СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Ухвала

Іменем України

09 квітня 2008 року

Справа № 2-7/3684.1-2005

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Плута В.М.,

суддів                                                                      Горошко Н.П.,

Борисової Ю.В.,

секретар судового засідання                                        Наконечний О.В.

за участю представників сторін:

позивача: Вдовіна Максіма Володимировича, довіреність № 07/043 від 07.04.08;

відповідача: Ферт Юлії Фрацівни, довіреність № 6009/10/10-0 від 11.03.08, Євпаторійська об'єднана державна податкова інспекція в Автономній Республіці Крим;

відповідача: Карпової Олени Миколаївни, довіреність № 1395/02-29 від 26.12.07, Євпаторійська міська рада;

відповідача: не з'явився, Фінансове управління Євпаторійської міської Ради;

відповідача: Капран Магдаліни Вікторівни, довіреність № 23-11.0/06-25 від 04.01.08, Відділення Державного казначейства України в місті Євпаторія;

розглянувши апеляційну скаргу Євпаторійської об'єднаної державної податкової інспекції в Автономній Республіці Крим на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Дугаренко О.В.) від 05-18.07.2005 у справі № 2-7/3684.1-2005

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Хімтек" (вул. Промислова, 25,Вільногірськ, Дніпропетровська обл.,51700)

до Євпаторійської об'єднаної державної податкової інспекції в Автономній Республіці Крим (вул. Дм.Ульянова, 2/40,Євпаторія,97416)

Євпаторійської міської ради (вул. Леніна, 2,Євпаторія,97400)

Фінансового управління Євпаторійської міської Ради (пр. Леніна, 2,Євпаторія,Автономна Республіка Крим,97416)

Відділення Державного казначейства України в місті Євпаторія (пр. Перемоги, 36,Євпаторія,97400)

за участю: прокурора міста Севастополя (вул. Павліченко, 1,Севастополь,99011)

про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Рішенням місцевого господарського суду, до якого ухвалою були внесені зміни, позовні вимоги задоволені частково. Визнані недійсними податкові повідомлення-рішення про застосування штрафів за затримку сплати узгодженої суми податкового зобов’язання (земельного податку), з міського бюджету міста Євпаторія повернуто на користь позивача надмірно сплачений земельний податок у сумі 100365,88грн. В решті частини позову провадження по справі припинено. З відповідача на користь позивача стягнути судові витрати: державне мито –85грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу –118грн.

Рішення суду мотивовано тим, що комунальне підприємство „Санаторій імені Рози Люксембург для батьків з дітьми” (правонаступником якого є позивач), як вітчизняний заклад охорони здоров’я, мав пільгу по сплаті земельного податку, а тому позивач має право на повернення з місцевого бюджету надмірно сплаченого земельного податку; прийняте податковим органом рішення про застосування штрафу за затримку сплати земельного податку є недійсним тому, що позивач відкликав свої податкові декларації та подав звіти про пільгу по земельному податку.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач Євпаторійська об’єднана державна податкова інспекція в Автономній Республіці Крим подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, у позові відмовити. Підставами для скасування судового рішення відповідач вважає прийняття рішення з порушенням норм матеріального права, при неповному з’ясуванні обставин, що мають значення для справі.

З відзиву позивача на апеляційну скаргу слідує, що санаторій (правонаступником якого є позивач) був закладом охорони здоров’я, а тому мав пільгу по земельному податку, однак не застосував цю пільгу при визначенні податкових зобов’язань, а тому надмірно сплатив земельний податок (а.с.1-4 т.3).

Відділення державного казначейства в місті Євпаторії у відзиві на позов зазначає, що вона є неналежним відповідачем (а. с. 37 т.3).

Розпорядженням заступника голови Севастопольського апеляційного господарського суду від 09.04.2008 суддю Заплава Л.М. замінено на суддю Борисову Ю.В.

Фінансове управління Євпаторійської міської Ради у судове засідання не з'явилось, однак, до початку судового засідання надіслало на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутність.

Повторно розглянувши справу у порядку статей 185, 195, 196 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши матеріали справи на предмет правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Євпаторійської об'єднаної державної податкової інспекції в Автономній Республіці Крим не підлягає задоволенню з наступних підстав.

