ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.08                                                                                           Справа№ 5/108А

за позовом: ВАТ „Укртелеком” в особі центру електрозв”язку № 4 м.Червоноград Львівської філії ВАТ „Укртелеком”, м.Червоноград

до відповідача: Державної інспекції з контролю за цінами у Львівській області, м.Львів

третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: ТзОВ „ЮЕКС”, м.Червоноград

про визнання нечинним рішення про застосування економічних санкцій за порушення державної дисципліни цін та Припису про усунення порушення державної дисципліни цін Державної інспекції з контролю за цінами у Львівській області

Суддя І.Петрик

При секретарі С.Печений

Представники:

від позивача: В.Грушецька –представник (довіреність від 28.07.05р.)

від відповідача: О.Рущак –представник (довіреність № 04-268 від 29.01.08р.)

третя особа: Н.Мельник –керівник (посв. Від 01.01.08р.)

Суть спору: розглядається справа за позовом ВАТ „Укртелеком” в особі центру електрозв”язку № 4 м.Червоноград Львівської філії ВАТ „Укртелеком” до Державної інспекції з контролю за цінами у Львівській області за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача: ТзОВ „ЮЕКС”, про визнання нечиним рішення про застосування економічних санкцій за порушення державної дисципліни цін та Припису про усунення порушення державної дисципліни цін Державної інспекції з контролю за цінами у Львівській області.

Представник позивача в судове засідання з’явився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, а також, ствердив, що Рішення Державної інспекції з контролю за цінами у Львівській області № 95 від 07.03.2008р про застосування економічних санкцій за порушення державної дисципліни цін до ВАТ «Укртелеком»в сумі 1126.08 грн. та Припису про усунення порушення державної дисципліни цін № 71 від 03.03.2008р., яким вимагається здійснити перерахунок плати споживачам за загальнодоступні телекомунікаційні послуги на суму 437,92 грн. слід скасувати та визнати нечинними, Позивачем викладено у позовній заяві за № 497 від 01.04.2008р. зокрема, що:

- висновок Державної інспекції з контролю за цінами у Львівській області щодо неправильного застосування при розрахунках з споживачем-видавцем ТзОВ «ЮЕКС» тарифів за користування телефонами, а саме застосування тарифів, встановлених «як для інших підприємств, установ»є необгрунтованим, оскільки зазначеним споживачем при укладенні договору на надання телекомунікаційних послуг в 2002р. та при подальшому користуванні цими послугами не надано документа, який підтверджує його право на застосування до нього тарифів, передбачених для бюджетних організацій і установ. Таким документом є Свідоцтво про внесення суб`єкта видавничої справи до Державного реєстру України видавців, виготівників і розповсюджувачів видавничої продукції, зразок якого встановлено Положенням «Про Державний реєстр видавців, виготівників і розповсюджувачів видавничої продукції», затвердженим Постановою КМУ від 28.09.1998 № 1540., тому відсутні правові підстави застосування до нього бюджетних тарифів.

Відповідач проти позову заперечує з підстав, викладених у своєму запереченні на позовну заяву від 21.04. 2008р. № 20/1-2/1674, посилаючись на те, що відповідно до ст. 6 Закону України«Про видавничу справу» від 05.06.1997 року № 318/97-ВР видавництва користуються послугами організацій поштового, телеграфного і телефонного зв`язку за тарифами, передбаченими для бюджетних організацій і установ; що дані тарифи застосовуються для видавництв без обмежень щодо включення чи не включення даних видавництв до Державного реєстру України видавців, виготівників і розповсюджувачів видавничої продукції; що згідно ст.12 цього Закону реєстр ведеться лише з метою обліку суб’єктів видавничої справи; що Закон України «Про видавничу справу»не ставить в залежність визначення поняття видавництва та здійснення видавничої діяльності від включення до реєстру; що до обов`язків оператора віднесено забезпечення правильності застосування тарифів. Крім того, стверджує, що даний споживач внесений до Державного реєстру України видавців, виготівників і розповсюджувачів видавничої продукції, про що свідчать відповідне Cвідоцтво.

Представник третьої особи в судовому засіданні проти позову заперечив.

