ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2008 р.

№ 19/183

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого

Шевчук С.Р. (доповідач)

Суддів

Бернацької Ж.О.

Воліка І.М.

розглянувши касаційну скаргу

Закритого акціонерного товариства "Лукор"

на постанову

від 26.09.2007 Львівського апеляційного господарського суду

у справі

№19/183

за позовом

Закритого акціонерного товариства "Лукор"

до

Дочірнього підприємства "Трансмаш" ДАТ "Будівельна компанія "Укрбуд"

ДАТ "Будівельна компанія "Укрбуд"

3-ті особи

Регіональне відділення Фонду державного майна України в Івано-Франківській області

Фонд державного майна України

про

визнання права власності

В судовому засіданні взяли участь представники:

-          позивача: Кобець С.Ф. дов. №26/1-юр-238 від 20.12.2006р.

-          відповідача-1: не з’явились

-          відповідача-2: Моргун Д.М. дов. №07/01-147 від 14.03.2008р.

-          3-х осіб: не з’явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 19.04.2007р. (головуючий –Максимів Т.В., судді Гриняк Б.П., Калашник В.О.) задоволено позов ЗАТ “Лукор”до ДП “Трансмаш”ДАТ “Будівельна компанія “Укрбуд”, ДАТ “Будівельна компанія “Укрбуд”, за участю третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача: РВ ФДМ України в Івано-Франківській області, ФДМ України та визнано право власності на тепломережу від стійки 321 до стійки 451 (інвентарний №12577) за ЗАТ “Лукор”.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 26.09.2007р. (головуючий Дубник О.П., судді Орищин Г.В., Якімець Г.Г.) вказане рішення суду скасовано, з прийняттям нового рішення про відмову в позові із-за його недоведеності.

Не погоджуючись з прийнятою постановою позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що закрите акціонерне товариство "Лукор" створено на підставі рішення засновників від 15.11.2000р. (Протокол №1) та Установчого договору.

Відповідно до Статуту товариства, зареєстрованого розпорядженням Калуського міського голови від 06.12.2000року №210-рп, його засновниками є ВАТ"Оріана" та ТзОВ"Лукойл - Нафтохім".

Згідно Акта прийому-передачі майна нафтохімічного комплексу ВАТ"Оріана", як його внеску до Статутного фонду ЗАТ"Лукор" від 05.12.2000 року, погодженого Калуською ОДПІ, ВАТ"Оріана" передало у Статутний фонд ЗАТ"Лукор" майно, в тому числі Головне управління з енергозабезпечення, згідно з переліком №4. Перелік №4, як додаток до акта прийому-передачі включає Цех паропостачання, а саме: тепломережа від ТЕЦ до стійки №451, оціночна вартість якої складає 203568грн.

Предметом даного судового спору стала матеріально-правова вимога закритого акціонерного товариства "Лукор" про визнання за ним права власності на тепломережу від стійки 321 до стійки 451 (інвентарний №12577).

Місцевий господарський суд виходячи з приписів ст.ст.16, 115, 316, 328 ЦК України, ст.12 Закону України “Про господарські товариства”, ст.20 ГК України, п.п.40, 46 Положення про організацію бухгалтерського обліку і звітності в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.04.93р. №250 дійшов висновку про задоволення позову та визнання права власності на спірне майно за ЗАТ "Лукор", оскільки ЗАТ “Лукор” було створене на підставі рішення засновників (ВАТ “Оріана” та ТзОВ “Лукойл-Нафтохім”) від 15.11.2000р. (протокол №1), з якого та установчого договору товариства вбачається, що учасниками такого новоствореного товариства передано у його власність тепломережу від стійки 321 до стійки 451 (інвентарний №12577) як вклад до статутного фонду.

Втім з таким висновком не погодився Львівський апеляційний господарський суд, зазначивши, що позивач не надав належних доказів того, що він є власником спірного майна, оскільки твердження позивача, що ВАТ “Оріана” передало йому спірне майно як засновник в акті внеску в статутний фонд, не знайшло свого підтвердження, так само безпідставним є посилання позивача на акт прийому-передачі від 05.12.2000р. так як з нього неможливо визначити чи те саме спірне майно відображене в ньому. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові суд апеляційної інстанції послався на те, що знаходження майна на балансі підприємства (організації) не є безспірною ознакою його права власності.