14 серпня 2003 року керівником (заступником) Євпаторійської об’єднаної державної податкової інспекції в Автономній Республіці Крим прийняти податкові повідомлення-рішення про визначення комунальному підприємству „Санаторій імені Рози Люксембург для батьків з дітьми” (ідентифікаційний код 30762268) податкових зобов'язань - штрафів за несвоєчасну сплату узгоджених сум податкових зобов'язань:

1) №/0 за затримку на 522 календарних дня сплати узгодженої суми податкового зобов'язання 63935,26 грн. –штраф 50 % чи 31967,63грн. (а.с. 25 т.1);

2) №/0 за затримку на 36 календарних днів сплати узгодженої суми податкового зобов'язання 8487,50 грн. –штраф 20 % чи 1697,50грн. (а.с. 26 т.1);

3) №/0 за затримку на 9 календарних днів сплати узгодженої суми податкового зобов'язання 8487,50 грн. –штраф 10 % чи 848,75грн. (а.с. 27 т.1).

Однак рішенням №24-5/12 від 4 жовтня 2002 року власника - Євпаторійської міської ради (а.с. 120 т.2), комунальне підприємство „Санаторій імені Рози Люксембург для батьків з дітьми” реорганізовано шляхом приєднання до товариства з обмеженою відповідальністю „Хімтек”, що слідує з названого рішення та листа Головного управління статистики в Автономній Республіці Крим про виключення 6 жовтня 2003 року санаторію з Єдиного державного реєстру організацій і підприємств України (а.с. 31 т.1), повідомлення про скасування державної реєстрації (а.с. 123 т.2). Тобто позивач є правонаступником вказаного комунального підприємства. Така позиція підтримана касаційною інстанцією (а.с. 160 т.2).

Комунальне підприємство „Санаторій імені Рози Люксембург для батьків з дітьми” було землекористувачем та платником земельного податку, тому що мало в користуванні 4,775,14га земельної ділянки для обслуговування зданій і споруд санаторію, що підтверджує Державний акт на право постійного користування (а.с. 47-48 т.1).

Але це підприємство мало статус вітчизняного закладу охороні здоров'я, а тому відповідно до пункту 4 статті 12 Закону України "Про плату за землю" було звільнено від плати за землю з земельної ділянки, яка використовувалась за цільовим призначенням.

Факт отримання комунальним підприємством „Санаторій імені Рози Люксембург для батьків з дітьми” статусу вітчизняного закладу охорони здоров'я підтверджується акредітаційним сертифікатом, яким цьому комунальному підприємству, як закладу охорони здоров'я, надана друга категорія акредитації (а.с. 12 т.1). А також підтверджується Статутом цього підприємства (а.с. 63-67 т.1) та довідкою про включення до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (а.с.61 т.1), які свідчать про основні напрямки та мету діяльності підприємства - організація на основі професійної діяльності санаторно-курортного лікування, на що підприємство отримало ліцензію на медичну практику (а.с. 62 т.1).

Спеціальним законом - статтею 3 Основ законодавства України про охорону здоров'я (Закон України №2801-ХП від 19 листопаду 1992 року (зі змінами і доповненнями), надано поняття заклади охорони здоров'я, якими є підприємства, установи і організації, завданням яких є забезпечення різноманітних потреб населення в галузі охорони здоров'я шляхом подання медико-санітарної допомоги, включаючи широкий спектр профілактичних і лікувальних заходів або послуг медичного характеру, а також виконання інших функцій на основі професійної діяльності працівників. Безпосередньо охорону здоров'я, згідно статті 16 вказаного Закону, забезпечують санаторно-курортні та інші установи охорони здоров'я, створені підприємствами, установами і організаціями з різними формами власності або приватні особи при наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців.

Також згідно статті 16, 22 Закону України "Про курорти", санаторно-курортними установами є установи охорони здоров'я, які розташовані на території курортів і забезпечують надання громадянам послуг лікувального, профілактичного і реабілітаційного характеру з використанням природних лікувальних ресурсів.

Судова колегія вважає помилковими думки відповідачів про те, що це підприємство за організаційно-правовою формою не було установою, тобто не було установою охорони здоров'я.

