ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
=======================================================================
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2008 р.

10:00

Справа № 4/50/08

Позивач : приватне підприємство “Айлама”

вул. Фалеєвська, 25, м. Миколаїв, 54017

Відповідач: Управління Пенсійного Фонду України в Центральному районі

вул. Артилерійська, 19, м. Миколаїв, 54030

Про: скасування вимоги ПФ України в Центральному районі м. Миколаєва № 136/7 від 05.10.2007р. про сплату боргу на суму 17021,40 грн.

Суддя Смородінова О.Г.

При секретарі судового засідання Вязовському М.А.

П Р Е Д С Т А В Н И К И:

Від позивача: Білодід М.В. керівник ;

Від відповідача: Задверняк К.Д, за дорученням № 3140/07 від 03.03.08р.;

Суть спору:

Позивач звернувся з позовом про скасування вимоги пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва 136/7 від 05.10.2007р. про сплату боргу на суму 17021,40 грн., оскільки вважає, що сума зазначена в оскаржуваній вимозі це сума пені за несвоєчасну сплату частини страхових внесків, яка виникла з січня 2005 року по вересень 2007р., яка виникла у результаті застосування органами ПФУ загальних принципів нарахування внесків та неврахування того, що позивач є платником єдиного податку і на нього розповсюджуються інші принципи сплати збору на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування.

Відповідач позов заперечив, посилаючись на те, що позивач є платником по внесках на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування і тому повинен сплачувати щомісячно страхові внески до фонду. Зазначив, що сума боргу 17021,40 грн. складається тільки з тих сум, які підприємство зазначало у своїх звітах за період з січня по серпень 2007 року, які щомісячно надавав позивач до ПФУ, та які є недорахованими. Доводи позивача стосовного того, що він є суб’єктом малого підприємництва, який сплачує єдиний податок і не є платником по внесках на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування вважає необґрунтованими. В судовому засіданні пояснив, що посилання скаржника на Указ Президента України № 727 від 03.07.1998р. є безпідставними, оскільки питання щодо кола платників страхових внесків, їх права та обов’язки, порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, стягнення заборгованості за цими внесками врегульоване саме Законом України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування ”. Та наголошує на тому, що відповідно до приписів ЗУ №1058 роботодавці, які обрали особливий спосіб оподаткування у вигляді сплати єдиного податку, починаючи з 01.01.04р. повинні розраховуватися з пенсійним фондом на загальних підставах, тобто не тільки утримувати внески із заробітку своїх працівників, а й нараховувати на цей заробіток страхові внески в розмірах, передбачених чинним законодавством, та сплачувати їх на рахунки органів ПФУ не пізніше до 20 числа місяця наступного за звітним.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та відповідача, суд -

в с т а н о в и в:

Позивач є суб’єктом малого підприємництва та зареєстрований у податковому органі платником єдиного податку за ставкою 10% і до нього було застосовано спрощену систему оподаткування та звітності у 2005-2007 роках, що підтверджується свідоцтвами про право сплати єдиного податку суб’єктом малого підприємництва-юридичною особою.

У відповідності зі ст.106 Закону № 1058, відповідачем була виставлена вимога про сплату боргу від 05.10.07р. № Ю136/7, яка направлена рекомендованим листом на адресу позивача і залишена ним не погашеною.

Частиною 1 ст.5 Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування ” передбачено, що цей закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до п.2 ст.5 Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування ”, коло платників страхових внесків, їх права та обов’язки, порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, стягнення заборгованості за цими внесками визначаються виключно цим законом.

Стаття 14 цього ж закону містить припис стосовно того, що страхувальниками –роботодавцями визначені підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об'єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру.

Згідно п.6 ч.2 ст. 17 Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування ” ці страхувальники зобов’язані нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

Пунктом 8 Прикінцевих положень Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування ” встановлено, що до набрання чинності законом про спрямування частини страхових внесків до Накопичувального фонду (крім підпункту 5, який діє протягом строку, визначеного Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо оподаткування сільськогосподарських підприємств та підтримки соціальних стандартів їх працівників") страхові внески, що перераховуються до солідарної системи (крім страхових внесків, що перераховуються особами, зазначеними в пунктах 3 і 4 статті 11 та у статті 12 цього Закону, а також страхових внесків, сплачуваних за осіб, зазначених у пунктах 8, 13, 14, 17 статті 11 цього Закону), сплачуються страхувальниками та застрахованими особами на умовах і в порядку, визначених цим Законом, та в розмірах, передбачених Законом України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" для відповідних платників збору.

Статтею 4 Закону України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" для суб’єктів підприємницької діяльності незалежно від форм власності, які використовують працю найманих працівників встановлена ставка внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування у розмірі 32,3% від фактичних витрат на оплату праці працівників.

Указ Президента України № 727 від 03.07.1998р. “Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва” регулює питання оподаткування суб’єктів малого підприємництва, тоді як норми Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування ” регулюють відносини, що виникають в сфері пенсійного забезпечення.

Виходячи з наведеного, ставки, механізм справляння та пільги щодо сплати збору на обов’язкове державне пенсійне страхування встановлені ЗУ “Про збір на обов’язкове державне пенсійне страхування”, яким разом із ЗУ “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” не встановлено такої пільги, як звільнення від сплати збору на обов’язкове державне пенсійне страхування для суб’єктів підприємницької діяльності, котрі перейшли на спрощену систему оподаткування.

Проаналізувавши наведені правові норми, суд дійшов висновку, що страхові внески на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування не входять до системи оподаткування, на них не поширюється податкове законодавство, іншим законодавством не можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення їх від сплати.

Крім того, постановою Верховного суду України від 06 березня 2007року по справі № 21-1153во06 підтримано позицію, що положення ст.6 зазначеного Указу Президента про звільнення суб’єктів малого підприємництва, які сплачують єдиний податок, від збору на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування, Закону суперечить і застосуванню не підлягає.

Отже, обов’язок сплачувати страхові внески на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування не зумовлюється статусом платника податку як суб’єкта підприємницької діяльності.

На підставі викладеного, позовні вимоги заявлені позивачем необґрунтовано та задоволенню не підлягають, судові витрати слід віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 94, 122, 138, 163, 167 КАС України, господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Постанова підписана 15 квітня 2008р.

Суддя

О.Г. Смородінова