Між тим, колегія суддів Вищого господарського суду України не може погодитись з прийнятими судовими рішеннями, оскільки згідно постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення" від 29.12.76 №11 (із змінами та доповненнями) та ст.ст. 84, 105 ГПК України обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При цьому, відповідно до вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Прийняті у даній справі судові рішення вказаним вимогам не відповідають, так як господарські суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи і вирішення спору по суті не з’ясували до кінця дійсний правовий зміст правовідносин та не встановили дійсні права та обов'язки сторін, а тому ухвалені у справі судові рішення не містять повного юридичного аналізу обставин справи, а правові висновки, що містяться в них, не ґрунтуються на конкретних матеріально-правових нормах.

Так, згідно ст.392 ЦК України метою використання позову про визнання права власності є усунення невизначеності відносин власності щодо індивідуально визначеного майна. Такий позов є речово-правовим, вимоги якого звернені не до відповідача, а до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на відповідне майно.

Умовою задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів, що підтверджують його право власності на майно. ЦК, визначивши, що власник здійснює право власності своїм майном на свій розсуд, водночас не визначає конкретних доказів, якими останній повинен підтверджувати своє суб’єктивне право. Такими доказами згідно з нормами процесуального законодавства України (ст.32 ГПК України) є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд у визначеному законом порядку встановлює наявність обставин, на яких ґрунтуються вимоги позивача. Підтверджувати наявність у позивача права власності на майно в суді можуть правовстановлювальні документи. Перелік таких документів щодо нерухомого майна наведено у додатку 1 до п.2.1 “Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно”.

Однак, ні суд першої ні суд апеляційної інстанції приймаючи рішення з протилежними висновками не перевірили в повному об’ємі чи був наявний у позивача повний необхідний перелік правовстановлювальних документів на спірний об’єкт.

При цьому, судам слід було мати на увазі що, якщо поданих документів недостатньо, господарський суд зобов’язаний витребувати від підприємства та організацій незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, як це передбачено ч. 1 ст. 38 ГПК України.

Окрім цього, розглядаючи даний спір у першій та апеляційній інстанції суди не перевірили доводи відповідача, з наданням їм належної правової оцінки, про те, що спірне майно є державною власністю та що згідно плану приватизації незавершеного будівництвом Калуського заводу баштанових кранів перебувало у концерну "Оріана" на праві оренди.

Отже, судам слід було з’ясувати чи відбулась передача майна з однієї форми власності в іншу та чи був дотриманий порядок такої передачі. Разом з цим, для з’ясування цих питань суди мали залучити до участі у справі ВАТ "Оріана", яке саме і передало спірне майно у статутний фонд позивача, що суттєво б вплинуло на всебічність та правильність встановлення фактичних обставин по справі.

Також, ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції однозначно не встановили чи є спірне майно тим самим майном, що було передано у статутний фонд відповідача-2 на виконання постанови Кабінету Міністрів України №897.

Вищевикладене свідчить про неповний та необ'єктивний розгляд справи, як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції оскільки, в порушення вимог ст.ст. 32-34, 43 ГПК України, суди не з'ясували належним чином дійсні обставини справи, що вплинуло на їх юридичну оцінку, а відповідно і правильність застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене та враховуючи, що в силу вимог ст.1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх, Вищий господарський суд України вважає за необхідне скасувати прийняті у справі рішення, з направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Під час нового розгляду місцевому господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно з'ясувати всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для їх розгляду і вирішення спору по суті, і в залежності від цього прийняти основане на законі рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119- 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України.

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу закритого акціонерного товариства "Лукор" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 19.04.2007р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 26.09.2007р. у справі №19/183 скасувати, а справу передати на новий розгляд до господарського суду Івано-Франківської області в іншому складі суду.

Головуючий                                                              Шевчук С.Р.

С у д д я                                                                       Бернацька Ж.О.

С у д д я                      Волік І.М.