Як вказано вище поняття установи охорони здоров'я дано в спеціальній нормі закону, такою установою може бути санаторно-курортна установа, створена підприємством з будь-якою формою власності.

Посилання відповідача на поняття установи, дане в Класифікаторі організаційно-правових форм господарювання, затвердженого наказом Держкомстандарту України № 288 від 22 листопаду 1994 року, апеляційним судом не беруться до уваги, оскільки цим актом законодавства надані загальні поняття установ, а пункт 4 статті 12 Закону України "Про плату за землю", передбачає не установу в загалі, а установу охорони здоров'я, спеціальне поняття якої дано в статті 3 Основ законодавства України про охорону здоров'я.

З позицією про право комунального підприємства „Санаторій імені Рози Люксембург для батьків з дітьми” на пільгу по земельному податку також погодилась касаційна інстанція (а.с.160 т.1).

Апеляційний господарський згоден з доводами апеляційної скарги про те, що комунальне підприємство „Санаторій імені Рози Люксембург для батьків з дітьми” не мало право на пільгу, передбачену пунктом 3 частини 1 статті 12 Закону України "Про плату за землю", тому що не було спеціалізованим санаторієм України для реабілітації хворих згідно зі списком, затвердженим Міністерством охорони здоров'я України, чи дитячім санаторно-курортним та оздоровчім закладом України. Але це підприємство мало пільгу на підставі пункту 4 статті 12 того ж Закону, а тому не було зобов’язано сплачувати цей податок.

Перевіривши справу у частині застосування штрафу за затримку сплати податків, колегія суддів встановила наступне.

Як слідує з акту перевірки №71/15-3 від 15 серпня 2003 року (а. с. 28-30 т.1), податковим органом був засвідчений факт несвоєчасної сплати, як земельного податку, так і інших податків (обов'язкових платежів).

Однак податковими повідомленнями-рішеннями (що є предметом спору) контролюючим органом були застосовані штрафні санкції лише за несвоєчасну сплату земельного податку по строку платежу з 2 січня 2002 року до 30 липня 2003 року, що слідує зі службової записки посадовця податкового органу (а.с. 60-61 т.2), сум штрафів у податкових повідомленнях-рішеннях (а.с. 25-27 т.1) та сум несвоєчасно сплаченого земельного податку по акту перевірці.

Позивач не оспорює вказаних в акті перевірці сум та строків сплати земельного податку. Таки обставини (сплата земельного податку комунальним підприємством „Санаторій імені рози Люксембург для батьків з дітьми” та товариством з обмеженою відповідальністю „Хімтек”) також підтверджується письмовими документами: платіжними дорученнями (87-104 т.1, 17 т.2, 13-31 т.3), листами Відділення державного казначейства (а.с. 56, 140-151 т.2).

З розрахунків земельного податку (податкових декларацій) по земельному податку комунального підприємства „Санаторій імені Рози Люксембург для батьків з дітьми” слідує, що спочатку цей платник самостійно узгодив свої податкові зобов’язання з об'єкта –47.775га земельної ділянки, шляхом подачі до контролюючого органу податкових декларацій (у тому числі уточнюючих) за 2001 рік - 50377,71 грн. (а.с. 86-90 т.2), за 2002 рік –50935,00 грн. (а.с. 78-84 т.2), за 2003 рік –50925,00 грн. (а.с. 75-77 т.2).

Однак 16 липня 2004 року товариство з обмеженою відповідальністю „Хімтек” змінило вказані вище податкові зобов’язання шляхом надання до податкового органу нових розрахунків земельного податку за 2001-2003 рік, згідно яким позивач застосував пільгу по сплаті податку: за 2001 рік на 49832,87 грн., за 2002 рік на 50523,46 грн., за 2003 рік –на 8487,68 грн. (а.с. 62- т.2).

Після зміни позивачем податкових зобов’язань податковим органом платнику податків не донараховувався земельний податок за вказані податкові періоди.

Таким чином, на час прийняття судового рішення у позивача не було узгоджених сум податкових зобов’язань по земельному податку за 2001-2003 рік, а сплачений за ці періоди земельний податок є надмірно сплаченим. А тому позивач, з урахуванням строку давності (два році) повернення земельного податку, має право на повернення з місцевого бюджету земельного податку у загальній сумі 100365,88 грн.

