Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2008 р. Справа № 07/44-08

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Такмаков Ю.В., судді Барбашова С.В. , Плужник О.В.

при секретарі Морока Ю.О.

за участю представників сторін:

позивача - Сергієнко К.Є. (дов. № 248-103 від 11.04.2008р.)

відповідача - Альохіна С.О. (генеральний конструктор)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Казенного підприємства "Харківське конструкторське бюро з двигунобудування", м. Харків (вх. № 825 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 11.03.08р. по справі № 07/44-08

за позовом Державного підприємства Завод "Електроважмаш", м. Харків

до Казенного підприємства "Харківське конструкторське бюро з двигунобудування", м. Харків

про стягнення 10080,75 грн., -

встановила:

Державне підприємство Завод "Електроважмаш" (м. Харків) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Казенного підприємства "Харківське конструкторське бюро з двигунобудування" (м. Харків) про стягнення 8830,00 грн. заборгованості, 1036,07 грн. Інфляційних нарахувань, 3% річних в сумі 220,51 грн. та судових витрат по справі.

Рішенням господарського суду Харківської області від 11.03.08р. по справі № 07/44-08 (суддя Інте Т.В.) позовні вимоги задоволено у повному обсязі та стягнуто з відповідача на користь позивача 8830,00 грн. заборгованості, 1036,07 грн. Інфляційних нарахувань, 3% річних в сумі 220,51 грн., 102,00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Відповідач з рішенням місцевого господарського суду не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність даного рішення нормам чинного законодавства, просить повністю його скасувати.

Позивач у своєму відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, в зв’язку з чим просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення, як безпідставну.

Заслухавши уповноважених представників позивача та відповідача, які підтримали свої позиції у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши наявні у справі матеріали на предмет їх юридичної оцінки судом першої інстанції, проаналізувавши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, 23 червня 2000 року між позивачем та відповідачем у справі укладено договір за № 197 А (далі - Договір), відповідно до умов якого позивач («Виконавець») зобов'язався виконати і здати відповідачеві («Замовнику»), а останній зобов'язався прийняти і оплатити дослідно - конструкторську роботу по темі: «Розробка і виготовлення дослідних зразків стартера ЕС - 22У і генератора ГП - 26У».

Згідно умов даного Договору виконання і оплату вказаних робіт було поділено на три етапи.

Додатком № 2 до Договору - протоколу узгодження попередньої ціни на етап №1 та умовних цін на етапи № 2 та 3 на науково - технічну продукцію спеціального призначення від 20.06.2000 р. № 24 сторонами було узгоджено попередню ціну робіт етапу № 1 цього Договору в розмірі 71431,00 грн.

На виконання умов Договору протягом 2000 року відповідачем перераховано позивачеві грошові кошти в розмірі 35715,00 грн. в рахунок авансування на виконання робіт етапу № 1 в розмірі 50 % від ціни робіт, узгодженої сторонами Протоколом від 20.06.2000 р. за № 24.

Із матеріалів справи вбачається, що 12 грудня 2000 року сторонами було узгоджено договірну ціну виконання робіт етапу № 1 спірного Договору в розмірі 44545,00 грн., про що свідчить протокол узгодження договірної від 12.12.2000 р. за № 40.

Позивач свої зобов'язання щодо виконання та здачі робіт етапу № 1 Договору здійснив, а відповідач вказані роботи прийняв, що підтверджується складеним між сторонами 19 квітня 2005 року відповідним актом здачі-приймання науково-технічної продукції. Даним актом сторонами у справі визначено, що науково-технічна продукція оформлена належним чином і відповідає умовам договору, а сума, яка належить до перерахування відповідачем на рахунок позивача за виконаний етап робіт, складає 8830,00 грн.

У відповідності з пунктом 25 Договору, в редакції протоколу розбіжностей, оплата вартості кожного виконаного етапу роботи, або роботи в цілому за винятком виданого авансу проводиться відповідачем за рахунком позивача не пізніше 15 днів з дня пред'явлення оригіналу, який пред'являється з доданням оригіналу акту про приймання робіт та посвідчення за встановленими формами.

