ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2008 р.

№ 2-1/16602-2007

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого

Овечкіна В.Е.,

суддів

Чернова Є.В., Цвігун В.Л.,

за участю представників:

позивачів

- Золотарьов О.Д.,

відповідача

прокуратури

третіх осіб

- не з'явився,

- не з'явився,

- Полєнова О.В.,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

касаційну скаргу

Кримської лазерної обсерваторії Головної астрономічної обсерваторії НАН України

на постанову

від 20.02.2008 Севастопольського апеляційного

господарського суду

у справі

№2-1/16602-2007

за позовом

В.о.прокурора м.Ялти в інтересах держави в особі

Кримської лазерної обсерваторії Головної астрономічної обсерваторії НАН України та в особі Державної інспекції

з контролю за використанням і охороною земель АР Крим

до

(треті особи

Сімеїзської селищної ради

- Національна академія наук України, ЗАТ "Фортуна")

про

визнання частково недійсним рішення від 24.02.93

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду АР Крим від 15.01.2008 (суддя Ковтун Л.О.), залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 20.02.2008 (судді: Прокопанич Г.К., Дугаренко О.В., Латинін О.А.), в позові відмовлено у зв’язку зі спливом позовної давності та відсутністю поважних причин пропуску позивачами строку позовної давності.

Кримська лазерна обсерваторія Головної астрономічної обсерваторії НАН України у поданій касаційній скарзі просить рішення та постанову скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову, оскільки вважає, що при прийнятті Сімеїзською селищною радою оспорюваного рішення було порушено норми земельного законодавства, а саме ст.ст.123,151 Земельного кодексу України (в редакції від 25.10.2001р.) та Закону України "Про землеустрій". Скаржник також вважає, що правовідносини, які виникають у зв'язку із застосуванням державними правоохоронними органами щодо підприємств, установ та організацій встановленої законодавством відповідальності за вчинення протиправних дій, не є цивільно-правовими, а тому відсутні правові підстави для застосування до таких правовідносин строків позовної давності, передбачених Цивільним кодексом України.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності їх юридичної оцінки судами попередніх інстанцій та заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників позивача і третьої особи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржувана постанова –залишенню без змін з наступних підстав.

Залишаючи без змін рішення про відмову в позові суд апеляційної інстанції виходив з того, що:

Предметом спору є визнання недійсним рішення стосовно закріплення земельних ділянок за організаціями та підприємствами, розташованими на території Сімеїзської селищної ради.

На час прийняття оспорюваного акту діяв Цивільний кодекс Української РСР.

Статтею 71 Цивільного кодексу Української РСР встановлено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно зі статтею 83 Цивільного кодексу Української РСР позовна давність не поширюється: на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом; на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій або громадян; на вимоги вкладників про видачу вкладів, внесених у державні трудові ощадні каси і в Державний банк СРСР; у випадках, встановлюваних законодавством Союзу РСР, і на інші вимоги.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, його правила про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки на час прийняття Цивільного кодексу України строк позовної давності для захисту права, яке прокурор вважає порушеним, сплив, суд обґрунтовано застосував до спірних правовідносин статтю 80 Цивільного кодексу Української РСР, відповідно до якої закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Крім того, прокурор посилається на результати перевірки, лише після якої стало відомо про наявність виявлених порушень у сфері земельного законодавства, однак, належних доказів на підтвердження зазначеного факту суду не надав та з клопотанням про поновлення строку позовної давності не звертався.

Колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в позові у зв’язку з пропуском строку позовної давності з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанції з достовірністю встановлено, а скаржником не заперечується пропуск строку позовної давності у даному спорі з мотивів закінчення цього строку задовго до набрання чинності Цивільним кодексом України.

Заперечення позивача та прокуратури щодо застосування судом позовної давності зводяться здебільшого до посилань на непоширення позовної давності на вимогу про визнання незаконним правового акта органу місцевого самоврядування (п.4 ч.1 ст.268 ЦК України в редакції, чинній з 01.01.2004р.). Колегія відхиляє такі помилкові посилання скаржника та прокуратури в обгрунтування своїх висновків на положення п.4 ч.1 ст.268 ЦК України (в редакції, чинній з 01.01.2004 р.), оскільки згідно з п.6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності згаданим Кодексом.