Розглянувши зібрані по справі матеріали в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні та з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено:

За результатами проведення планової перевірки щодо дотримання позивачем встановленого порядку застосування Граничних тарифів на загальнодоступні (універсальні) телекомунікаційні послуги Державною інспекцією з контролю за цінами у Львівській області було складено Акт № 000124 від 29.02.2008 року, яким встановлено, що в період січень 2007р. по лютий 2008 року позивачем до ТзОВ «ЮЕКС»застосовувались тарифи на телекомунікаційні послуги «як для інших підприємств, установ»в той час, як мали застосовуватись тарифи, передбачені для бюджетних організацій і установ; що в свою чергу призвело до необгрунтованого отримання позивачем виручки в сумі 437,92грн. На підставі висновків вищезазначеного Акта Державною інспекцією з контролю за цінами у Львівській області прийнято Рішення про застосування економічних санкцій за порушення державної дисциліни цін № 95 від 07.03.2008р. до ВАТ «Укртелеком»в сумі 1126,08 грн. та видано Припис про усунення порушення державної дисципліни цін № 71 від 03.03.2008р., яким вимагається здійснити перерахунок плати споживачам за загальнодоступні телекомунікаційні послуги на суму 437,92 грн.

Взаємовідносини між позивачем та споживачами його послуг регулюються ЗУ «Про телекомунікації», Правилами надання та отримання телекомунікаційних послуг, затвердженими Постановою КМУ від 09.08.2005р. № 720, та Типовим договором про надання послуг електрозв`язку, форму якого затверджено Наказом Державного комітету зв`язку та інформатизації України від 13.07.1999р. № 10. «Про видавничу справу».

П. 3.2.9 Типового договору про надання послуг електрозв`язку на споживача покладено обов`язок «повідомляти до Підприємства зв`язку дані, які необхідні для розрахункових документів», а п.3.2.19 –«повідомляти Підприємство зв`язку про зміну поштових або платіжних реквізитів, зміну назви, форму власності тощо.

В абз.5 п.11 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг зазначено, що «установлені законом пільги з оплати телекомунікаційних послуг надаються споживачам відповідно до законодавства».

Ст. 6 Закону України «Про видавничу справу»передбачено, що видавництва користуються послугами організацій поштового, телеграфного і телефонного зв`язку за тарифами, передбаченими для бюджетних організацій і установ. Згідно ч. 2 ст.12 цього Закону суб`єкти видавничої справи підлягають внесенню до Державного реєстру України видавців, виготівників і розповсюджувачів видавничої продукції в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 7 ст.21 цього Закону передбачено, що виготівник має право на видавничу діяльність після внесення його до Державного реєстру з усіма правами та обов`язками, передбаченими цим Законом для видавця, а ч. 1 ст. 25 передбачено, що розповсюдження видавничої продукції здійснюється після внесення розповсюджувача до Державного реєстру.

Доказом про включення споживача до цього реєстру є Свідоцтво про внесення суб`єкта видавничої справи до Державного реєстру України видавців, виготівників і розповсюджувачів видавничої продукції, зразок якого встановлено Положенням «Про Державний реєстр видавців, виготівників і розповсюджувачів видавничої продукції», затвердженого Постановою КМУ від 28.09.1998 № 1540.

У відповідності до ст.1 Закону України “Про телекомунікації”, пп.1 п.10 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг послуги споживачу ТзОВ „ЮЕКС”, надавались ЦЕЗом №4 м.Червоноград на підставі договору. Згідно абз.6 п. 32 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, споживач зобов'язаний укласти договір та виконувати його умови. Як при укладенні договору № 104 від 29.05.02р., так і при переукладенні договору № 104 від 01.11.07р., споживачами не було надано документального підтвердження того, що до нього мають застосовуватися тарифи “як для бюджетних організацій” і на момент перевірки такі документи були відсутні, не зважаючи на те, що пунктом 3.2.9. договору передбачено, що споживач зобов'язаний надавати до підприємства зв'язку дані, які необхідні для розрахункових документів, пунктом 3.2.19 договору споживача зобов'язано повідомляти підприємство зв'язку про зміни поштових або платіжних реквізитів, зміни назви, форми власності, тощо.

