ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2008 р.

№ 2/264

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Панової І.Ю.,

суддів

Заріцької А.О. (доповідач у справі),

Продаєвич Л.В.

розглянувши касаційну скаргу

ліквідатора відкритого акціонерного товариства "Кінескоп"

на ухвалу

та постанову

господарського суду Львівської області від 27 листопада 2007 року

Львівського апеляційного господарського суду від 28 січня 2008 року

у справі

господарського суду

№ 2/264

Львівської області

за заявою

Державної податкової інспекції у м. Львові

до

про

відкритого акціонерного товариства "Кінескоп"

визнання банкрутом

за участю представників сторін:

ДПІ у м. Львові Мазана О.І.,

ВСТАНОВИВ:

Постановою арбітражного суду Львівської області від 10 листопада 1999 року відкрите акціонерне товариство "Кінескоп" (далі –ВАТ "Кінескоп") визнано банкрутом.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 27 листопада 2007 року (суддя Білоус Б.О.) Державну податкову інспекцію у м. Львові (далі –ДПІ у м. Львові) визнано поточним кредитором ВАТ "Кінескоп" з грошовими вимогами у розмірі 479 020, 11 грн., зобов'язано ліквідатора включити вимоги ДПІ у м. Львові до реєстру вимог кредиторів.

Ухвала мотивована тим, що ліквідатор не заперечив про визнання ДПІ у м. Львові кредитором боржника.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою ліквідатор ВАТ "Кінескоп" подав до Львівського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу, а в задоволенні заяви ДПІ у м. Львові відмовити.

Львівський апеляційний господарський суд, переглянувши в апеляційному порядку ухвалу господарського суду Львівської області від 27 листопада 2007 року, постановою від 28 січня 2008 року (судді Мирутенко О.Л. –головуючий, Гнатюк Г.М., Кравчук Н.М.) скасував її в частині внесення поточних вимог ДПІ у м. Львові до реєстру вимог кредиторів, а стосовно визнання ДПІ у м. Львові кредитором боржника залишив без змін.

Не погоджуючись з прийнятими у справі судовими рішеннями, ліквідатор боржника подав до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати, а ДПІ у м. Львові в задоволенні заяви відмовити.

В обґрунтування касаційної скарги ліквідатор вказує на те, що ухвала та за результатами її перегляду –постанова, прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями, постановою господарського суду Львівської області від 10 листопада 1999 року у справі № 2/264 ВАТ "Кінескоп" було визнано банкрутом та відносно нього відкрито ліквідаційну процедуру.

11 квітня 2007 року ДПІ у м. Львові на підставі декларацій з податку на додану вартість звернулась до господарського суду першої інстанції про визнання її кредитором боржника на суму 479 020, 11 грн., що підтверджується заявою про уточнення вимог (а.с. 59).

Кредитор, зокрема, вважає, що з моменту державної реєстрації на платника податку покладено обов’язок сплачувати податки і збори, у тому числі податок на додану вартість, відповідно до ст. 9 Закону України “Про податок на додану вартість”, до його ліквідації та виключення з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Згідно зі ст. 23 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” від 4 травня 1992 року N 2343-XII (далі –Закон N 2343-XII) з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури: строк виконання всіх грошових зобов'язань банкрута та зобов'язання щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав, а вимоги за зобов'язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури.

В обґрунтування кредиторських вимог ДПІ у м. Львові вказувала, що її вимоги підтверджуються податковими деклараціями за 2006-2007 роки, в яких боржник самостійно задекларував податкові зобов'язання, і відтак відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" від 21 грудня 2000 року N 2181-III (далі –Закон N 2181-III) податкове зобов'язання, самостійно визначене платником податків у податковій декларації, вважається узгодженим з дня подання такої податкової декларації, з чим погодився суд апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає, що дані висновки судів попередніх інстанцій є необґрунтованими та такими, що не відповідають чинному законодавству з таких підстав.

Відповідно до п.п. 7.2.4 п. 7.2 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість” право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому ст. 9 цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи банкрут є платником податку на додану вартість.

