ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2008 р.

№ 10/389

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Овечкіна В.Е.,

суддів :

Чернова Є.В., Цвігун В.Л.,

за участю представників:

позивача

- не з'явився,

відповідача

прокуратури

- не з'явився,

- Івченко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційне подання

заступника прокурора Дніпропетровської області

на рішення

від 25.11.2004 господарського суду

Дніпропетровської області

у справі

№10/389

за позовом

АТЗТ "НВО "Созидатель"

до

Дніпропетровської міської ради

про

спонукання до оформлення договору оренди землі

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2004 (суддя Кощеєв І.М.) позов задоволено –на підставі ст.34 Земельного кодексу України (в редакції від 13.03.1992р.) та ст.ст.123,124,193 чинного Земельного кодексу України зобов’язано Дніпропетровську міську раду оформити право користування АТЗТ "НВО "Созидатель" земельною ділянкою площею 0,4618 га по пров.Шокальського,2 шляхом укладення з товариством договору оренди цієї земельної ділянки.

Рішення мотивоване тими обставинами, що на підставі ст.34 Земельного кодексу України (в редакції від 13.03.1992р.) Дніпропетровською міською радою було прийнято рішення від 30.11.2001 №1204 "Про попереднє погодження АТЗТ "НВО "Созидатель" місця розташування житлового будинку в районі просп.Героїв і пров.Шокальського (Жовтневий район)", після чого були виготовлені та видані техпаспорт на земельну ділянку, акт встановлення меж в натурі від 10.12.2002 №12058, акт приймання-передачі знаків меж в натурі, а також товариством були отримані всі необхідні узгодження та експертні висновки компетентних органів державної влади та відповідних служб, проте, незважаючи на неодноразові звернення позивача із заявами про оформлення договору оренди міською радою не прийнято рішення по даному питанню. земельної ділянки.

Заступник прокурора Дніпропетровської області у внесеному касаційному поданні просить рішення скасувати, прийняти нове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, а саме норм ч.2 ст.14 ЦК України, ст.ст.12,116,118,123,124,152 Земельного кодексу України, ст.16 Закону України "Про оренду землі" та ст.ст.16,26,60,77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Зокрема, прокурор вважає, що міською радою не приймалося рішення про надання або відмову в наданні спірної земельної ділянки позивачу. Зважаючи на те, що необхідною умовою укладення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності, є наявність рішення відповідного органу про надання земельної ділянки, зобов'язання цього органу надати в користування земельну ділянку на підставі договору оренди за відсутності відповідного рішення, є порушенням його виключного, передбаченого Конституцією України, права на здійснення права власності від імені Українського народу та управління землями, яке підлягає захисту.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет повноти їх встановлення і правильності юридичної оцінки судом першої інстанції та заслухавши пояснення присутнього у засіданні представника прокуратури, дійшла висновку, що касаційне подання підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення –скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд виходив з того, що:

Згідно зі ст.34 Земельного кодексу України (в редакції від 13.03.1992р.) Дніпропетровською міською радою було прийнято рішення від 30.11.2001 №1204 "Про попереднє погодження АТЗТ "НВО "Созидатель" місця розташування житлового будинку в районі просп.Героїв і пров.Шокальського (Жовтневий район)", після чого були виготовлені та видані техпаспорт на земельну ділянку, акт встановлення меж в натурі від 10.12.2002 №12058, акт приймання-передачі знаків меж в натурі, а також товариством були отримані всі необхідні узгодження та експертні висновки компетентних органів державної влади та відповідних служб, проте, незважаючи на неодноразові звернення позивача із заявами про оформлення договору оренди міською радою не прийнято рішення по даному питанню. земельної ділянки.

АТЗТ "НВО "Созидатель" було введено у земельний кадастр за №:03:077:0089, як землекористувач. Таким чином, у позивача виникло право користування вказаною земельною ділянкою, яке не було своєчасно оформлене у зв'язку зі змінами в законодавстві.

