартість автобусів складає 399228,00 грн. (а. с. 41-45).

Судом встановлено, що на підставі виконавчого напису постановою Міського відділу державної виконавчої служби Феодосійського міського управління юстиції була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження від 18.08.2005 (том 1, а. с. 36).

У зв'язку з відсутністю споживчого попиту на заставлене майно, ДВС в м. Феодосії в повідомленні № 8433/5 від 31.07.2006 (а. с. 46-47) повідомила про неможливість його реалізації.

За таких обставин, органом державної виконавчої служби від 08.08.2006 були прийняті постанови про зняття арешту та передачу автобусів у власність стягувача.

Після передачі вказаного майна позивачу за відповідним актом приймання-передачі від 08.08.2006 (а. с. 52-53), сума заборгованості відповідача перед Банком була зменшена на суму вартості автобусів, тобто на 399228,00 грн.

Обставини справи свідчать про те, що вартість переданого майна недостатня для повного погашення боргу за договором кредиту, а також пені та інших витрат перед банком, у зв’язку з чим відповідач має борг перед кредитором у розмірі 300631,46 грн., з яких:

- заборгованість по кредиту у розмірі 35 670,14 доларів США;

- пеня за несвоєчасне повернення кредиту за період з 23.09.2005 по 22.09.2006 у сумі 17789,78 доларів США;

- пеня за несвоєчасну сплату відсотків за період з 11.11.2004 по 13.07.2005 у розмірі 744,08 доларів США;

- пеня за несвоєчасне повернення частин кредиту за період з 20.07.2004 по 13.07.2005 у сумі 4483,42 доларів США;

- витрати за проведення виконавчих дій, які були авансові банком у розмірі: 1600,00 грн. за експертизу автобусів та 960,00 грн. за зберігання автобусів;

- держмито за вчинення нотаріусом виконавчого напису у розмірі 1700,00 грн.

Посилання апелянта під час апеляційного провадження на те, що позивач тривалий час продовжував нараховувати неустойку і не звертався за захистом своїх прав та інтересів у суд, колегією суддів вважаються неспроможними, оскільки таки дії (бездіяльність) Банку не суперечать нормам чинного законодавства або умовам будь-якого договору укладеного між сторонами, у зв’язку з чим вважаються правомірними.

При цьому, посилання відповідача на пункт 7.5. кредитного договору, згідно якому на думку боржника Банк повинен був почати переговорний процес, не можуть бути прийняти в якості доказу невиконання позивачем своїх обов’язків, тому що зміст цього пункту не містить імперативних положень або чітко визначених дій, які належить зробити Банку. Інші пункти кредитного також не містять тих умов, які порушив позивач. Звернення, або незвернення сторони до суду є завжди правом будь-якої особи незалежно від того, про що домовились сторони у договорі. Такий висновок по суті містить рішення Конституційного суду України від 09.07.2002 № 1-2/2002.

Статтею 24 Закону України „Про заставу” передбачено, що у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України. Аналогічне положення закріплено сторонами в п. 13 договорів застави, якими передбачено, що у випадках коли суми, вирученої від реалізації заставленого за цим договором „Майна” недостатньо для повного задоволення вимог „Заставодержателя”, перелічених у п. 11. цього договору, він має право одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення, з іншого майна, грошових коштів, майнових прав „Заставодавця”.

Судовою економічною експертизою, згідно наданих на дослідження документів, підтверджується заборгованість по кредиту Феодосійського регіонального фонду розвитку економіки та підтримки підприємництва станом на 22.09.2006 у сумі 35670,14 доларів США.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. При цьому, майново-господарськими, згідно з ч. 1 статті 175 Господарського кодексу України, визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України та положень статті 193 Господарського кодексу України, зобов’язання повинні виконуватись належним чином згідно умов договору та вимог діючого законодавства, одностороння відмова від виконання зобов’язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором чи законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до приписів статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, способом, передбаченим чинним законодавством для доведення такого роду фактів.

У матеріалах справи відсутні докази оплати заборгованості перед позивачем у розмірі 35670,14 доларів США Згідно з офіційним курсом НБУ станом на 22.09.2006 вказана сума дорівнює 180134,27 грн.

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною 1 статті 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Під неустойкою, відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Судом встановлено, що у п. 5.2 Кредитного договору сторони передбачили відповідальність боржника за несвоєчасну сплату кредиту та/або відсотків за користування ним. У такому разі Позичальник сплачує пеню за кожний день прострочення, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період, за який сплачується пеня.