В даній правовій ситуації строк позовної давності закінчився ще до 01.01.2004р., а тому будь-які правила Цивільного кодексу України (в редакції, чинній з 01.01.2004 р.) про позовну давність, в тому числі норми п.4 ч.1 ст.268 цього Кодексу, не можуть застосовуватися до спірних правовідносин.

Більше того, статтею 75 ЦК УРСР в редакції від 18.07.1963р., чинного на момент прийняття оспорюваного рішення, встановлювалася обов’язковість застосування судом позовної давності незалежно від заяв сторін.

Окрім того, статтею 83 ЦК УРСР встановлено вичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється, і до цього переліку не входять вимоги про визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування. Отже, чинне на той час цивільне законодавство не передбачало жодних винятків щодо застосування позовної давності до позовних вимог про визнання недійсними актів органів місцевого самоврядування.

Суд першої інстанції також встановив відсутність поважних причин пропуску строку позовної давності.

Прокуратурою та позивачами не спростовано обставини пропуску позовної давності у даній справі, клопотання про його відновлення жодним з позивачів не заявлялося, поважні причини пропуску позовної давності не встановлювалися, що вказує на наявність достатніх підстав для відмови в позові у зв'язку зі спливом позовної давності.

Водночас колегія не може прийняти до уваги наявні доводи прокурора щодо його обізнаності з існуванням оспорюваного рішення тільки після проведення прокуратурою відповідної перевірки, оскільки відповідно до ст.76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа (позивач) дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Натомість згідно з ч.2 ст.29 ГПК України у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Отже, виходячи з системного аналізу змісту ст.76 ЦК УРСР та ч.2 ст.29 ГПК України істотне значення має обізнаність саме Кримської лазерної обсерваторії Головної астрономічної обсерваторії НАН України та Державної інспекції з контролю за використанням і охороною земель АР Крим, як позивачів у даній справі, з порушенням своїх прав оспорюваним рішенням, а, відтак, запізніла обізнаність прокурора з прийнятим Сімеїзською селищною радою рішенням не має значення для застосування судом позовної давності.

Окрім того, згідно імперативних вимог ст.1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, в розрізі даного спору касаційна інстанція не вправі встановлювати обставини початку перебігу строку позовної давності та його закінчення, наявності чи відсутності поважних причин пропуску цього строку як підстави для його відновлення тощо.

Наведеної правової позиції дотримується також Верховний Суд України при касаційному перегляді судових рішень у справах, пов’язаних із застосуванням позовної давності (постанова ВСУ від 05.10.2004 у справі №6/195-03).

Водночас колегія визнає безпредметними посилання скаржника в обгрунтування своїх заперечень на ст.ст.123,151 Земельного кодексу України (в редакції від 25.10.2001р.) та Закону України "Про землеустрій" від 22.05.2003 №858 (набрав чинності з 04.07.2003р.), які в силу вимог ч.1 ст.58 Конституції України не мають зворотної дії до спірних земельних правовідносин, пов'язаних з прийняттям Сімеїзською селищною радою оспорюваного рішення в лютому 1993 року.

Касаційна інстанція також відхиляє помилкові твердження скаржника про відсутність правових підстав для застосування строків позовної давності, передбачених Цивільним кодексом України, до правовідносин, які виникають у зв'язку із застосуванням державними правоохоронними органами щодо підприємств, установ та організацій встановленої законодавством відповідальності за вчинення протиправних дій, та не є цивільно-правовими, оскільки в дійсності між сторонами по справі та третіми особами виникли спірні земельні правовідносини, пов'язані з прийняттям Сімеїзською селищною радою рішення стосовно закріплення земельних ділянок за підприємствами та організаціями, розташованими на території Сімеїзської селищної ради, і до цих правовідносин з врахуванням вимог ст.ст.75,83 чинного на той час ЦК УРСР поширюється загальний строк позовної давності, встановлений ст.71 цього Кодексу.

Зважаючи на вищенаведене, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваної постанови.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115,1117–11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 20.02.2008 у справі №2-1/16602-2007 залишити без змін, а касаційну скаргу Кримської лазерної обсерваторії Головної астрономічної обсерваторії НАН України –без задоволення.

Головуючий, суддя           В.Овечкін

Судді: Є.Чернов

В.Цвігун