14.07.2003 року між Дніпропетровським міськвиконкомом та АТЗТ "НВО "Созидатель" був укладений договір про сумісну діяльність №61, за умовами якого товариству виділяється земельна ділянка під житлову забудову по пров.Шокальського, в районі будинку №2, кадастровий №:03:077:0089.

17.07.2003 року Дніпропетровським міськвиконкомом прийнято рішення №1964 "Про проект рішення міської ради "Про передачу АТЗТ "НВО "Созидатель" земельної ділянки по пров.Шокальського в районі будинку №2 (Жовтневий район) в оренду для будівництва жилого будинку", чим було підтверджено право позивача на земельну ділянку, але відповідні правовідносини належним чином оформлені не були.

Проте, колегія не може погодитися з висновками суду про наявність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Відповідно до ст.19 Земельного кодексу України (в редакції від 13.03.1992р.), чинного на момент прийняття рішення Дніпропетровської міської ради від 30.11.2001 №1204 "Про попереднє погодження АТЗТ "НВО "Созидатель" місця розташування житлового будинку в районі просп. Героїв і пров. Шокальського (Жовтневий район)", міська Рада народних депутатів надає земельні ділянки (крім ріллі і земельних ділянок, зайнятих багаторічними насадженнями) для будь-яких потреб у межах міста. Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель.

Статтею 116 чинного Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Згідно зі ст.16 Закону України "Про оренду землі" особа, яка бажає отримати земельну ділянку в оренду із земель державної або комунальної власності, подає заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування за місцем розташування земельної ділянки. Розгляд заяви (клопотання) і надання земельної ділянки в оренду проводяться у порядку, встановленому Земельним кодексом України. У разі згоди орендодавця передати земельну ділянку в оренду сторони укладають договір оренди землі відповідно до вимог цього Закону.

Відповідно до пункту тридцять четвертого статті 26, частини другої статті 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" питання надання земельної ділянки в оренду вирішується на пленарному засіданні ради - сесії, а спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

Таким чином, виходячи з системного аналізу змісту ст.116, ч.1 ст.124 Земельного кодексу України, ст.16 Закону України "Про оренду землі" та п.34 ст.26, ч.2 ст.77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" саме наявність рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки в оренду чинним земельним законодавством визначається в якості обов'язкової передумови подальшого укладення договору оренди земельної ділянки.

Стаття 12 Земельного кодексу України визначає повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, до яких, зокрема, належить розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

З матеріалів справи не вбачається, судом не встановлено та позивачем не доведено прийняття радою Дніпропетровською міською радою рішення про надання або відмову в наданні спірної земельної ділянки позивачу, що свідчить про неповне з'ясування обставин справи та є підставою для її передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зважаючи на те, що необхідною умовою укладення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває комунальній власності, є наявність рішення відповідного органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки, зобов'язання цього органу укласти з позивачем договір оренди за відсутності відповідного рішення є порушенням передбаченого Конституцією України виключного права місцевої ради на здійснення права власності від імені Українського народу та управління землями, яке підлягає захисту.

Недотримання ж радою вимог земельного законодавства щодо строку розгляду питання про затвердження проекту землевідведення та неприйняття нею рішення не може бути підставою для порушення судами земельного законодавства. Рорушені права позивача підлягають захисту способами, передбаченими статтею 152 Земельного кодексу України, з обов'язковим дотриманням норм чинного законодавства. Згідно вказаної статті захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку, що передбачено пунктом другим статті 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Тобто задовольняючи позов про зобов'язання Дніпропетровської міської ради укласти з позивачем договір оренди спірної земельної ділянки, суди не врахували право ради самостійно визначати висновки по розгляду питання щодо надання в користування земельної ділянки, а також компетенцію суду відповідно до чинного законодавства лише щодо спонукання ради розглянути проект землевідведення без визначення судом певного змісту майбутнього рішення сесії.