Проведення Фінансовим управленням Євпаторійської міської Ради погашення боргу з орендної плати за майно за рахунок надмірно сплаченого земельного податку на підставі висновку податкового органу від 2 серпня 2004 року (а.с. 95, 96, 112, 113 т.2) не є поверненням надмірно сплаченого податку чи зарахуванням суми надмірно сплаченого податку. Тому що, у позивача по договору з Управлінням економіки Євпаторійської міської Ради виникли цивільно-правові (договірні) зобов’язання по сплаті за оренду цілісного майнового комплексу комунального підприємства „Санаторій імені Рози Люксембург для батьків з дітьми” 18.000грн. у місяць (а. с. 13, 22-24 т.1, 112, 115, 121, 124-128, 116-119 т.2), однак такі зобов’язання не є податковими, тому що не відповідають поняттю, наданому у пункті 1.2 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

Таким чином, позивачу не повернуто надмірно сплачений земельний податок, хоті відповідно до статей 17, 18 Закону України „Про плату за землю”, частини 2 статті 50 Бюджетного кодексу України платники земельного податку мають право на повернення надмірно сплаченого податку не більш як за два попередніх році або за бажанням платника надмірно сплачений податок може бути зарахований до сплати податку за наступний рік.

А тому судом першої інстанції правильно (без порушень норм матеріального права і при повно встановлених обставинах справи) прийнято рішення про повернення з місцевого бюджету надмірно сплаченого земельного податку з урахуванням строку давності.

Також місцевим господарським судом правильно визнані недійсними податкові повідомлення-рішення про застосування штрафів за затримку сплати земельного податку. Тому що, підпунктом 17.1.7 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” передбачена сплата штрафу за затримку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання. А згідно пункту 1.2 того ж Закону податковим зобов'язанням є зобов'язання платника податків сплатити до бюджетів відповідну суму коштів у порядку та строки, визначені цим Законом або іншими законами України. Однак, як вказано вище, платник податків за Законом України „Про плату за землю” не був зобов’язаний сплачувати земельний податок, а тому не можливо застосовувати штраф за несвоєчасну сплату податку.

Доводи податкового органа про те, що згідно податковим роз’ясненням при самостійному зменшенні податку платник податку зобов'язаний сплатити штраф за несвоєчасну сплату цього податку не відповідають дійсності, тому що в Узагальнюючому податковому роз'ясненні положень Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" в частині визначення терміну "погашення податкового боргу", затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України № 354 від 16 липня 2003 року, і податковому роз'ясненні щодо граничних строків сплати податкового зобов'язання, визначеного платником у новій (уточненій) податковій декларації, що містить виправлені показники, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України № 503 від 22 жовтня 2002 року, таких вказівок не має.

Також необґрунтовано посилання податкового органу на те, що судом першої інстанції розглянути податкові повідомлення-рішення, які не були предметом спору. Як слідує зі судового рішення та ухвали, при прийняти рішення була допущена описка при вказівки у резолютивній частині рішення номера та дати податкових повідомлень-рішень, яка виправлена у встановленому процесуальним законом порядку.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади повинні діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, які передбачені Конституцією і законами України.

Відповідачем (органом державної влади) акти ненормативного характеру (податкові повідомлення-рішення) прийняти з порушенням вказаних вище законів України, що привело до порушення прав і законних інтересів позивача, а тому судом першої інстанції правильно, без порушень норм матеріального права та при повному з’ясуванні обставин справи, визнані недійсними ці податкові повідомлення-рішення та повернута з бюджету сума надмірно сплаченого податку.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що рішення господарського суду Автономної Республіки Крим є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 195, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1. ст. 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Євпаторійської об'єднаної державної податкової інспекції в Автономній Республіці Крим залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 05-18.07.2005 у справі № 2-7/3684.1-2005 залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює сторонам у справі, що відповідно до пункту 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення.

Ухвалу суду апеляційної інстанції може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені статтями 211, 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                        В.М. Плут

Судді                                                                      Н.П. Горошко

Ю.В. Борисова