В абз. 5 п.11 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг зазначено, що “установлені законами пільги з оплати телекомунікаційних послуг надаються споживачам відповідно до законодавства”. Статтею 6 Закону України “Про видавничу справу” передбачено, що видавництва користуються послугами організацій поштового, телеграфного і телефонного зв'язку за тарифами, передбаченими для бюджетних організацій та установ. Це право надається згідно з цим Законом за умови внесення суб'єкта видавничої справи до Державного реєстру України видавців, виготовників і розповсюджувачів видавничої продукції. Доказом про включення споживача до цього реєстру є Свідоцтво про внесення суб'єкта видавничої справи до Державного реєстру України видавців, виготовників і розповсюджувачів видавничої продукції, зразок якого встановлений Положенням “Про державний реєстр видавців, виготовників і розповсюджувачів видавничої продукції, яке затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 28.09.1998р. №1540. Такого свідоцтва зазначені в акті споживачі не надавали.

При винесенні рішення у даній справі, суд виходив з наступного:

відповідно до абз. 5 ст. 6 Закону України від 23.09.1997 року № 540/97-ВР „Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", державні та комунальні телерадіоорганізації, редакції державних і комунальних періодичних видань користуються послугами поштового, телеграфного і телефонного зв'язку в порядку та за тарифами, встановленими для бюджетних організацій.

Граничними тарифами на загальнодоступні телекомунікаційні послуги на період з 01.11.2006 року, затвердженими Рішенням Національної комісії з питань регулювання зв'язку України від 05.05.2006 року № 258, встановлено плату за користування телефонним апаратом для бюджетних організацій у розмірі 16,32 грн., абонентську плату за користування радіоточкою - у розмірі 1,50 грн.

Твердження позивача про те, що тарифи в розмірі, передбаченому для бюджетних організацій в даному випадку не застосовуються, оскільки зазначеними вище споживачами не було надано ЦЕЗ №4 документального підтвердження того, що до них мають застосовуватись тарифи „як для бюджетних організацій", а саме Свідоцтва про внесення суб'єкта видавничої справи до Державного реєстру України видавців, виготовників і розповсюджувачів видавничої продукції, з наступним висновком про те, що це є свідченням відмови споживачів від свого права на отримання телекомунікаційних послуг за пільговими тарифами є таким, що не відповідає дійсності та не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Підстави для застосування тарифів як для бюджетних організацій цим споживачам нормативно врегульовані ст. 6 Закону України від 23.09.1997 року № 540/97-ВР „Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", а не Законом України „Про видавничу справу". Відтак, стверджувати, що ненадання на час укладення договорів Свідоцтва про внесення суб'єкта видавничої справи до Державного реєстру України видавців, виготовників і розповсюджувачів видавничої продукції немає юридичних підстав.

Зазначеним вище Законом, зокрема, статтею 6, не встановлено обмежень та не визначено умов, за умови дотримання яких оператори телекомунікацій мають право надавати послуги за іншими тарифами. Дана норма Закону кореспондується з Правилами надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 09.08.2005 року № 720 (надалі - Правила), відповідно до п.28 яких до обов'язків, власне, операторів віднесено забезпечення правильності застосування тарифів, а також в доступній формі доводити до відома споживачів до укладення договорів тарифи на телекомунікаційні послуги і пільги з їх надання та оплати, що не було зроблено позивачем.

Під час укладення договору про надання послуг електрозв'язку № 104 від 29.05.02 року, та їх переукладенні споживачами, відповідно до вимог пунктів 59-61 Правил, надавалась низка документів, наявність яких є обов'язкова для укладення договору, та які слугують документальним підтвердженням того, що до зазначених вище споживачів повинні застосовуватись тарифи „як для бюджетних організацій", а саме: копії свідоцтва про державну реєстрацію, тощо.

Порушення державної дисципліни цін, а саме застосування тарифів в завищеному розмірі по даних споживачах призвело до отримання позивачем необгрунтованої виручки в розмірі 375,36 грн.. Відповідно до ст. 14 Закону України „Про ціни і ціноутворення", розмір економічних санкцій становить 375,36+(375,36*2)=1126,08 грн.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.122-124,127,130,135,143,151-154,160,161,163,167 КАС України, суд, -

постановив:

1. В адміністративному позові відмовити повністю.

2. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

3. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                                     Петрик І.Й.