Відповідно до преамбули Закону № 2181-III цей Закон не регулює питання погашення податкових зобов'язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом N 2343-XII. Положеннями п. 7.8 ст. 7 Закону № 2181-III встановлено, що з моменту прийняття ухвали господарським судом про порушення провадження у справі про банкрутство платника податків порядок сплати податкового зобов’язання або погашення податкового боргу такого платника податків, зазначених у заяві, яка подається до господарського суду, визначається згідно з нормами Закону N 2343-XII, без застосування норм Закону № 2181-III.

Таким чином, діючим законодавством встановлено, що норми Закону № 2181-III не застосовуються до осіб, на яких поширюється судові процедури визначені Законом N 2343-XII.

Отже, у зв’язку з визнанням боржника банкрутом у такої особи виникає особливий правовий статус, який є значно відмінний від статусу боржника.

Так, згідно положень ст. 23 Закону N 2343-XII у банкрута припиняється підприємницька діяльність та припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, а також повноваження власника (власників) майна банкрута.

Відповідно до ст. 25 Закону N 2343-XII ліквідатор з дня свого призначення здійснює повноваження визначені у ч. 1 вказаної статті, а також здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. Отже, правосуб’єктність ліквідатора визначена в Законі та він позбавлений права здійснювати повноваження, які не передбачені положеннями Закону та виходять за межі його компетенції.

Таким чином, виходячи з аналізу положень Закону N 2343-XII, в ліквідаційній процедурі нові зобов’язання у банкрута в особі його органу управління – ліквідатора (ліквідаційної комісії) можуть виникати виключно у випадках прямо передбачених у цьому Законі і порядок їх виконання визначений нормами Закону N 2343-XII.

Такими випадками є зобов’язання з оплати поточних комунальних і експлуатаційних витрат та інших витрат, пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури (ч. 9 ст. 30 Закону N 2343-XII). Тому, висновки суду першої та апеляційної інстанцій про обґрунтованість кредиторських вимог ДПІ у м. Львові є помилковими.

Вказане також підтверджується тим, що законодавцем чітко визначено призначення коштів єдиного рахунку боржника в ліквідаційній процедурі, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 7 ст. 30 Закону N 2343-XII ліквідатор зобов'язаний використовувати при проведенні ліквідаційної процедури тільки один рахунок боржника в банківській установі –основний рахунок. Отже, згідно з приписами Закону кошти, які надходять при проведенні ліквідаційної процедури, зараховуються на даний основний рахунок боржника. З цього основного рахунку здійснюються виплати кредиторам у порядку, передбаченому ст. 31 цього Закону (ч. 8 ст. 30 Закону N 2343-XII), та проводяться такі виплати: поточні комунальні і експлуатаційні платежі та інші витрати, пов'язані із здійсненням ліквідаційної процедури (ч. 9 ст. 30 Закону N 2343-XII).

З аналізу ст.ст. 23, 25 вказаного Закону випливає, що з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури його господарська діяльність завершується і Закон не передбачає виникнення нових зобов'язань зі сплати податків у підприємства-боржника саме за час проведення процедури його ліквідації.

В ліквідаційній процедурі у боржника-банкрута не з’являється жодних додаткових податкових зобов’язань, крім тих, котрі у вигляді конкурсних вимог були включені до реєстру вимог кредиторів відповідно до ст.ст. 14, 23 Закону N 2343-XII, тобто в ліквідаційній процедурі не виникає зобов’язань зі сплати податку на додану вартість.

Беручи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції від 27 листопада 2007 року та постанова Львівського апеляційного господарського суду від 28 січня 2008 року у даній справі прийняті з порушенням норм матеріального права, без належного дослідження всіх обставин по справі та перевірки доказів у підтвердження вимог кредитора, у зв'язку з чим підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду слід врахувати наведені вище вимоги Закону, належним чином дослідити усі наявні у справі докази в підтвердження кредиторських вимог та прийняти законне і обгрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11113 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ліквідатора відкритого акціонерного товариства "Кінескоп" задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 28 січня 2008 року та ухвалу господарського суду Львівської області від 27 листопада 2007 року у справі № 2/264 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

Головуючий            І.Ю. Панова

Судді                                                                                   А.О. Заріцька

Л.В. Продаєвич