Місцевий суд обґрунтовано звернув увагу у даному випадку на положення пункту 6 статті 232 Господарського кодексу України, якими передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В пункті 5.2 Кредитного договору сторони передбачили, що пеня нараховується з дня виникнення прострочення платежу, включаючи день погашення.

Таким чином, судова колегія вважає правомірним нарахування позивачем пені зі збільшенням шестимісячного терміну.

Розрахунку пені у загальному розмірі 23017,28 доларів США (116237,25 грн.) перевірений судом апеляційної інстанції та вважається вірним, у зв’язку з чим вимоги позивача в цій частині також підлягають задоволенню.

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що банком були авансовані виконавчі дії у розмірі: 1600,00 грн. за експертизу автобусів, 960,00 грн. за зберігання автобусів та державне мито за вчинення нотаріусом виконавчого напису у розмірі 1700,00 грн.

Згідно зі статтею 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 25 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються зокрема додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною.

Згідно з частиною 2 статті 623 Цивільного кодексу України, розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1 ст. 22, ст. 611, ч. 1 ст. 623 Цивільного кодексу України). Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

З огляду на викладене, можна зробити висновок, що відшкодуванню підлягають завдані збитки, тобто збитки, причиною яких є порушення зобов'язання, якого припустився боржник. Отже, між порушенням та збитками має бути причинний зв'язок.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що понесені позивачем витрати по оплаті експертизи автобусів, плати за зберігання автобусів та державного мита за вчинення нотаріусом виконавчого напису пов'язані з порушенням відповідачем своїх обов'язків за кредитним договором в частині повного та своєчасного повернення кредитних коштів та сплати відсотків та були направлені на захист свого порушеного права, тобто шкідливий результат виник безпосередньо у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача.

Розмір збитків підтверджується наявними в матеріалах справи документами, зокрема, виконавчим написом нотаріуса, меморіальними ордерами № 4330167 від 23.12.2005 та № 4330166 від 23.12.2005.

Таким чином, господарський суд Автономної Республіки Крим дійшов правомірного висновку про обґрунтованість позовних вимог відкритого акціонерного товариства "Перший інвестиційний банк" у повному обсязі.

Доводи відповідача про те, що судом були порушені його процесуальні права передбачені частиною 1 статті 22 Господарського процесуального кодексу України, в обґрунтування чого він посилається на повістку-виклик, яка була ним отримана вже після судового засідання, колегією суддів вважаються неспроможними. Так, заявник апеляційної скарги документально в апеляційній інстанції таке твердження не підтвердив. Матеріали справи свідчать про те, що всі процесуальні акти суду першої інстанції направлялися на адресу сторін рекомендованою кореспонденцією. Оскільки дана справа розглядається за правилами Господарського процесуального кодексу України, суд не розсилає сторонам повістки-виклик, на яку посилається сторона.

Більш того, обставини справи свідчать про те, що уповноважений представник боржника приймав участь у справі, про що зазначено у протоколі від 09.11.2006 та ухвалі від 09.11.2006 (том 1, а. с. 59-61). Відповідно, знав про обставини справи та вимоги суду: надати відзив на позов з документальним обґрунтуванням. Також, представник відповідача був присутній 28.11.2006, про що зазначено у протоколі від 28.11.2006 та ухвалі від 28.11.2006 (том 1, а. с. 104-106). При цьому, в матеріалах справи є відзив Феодосійського регіонального фонду розвитку економіки та підтримки підприємництва на позовну заяву з доданими до нього документами. Додатково, судова колегія приймає до уваги те, що місцевий суд розгляд справи неодноразово відкладав, у тому числі після проведеної експертизи.

Крім того, відповідач не був позбавлений права навести свої доводи та заперечення під час апеляційного провадження, а також був присутній у суді другої інстанції. Таким чином, вбачається висновок про відсутність порушень з боку суду процесуальних прав сторін.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що рішення господарського суду Автономної Республіки Крим є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтею 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Феодосійського регіонального фонду розвитку економіки та підтримки підприємництва залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 22.11.2007 у справі № 2-7/16796-2006 залишити без змін.

Головуючий суддя                                                  В.М. Плут

Судді                                                                                Ю.В. Борисова

В.І. Гонтар