Водночас касаційна інстанція визнає помилковими посилання судів в обгрунтування своїх висновків на рішення Дніпропетровської міської ради від 30.11.2001 №1204 "Про попереднє погодження АТЗТ "НВО "Созидатель" місця розташування житлового будинку в районі просп. Героїв і пров. Шокальського (Жовтневий район)" та рішення Дніпропетровського міськвиконкому 17.07.2003 року №1964 "Про проект рішення міської ради "Про передачу АТЗТ "НВО "Созидатель" земельної ділянки по пров.Шокальського в районі будинку №2 (Жовтневий район) в оренду для будівництва жилого будинку", оскільки вказані рішення не є в рішеннями органу місцевого самоврядування про надання спірної земельної ділянки позивачу в користування в розумінні відповідно ст.19 Земельного кодексу України (в редакції від 13.03.1992р.) та ст.ст.116,124 чинного Земельного кодексу України.

Тим більше, що рішення Дніпропетровської міської ради від 30.11.2001 №1204 прийнято на підставі ст.34 ст.19 Земельного кодексу України (в редакції від 13.03.1992р.), а рішенням Дніпропетровського міськвиконкому 17.07.2003 року №1964 лише передбачалося внести на розгляд міської ради питання про надання позивачу в оренду спірної земельної ділянки. Доказів розгляду цього питання на пленарному засіданні Дніпропетровської міської ради матеріали справи не містять та позивачем не представлено.

Колегія також не приймає до уваги укладений між Дніпропетровським міськвиконкомом та АТЗТ "НВО "Созидатель" договір про сумісну діяльність №61 від 14.07.2003, за умовами якого товариству виділяється земельна ділянка під житлову забудову по пров.Шокальського, в районі будинку №2, кадастровий №:03:077:0089, оскільки укладення між позивачем та міською радою договору про сумісну діяльність та його умови в будь-якому разі не повинні суперечити та не змінюють вимог законодавства щодо порядку надання земельних ділянок в оренду, зокрема, щодо обов'язковості прийняття радою відповідного рішення.

Зважаючи на це, слід вважати, що пред'явлений позов АТЗТ "НВО "Созидатель" про зобов'язання Дніпропетровської міської ради укласти договір оренди земельної ділянки не відповідає способам захисту прав, передбаченим чинним земельним законодавством, а тому касаційна інстанція відповідно до ст.11112 Господарського процесуального кодексу України вважає за необхідне доручити суду першої інстанції при новому розгляді справи надати позивачу можливість на підставі ст.22 цього Кодексу уточнити позовні вимоги (предмет позову тощо) з врахуванням встановлених способів захисту прав суб'єктів землекористування.

Окрім того, зобов'язавши Дніпропетровську міську раду укласти з позивачем договір оренди спірної земельної ділянки, місцевий господарський суд в порушив вимоги ч.3 ст.84 ГПК України, відповідно до якої у спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в резолютивній частині вказується рішення з кожної спірної умови договору, а у спорі про спонукання укласти договір - умови, на яких сторони зобов'язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору. З матеріалів справи не вбачається подання позивачем на розгляд господарського суду відповідного проекту договору оренди земельної ділянки, до укладення зобов'язується відповідач.

Зазначеним обставинам, які безпосередньо стосуються предмета даного господарського спору, судами першої та апеляційної інстанції всупереч вимогам ст.43 Господарського процесуального кодексу України не надано ретельної правової оцінки, а згідно імперативних вимог ч.2 ст.1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні та постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази чи додатково перевіряти наявні у справі докази.

Зважаючи на вищенаведене, касаційна інстанція на підставі ч.2 ст.1115 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про неповне встановлення обставин справи та обумовлену цим неможливість надання належної юридичної оцінки всім обставинам справи, в зв’язку з чим справа підлягає направленню на новий розгляд для достовірного з’ясування інших обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115,1117-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне подання заступника прокурора Дніпропетровської області задовольнити частково.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2004 №10/389 скасувати з передачею справи на новий розгляд до господарському суду Дніпропетровської області.

Головуючий, суддя           В.Овечкін

Судді: Є.Чернов

В.Цвігун