Приймаючи оскаржене рішення господарським судом встановлено, що позивачем виставлено відповідачеві рахунок-фактуру № 487 від 12.12.06 р. на оплату 8830,00 грн. за виконані роботи по розробці комплекту робочої конструкторської документації стартера та генератора (етап № 1 договору № 197 А від 23.06.00 р.) та направлено на адресу відповідача 15 грудня 2006 року.

Даний рахунок-фактуру відповідач отримав 20 грудня 2006 року, про що свідчить повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, однак свого обов’язку з оплати вартості виконаних позивачем робіт відповідач не виконав, в зв’язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 8830,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В порядку положень даної норми позивач направив на адресу відповідача претензію від 24.11.2006 р. вих. № 248-156 з вимогою про оплату грошових коштів в розмірі 8830,00 грн. за надану науково-технічну продукцію за договором № 197 А від 23.06.2000 р.

09 січня 2007 року позивачем на зазначену претензію була отримана відповідь вих. № 698-15/63 від 29.12.2006          р., в якій відповідач повідомляє про перерахування грошових коштів в сумі 8830,00 грн. на рахунок позивача, негайно, після отримання коштів від генерального замовника та КП ХКБМ.

Відповідно до п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Стаття 525 Цивільного кодексу України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а в силу положень ст. 526 цього ж Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що станом на момент розгляду справи відповідач заборгованість у сумі 8830,00 грн. не погасив, та доказів, які б спростовували суму заявленого боргу чи підтверджували б сплату заборгованості, не надав, господарський суд визначився, що відповідач є таким, що з 05 січня 2007 року прострочив виконання зобов'язання з оплати виконаних позивачем робіт за Договором № 197 А від 23.06.2000 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Оцінивши доводи позивача та відповідача у справі, і надані на їх підтвердження докази, господарський суд дійшов до висновку про обґрунтованість та правомірність вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 8830,00 грн. заборгованості, оскільки вона є доведеною матеріалами справи, а тому підлягає задоволенню.

З даними висновками повністю погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, оскільки дані висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та наявним матеріалами, що є у справі, їм дана правильна та повна правова оцінка. А відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з пунктом 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відтак, місцевий господарський суд, встановивши на підставі наданих позивачем доказів наявність прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, що зумовлює відповідні наслідки у вигляді нарахування інфляційних втрат та річних, дійшов до правомірного висновку про задоволення позовних вимог в цій частині та стягнув з відповідача на користь позивача 1036,07 грн. інфляційних нарахувань, а також 3% річних в сумі 214,68 грн.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України обов’язок доказування законодавчо покладений на сторони.

Відповідач не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду у своїй апеляційній скарзі вказує на те, що господарським судом при винесенні оскарженого рішення не враховано, що відповідач на підставі пункту 25 спірного Договору має право відмовити позивачеві в здійсненні оплати виконаних робіт в зв’язку з ненаданням позивачем разом із рахунком-фактурою № 487 від 12.12.06р. посвідчення за встановленою формою, підписаного Представником Генерального Замовника (представником Міністерства оборони України).

Проте з вказаними посиланнями не може погодитись колегія суддів апеляційної інстанції, оскільки вони не узгоджуються з умовами спірного Договору та наявними у справі матеріалами.

Так, у відповідності з пунктом 25 Договору, в редакції протоколу розбіжностей, оплата вартості кожного виконаного етапу роботи, або роботи в цілому за винятком виданого авансу проводиться відповідачем за рахунком позивача не пізніше 15 днів з дня пред'явлення оригіналу, який пред'являється з доданням оригіналу акту про приймання робіт та посвідчення за встановленими формами. При цьому, вказаним пунктом Договору встановлено, що Замовник (відповідач) може відмовитись від оплати рахунку при недоданні Виконавцем (позивачем) до платіжного доручення-вимоги (рахунку-фактури) акту або посвідчення.

Тобто, колегія суддів визначає, що в контексті зазначеного пункту Договору право відповідача на відмову від сплати вартості виконаних робіт не пов’язане з отриманням від позивача посвідчення за встановленою формою, підписаного представником Генерального Замовника.

