КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2008                                                                                           № 32/6

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Андрієнка В.В.

суддів:

За участю представників:

від прокуратури - Безкровний А.І.

від позивача - Джерелюк Т.В.

від відповідача 1 - Шеремет О.В., Гульпа В.С.

від відповідача 2 - Савченко О.П., Негода Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційне подання Військового прокурора Південного регіону України

на рішення Господарського суду м.Києва від 15.02.2008

у справі № 32/6

за позовом                               Військової прокуратури Південного регіону України в інтересах державив особі Кабінету Міністрів України

до                                                   Міністерства оборони України

Підприємства матеріального забезпечення Товариство з обмеженою відповідальністю "Райвел"

про                                                  визнання недійсним договору № 1 від 27.03.2007

ВСТАНОВИВ:

Військовий прокурор Південного регіону України звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України позовом про визнання недійсним договору № 1 від 27.03.2007 р. та додаткової угоди б/н від 04.06.2007р. до договору № 1 від 27.03.2007р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.02.2008 р. в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Військовий прокурор Південного регіону України вніс до Київського апеляційного господарського суду апеляційне подання, в якому просить рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що рішення місцевого господарського суду прийняте з неповним з’ясуванням обставин, що мають значення для справи, місцевий господарський суд неправильно застосував та порушив норми процесуального та матеріального права.

Зокрема заявник посилається на те, що реалізація договору № 1 від 27.03.2007р. призведе до незаконного відчуження нерухомого майиа, що перебуває у державній власності та незаконної зміни цільового призначення земель оборони.

Відповідачі просили суд рішення залишити без змін з огляду на його законність та обґрунтованість.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів відзначає наступне.

27.03.2007 р. між відповідачем 1 та відповідачем 2 був укладений договір № 1 інвестування реконструкції та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність», інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій.

Як вбачається з п. 1.1 Договору № 1 від 27.03.2007р., сторони уклали договір для досягнення мети - підвищення рівня матеріально-технічного забезпечення, технологічного та медичного оснащення бази зазначеного військового шпиталю до рівня вимог світових стандартів.

Згідно ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України, передбачено, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з пунктом 1.2 договору № 1 від 27.03.2007 предметом договору є правове регулювання участі сторін у складанні, корегуванні проекту, реконструкції, модернізації, технологічному оснащенні матеріально-технічної бази військового шпиталю, розташованого на земельній ділянці площею 3,59 га по вул. Комсомольській у м. Дніпропетровську, а також здійсненні інших робіт, зокрема, будівельних, та введення об'єкту (матеріально-технічної бази шпиталю) в експлуатацію.

Пунктом 4.1 договору № 1 від 27.03.2007р. сторони визначили вартість інвестиційного проекту на дату підписання, а саме: на реконструкцію об'єкту з урахуванням будівництва (надбудовою) нових поверхів з метою раціонального використання існуючих - 6 253 600 дол. США по курсу НБУ на день оплати; на медичне обладнання - 2 894 815 дол. США по курсу НБУ на день поставки.

Додатковою угодою № б/н від 04.06.2007р. до договору № 1 від 27.03.2007р. сторони уточнили вартість проекту на реконструкцію та вартість проекту на поставку медичного обладнання, а саме: вартість проекту на реконструкцію об'єкту з урахуванням будівництва (надбудовою) нових поверхів з метою раціонального використання існуючих складає 4 000 000 дол. США по курсу НБУ на день оплати, вартість проекту на поставку медичного обладнання складає 5 148 415 дол. США по курсу НБУ на день поставки.

Розділом 6 договору № 1 від 27.03.2007р. відповідачі встановили частки сторін в об'єкті:

- у власності Міністерства оборони України залишається 7 620 кв.м, що складає 100% загальної площі будівель та споруд після завершення реконструкції та модернізації об'єкту без урахування звільненої робочої площі об'єкта. Площа території, на якій будуть розміщені будівлі та споруди після завершення реконструкції, будівництва та модернізації об'єкту, складатиме 0,72 га;

- підприємству матеріального забезпечення товариства з обмеженою відповідальністю «Райвел» переходять у власність вивільнені будівлі та споруди об'єкту з вбудованими та підсобними приміщеннями з прилеглою територією, що не входять в перелік об'єктів реконструкції та будівництва стосовно відповідача-1; площа земельної ділянки з будівлями і спорудами, яка не підлягає реконструкції, складатиме 2,87 га, переходить в користування інвестору і використовуватиметься за його рішенням.