Матеріалами справи підтверджується, що роботи по етапу № 1 Договору позивачем виконані та здані відповідачеві 19 квітня 2005 року, про що свідчить акт здачі-приймання науково-технічної продукції. При складенні даного акту сторони будь-яких зауважень та заперечень один до одного не заявляли та погодились із належним оформленням науково-технічної продукції, її відповідності умовам спірного Договору та вартості за виконаний етап робіт в сумі 8830,00 грн.

Таким чином, із умов спірного Договору та наявних у справі матеріалів випливає обов’язок відповідача сплатити вартість виконаних позивачем робіт в розмірі 8830,00 грн. Більш того, відповіддю на претензію позивача від 24.11.06р. відповідачем у повному обсязі була визнана заборгованість у вказані сумі, яка належить до перерахування на рахунок позивача за виконаний етап робіт.

Не приймаються колегією суддів до уваги також і безпідставні твердження заявника апеляційної скарги про те, що строк виконання зобов’язань по сплаті вартості виконаних робіт позивачем визначений спірним Договором і пов’язаний з виділенням бюджетних коштів на поточний рік на ці роботи (пункт 23) та наданням позивачем повного комплекту документів (пункт 25). При цьому, відповідач вказує, що при отриманні таких бюджетних коштів від КП ХКБМ по договору №100/253с-КП ХКБМ від 01.04.1999р. ним негайно, без затримки, будуть перераховані кошти відповідачеві згідно умов спірного Договору.

Колегія суддів вважає, що дійсно, пунктом 23 спірного Договору сторонами врегульований порядок розрахунків за роботу, яка виконується за цим Договором, що полягає в їх проведенні між Замовником та Виконавцем за етапи, котрі закінчені і здані, в розмірі їх ціни у встановленому порядку згідно "Тимчасовим положенням про порядок висновки договорів та виконання НДКР в інтересах Міністерства оборони України, спрямованих на створення НТП спеціального призначення".

Проте, вищезазначеними умовами спірного Договору передбачено лише джерело фінансування відповідача, яке в даному випадку не стосується його обов’язку сплатити позивачеві вартість виконаних ним робіт.

При цьому, взаємозв’язку між неотриманням відповідачем грошових коштів від основного джерела фінансування через КП ХКБМ і його відмовою від сплати вартості виконаних позивачем робіт колегія суддів не вбачає.

Згідно з ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а в силу положень ст. 629 цього ж Кодексу договір є обов'язковим для виконання сторонами.

На підставі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідач не звільнений від обов’язку сплатити позивачеві вартість виконаних робіт в сумі 8830,00 грн., а також 1036,07 грн. інфляційних нарахувань та 3% річних в сумі 214,68 грн. за прострочку виконання зобов'язання з оплати виконаних позивачем робіт за Договором № 197 А від 23.06.2000 р.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування відповідно до приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Разом з цим, згідно зі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищезазначені вимоги чинного законодавства, колегія суддів вважає, що господарський суд у своєму рішенні дійшов вірного висновку про правомірність вимог позивача, оскільки факт порушення відповідачем умов спірного Договору та вимог чинного законодавства доведений позивачем належним чином та у повному обсязі.

Таким чином, факти, викладені в апеляційній скарзі відповідачем і його посилання на неправильне застосування та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при розгляді справи, не знайшли свого підтвердження.

Приймаючи до уваги вищезазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що обставини справи були всебічно і повно досліджені господарським судом, а тому рішення господарського суду Харківської області від 11.03.2008 року по справі № 07/44-08 відповідає чинному законодавству та фактичним обставинам справи, а доводи відповідача, з яких подана апеляційна скарга про скасування рішення, не можуть бути підставою для його зміни чи скасування.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 43, 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

постановила:

Апеляційну скаргу Казенного підприємства "Харківське конструкторське бюро з двигунобудування", м. Харків залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 11.03.2008 року по справі № 07/44-08 залишити без змін.

Головуючий суддя Такмаков Ю.В.

Судді Барбашова С.В.

Плужник О.В.