З огляду на вищевикладене вбачаєть, що зазначений договір є інвестиційним договором, порядок укладення та реалізація якого визначена Законом України «Про інвестиційну діяльність», загальними нормами про договір, що визначено в Цивільному та Господарському кодексах України.

Зазначений інвестиційний договір не містить ознак договору купівлі-продажу у вигляді міни, оскільки:

– відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

– відповідно до ст. 715 ЦК України, за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар.

Договір № 1 від 27.03.2007р. не містить ознак договору купівлі-продажу, оскільки грошові кошти, які зобов’язаний проінвестувати ПМЗ ТОВ «Райвел» не є розрахунком, а спрямовуються на реконструкцію об’єкту та придбання медичного обладнання

Також Договір № 1 від 27.03.2007р. не містить ознак договору міни, оскільки не відбувається обміну товаром.

Натомість відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність», основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода).

Укладання договорів, вибір партнерів, визначення зобов'язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб'єктів інвестиційної діяльності.

Втручання державних органів та посадових осіб у реалізацію договірних відносин між суб'єктами інвестиційної діяльності зверх своєї компетенції не допускається.

Таким чином, чинне законодавство України визначає такий вид цивільно-правових угод як інвестиційний договір, вимогам якого і відповідає Договір № 1 від 27.03.2007р., а отже застосування до зазначеного договору статті 235 ЦК України є безпідставним.

Позивач у своїй апеляційній скарзі зазначає, що реалізація договору № 1 від 27.03.2007р. призведе до незаконного відчуження нерухомого майна, що перебуває у державній власності та незаконної зміни цільового призначення земель оборони.

Як вбачається з ст. 5 Закону України «Про використання земель оборони» не забороняється розміщення, проектування, будівництво, реконструкція, введення в експлуатацію, експлуатація, консервація і ліквідація будівель, споруд та інших оборонних об’єктів, а встановлюється, що тільки по об’єктам, які можуть справляти прямий або опосередкований негативний вплив на земельні ресурси, розміщення, проектування» будівництво, реконструкція, введення в експлуатацію, експлуатація, консервація і ліквідація будівель, споруд та інших оборонних об'єктів здійснюються в порядку, визначеному законом. Прокурором Південного регіону України доказів на підтвердження того, що діяльність відповідачів на виконання умов договору № 1 від 27.03.2007р. призведе до негативного впливу на ділянку загальною площею 3,59 га військового містечка № 7 по вул. Комсомольській у м. Дніпропетровську, не надано.

Суд першої інстанції правомірно не прийняв твердження позивача про те, що в результаті укладення спірного договору та угоди до нього сторонами фактично буде змінено цільове призначення земельної ділянки, що суперечить вимогам статті 20 Земельного кодексу України, з огляду на наступне.

Законом України «Про планування і забудову території» встановлено правові та організаційні основи планування, забудови та іншого використання територій.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про планування і забудову території» фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об'єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, зобов'язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міської державної адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво об'єкта містобудування.

У разі прийняття сільською, селищною чи міською радою рішення про надання земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності для розміщення об'єкта містобудування в порядку, визначеному земельним законодавством, зазначене рішення одночасно є дозволом на будівництво цього об'єкта. Дозвіл на будівництво дає право замовникам на отримання вихідних даних на проектування, здійснення проектно-вишукувальних робіт та отримання дозволу на виконання будівельних робіт у порядку, визначеному цим Законом (ч. 4, 5 ст. 24 Закону України «Про планування і забудову території»).

Частиною 14 статті 24 зазначеного закону передбачено, що дозвіл на будівництво об'єкта містобудування не дає права на початок виконання будівельних робіт без одержання відповідного дозволу Державної архітектурно-будівельної інспекції України або її територіальних органів.

Як встановлено статтею 29 Закону України «Про планування і забудову території» дозвіл на виконання будівельних робіт - це документ, що засвідчує право забудовника та підрядника на виконання будівельних робіт, підключення об'єкта будівництва до інженерних мереж та споруд, видачу ордерів на проведення земляних робіт. Дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю, які ведуть реєстр наданих дозволів.

Пунктами 3.2.6, 3.1.5 договору № 1 від 27.03.2007р. відповідачі встановили обов'язок ПМЗ ТОВ «Райвел» отримати дозвіл на виконання будівельно-монтажних робіт, а також вирішити питання, пов'язані з реконструкцією та будівництвом об'єкта, а Міністерство оборони України, в свою чергу, зобов'язане сприяти ПМЗ ТОВ «Райвел» у вирішенні з місцевими органами влади питань, що пов'язані з реконструкцією, будівництвом та своєчасним наданням всіх необхідних документів згідно з встановленим чинним законодавством України порядком.

Згідно зі ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-кудьтурного призначення.

Таким чином, як вбачається з викладеного, законодавством не заборонено укладання договору на реконструкцію до оформлення у встановленому порядку зміни цільового призначення земельної ділянки, крім того, відповідачами договором № 1 від 27.03.2007р. визначено, що здійснення будівельних робіт буде розпочато лише після оформлення усієї необхідної документації, в тому числі відносно земельної ділянки, на якій розташований об'єкт реконструкції.

Помилковим є посилання позивача на ст. 21 Земельного кодексу України, оскільки зазначена норма передбачає наслідки за порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Згідно ст. 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002р. № 449, затверджено форму державного акту на пправо власності та право постійного користування земельною ділянкою. В державному акті зазначається цільове призначення (використання) земельної ділянки.

Позивачем, всупереч ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, не доведено про незаконну зміну цільового призначення земель, не надано доказів про незаконне рішення органів державної влади та органів місцевого самоврядування, щодо зміни цільового призначення земель (ст. 20 ЗК України) чи видачі відповідного державного акту.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» управління об'єктами державної власності-здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Статтею 4 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» суб'єктами управління об'єктами державної власності визначено, в тому числі, міністерства.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 5 Закону України «Про управління об'єктами державної власності», здійснюючи управління об’єктами державної власності, КМУ визначає органи виконавчої влади, які здійснюють функції з управління об’єктами державної власності.

Відповідно до п. 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 № 1080, Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили. Міноборони є головним (провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у сфері оборони.

Згідно з пп. 6 п. 4 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 № 1080, Міноборони відповідно до покладених на нього завдань у питаннях організації фінансової, економічної та господарської діяльності, серед іншого, здійснює управління військовим майном та проводить його інвентаризацію, а також здійснює відчуження військового майна.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції правомірно визнав безпідставним твердження військового прокурора Південного регіону України про те, що реалізація договору № 1 від 27.03.2007р. призведе до незаконного відчуження військового майна, що перебуває у держаній власності.

Також слід зазначити, що ПМЗ ТОВ «Райвел» в рахунок інвестицій здійснено поставку медичного обладнання, яке було введено в експлуатацію, а Міністерство оборони України прийняло зазначене медичне обладнання, що підтверджується актами прийому-передачі медичного обладнання на суму 30 509 807,08 грн. (Акт виконання інвестиційного проекту від 17.12.2007р., виписка з рахунку № 392 від 11.12.2007р.), що свідчить про схвалення зі сторони сторін Договору № 1 від 27.03.2007р. та додаткової угоди від 04.06.2007р., а отже посилання позивача на скорочення мережі закладу охорони здоров’я і збитковість зазначеного проекту є безпідставним.

Оскільки судом першої інстанції встановлено, що волевиявлення відповідачів щодо укладення договору № 1 від 27.03.2007р. було вільним та відповідало їх внутрішній волі, спрямоване на реальне настання правових наслідків, вчинений правочин не суперечить актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства, а також, враховуючи відсутність порушень відповідачами чинного законодавства України, відсутні підстави для застосування положень ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

На підставі викладеного судова колегія вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 15.02.2008 року у справі № 32/6 про задоволення позовних вимог прийнято з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, які мають значення для вирішення даного спору.

У зв`язку з цим підстав для скасування прийнятого рішення Київський апеляційний господарський суд не вбачає, а отже апеляційне подання Військового прокурора Південного регіону України підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд , -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду м. Києва від 15.02.2008 року у справі № 32/6 залишити без змін, а апеляційне подання Військового прокурора Південного регіону України - без задоволення.

Головуючий суддя

Судді

15.04.08 (відправлено)