ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Рішення

19.05.2008                                                              Справа № 3/21

За позовом Хресто – Воздвиженської релігійної громади греко – католицької церкви, м. Рахів

до Рахівської районної ради, м. Рахів

до Православної релігійної громади УПЦ (Хресто – Воздвиженський храм), м. Рахів

до Закарпатської обласної державної адміністрації, м. Ужгород

про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності православної релігійної громади УПЦ на споруду Хресто – Воздвиженського храму в м. Рахові, по вул. Г.Петрова; зобов’язання передати культову споруду Хресто – Воздвиженський храм у власність позивача,

Суддя господарського суду –В.В.Мокану

представники:

Позивача – Роман В.П., доручення № 12 від 26.02.2008 року

Носа В.В., доручення № 14 від 26.02.2008 року

Відповідача Рахівської районної ради –не з’явився

Відповідача Православної релігійної громади УПЦ (Хресто – Воздвиженський храм) – Чорба П.П., довіреність № 1125 від 16.04.2008 року

Відповідача Закарпатської обласної державної адміністрації – Іванова Ю.О., головний спеціаліст юридичного відділу апарату облдержадміністрації, довіреність № 06-20/2118 від 07.12.2008 року

СУТЬ СПОРУ: Хресто – Воздвиженська релігійна громада греко – католицької церкви, м. Рахів звернулась з позовом до Рахівської районної ради, м. Рахів та до Православної релігійної громади УПЦ (Хресто – Воздвиженський храм), м. Рахів про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності Православної релігійної громади УПЦ на споруду Хресто – Воздвиженського храму в м. Рахів, по вул. Г. Петрова, зобов'язання Рахівської районної ради передати культову споруду Хресто – Воздвиженський храм у власність позивача. Клопотанням від 17.03.2008 року позивач заявив про зміну позовних вимог в частині вимоги про повернення культової будівлі і просив зобов’язати Закарпатську обласну державну адміністрацію передати культову споруду Хресто – Воздвиженський храм у власність Хресто – Воздвиженської релігійної громади греко – католицької церкви, м. Рахів, яка згідна на почергове моління із православною громадою. Ухвалою господарського суду від 19.03.2008 року до участі у справі в якості відповідача залучено Закарпатську обласну державну адміністрацію.

продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 19.05.2008 року у справі № 3/21

В судовому засіданні 16.05.2008 року брали участь також представники позивача: Ролюк Ю.Ю., доручення № 15 від 26.02.2008 року, Мандзюк І.В., доручення № 16 від 26.02.2008 року, Веклюк І.М., доручення № 22 від 10.01.2008 року, Рибак В.Й., доручення № 24 від 12.01.2008 року, оголошувалась перерва відповідно до ст.77 ГПК України.

Представники позивача підтримали позовні вимоги, які обґрунтовано посиланням на факт спорудження Хресто – Воздвиженського храму вірниками греко – католицької громади, яка володіла ним до 1949 року, до початку репресії стосовно греко – католицької церкви. Стверджують, що оспорюване свідоцтво про право власності на культову споруду суперечить нормам Закону України „Про свободу совісті та релігійні організації”, а також рішенням арбітражного суду Закарпатської області від 29.06.1993 року у справі № 98/5 та господарського суду Закарпатської області від 10.06.2003 року у справі № 3/72, якими констатовано належність храму державі.

Відповідач – Православна релігійна громада УПЦ проти позову заперечує з підстав, наведених у поданому суду відзиві на позовну заяву. Зокрема, стверджує, що позивачем пропущено строк позовної давності, заперечує належність храму до власності греко – католицької громади з 1828 року, наголошує, що споруда церкви побудована в 1558 році православною релігійною громадою.

Відповідач - Закарпатська обласна державна адміністрація позов визнала частково щодо вимоги про скасування оспорюваного свідоцтва про право власності на культову споруду; стосовно вимоги про передачу храму у власність греко – католицької релігійної громади м. Рахів просить у позові відмовити, зважаючи на недопустимість виникнення та загострення міжконфесійної конфронтації, доцільність передачі храму у почергове користування обох громад відповідно до ст.17 Закону України „Про свободу совісті та релігійні організації”.

Відповідач - Рахівська районна рада явку представника в судові засідання не забезпечила, надіслала клопотання про розгляд справи без участі її представника. У надісланих суду письмових поясненнях зазначила про обґрунтованість вимоги про скасування свідоцтва про право власності та заперечила проти вимоги про зобов'язання передачі культової споруди у власність позивача, оскільки районна рада відповідно до законодавства не має повноважень на розпорядження культовою спорудою.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши уповноважених

представників сторін,

суд встановив:

Рішенням виконкому Закарпатської обласної ради народних депутатів від 19.09.1991року № 161 Хресто – Воздвиженську церкву м. Рахів передано у власність православній релігійній громаді УПЦ м. Рахів.

На підставі зазначеного рішення виконкомом Рахівської районної ради народних депутатів видано православній релігійній громаді УПЦ свідоцтво про право власності на культову споруду від 06.03.1992 року.

продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 19.05.2008 року у справі № 3/21

Рішенням арбітражного суду Закарпатської області від 29.06.1993 року у справі № 98/5 вищевказане рішення Закарпатського облвиконкому в частині передачі Хресто – Воздвиженської церкви православній релігійній громаді визнано недійсним. Це свідчить про те, що перехід права власності на культову споруду з державної до власності православної релігійної громади в порядку, визначеному ст. 17 Закону України „Про свободу совісті та релігійні організації” не відбувся.

Проте, оспорюване свідоцтво про право власності на культову споруду анульоване не було. Оцінку зазначеному свідоцтву як такому, що не породжує правових наслідків надано судом у мотивувальній частині рішення господарського суду Закарпатської області від 10.06.2003 року № 3/72, яке православною релігійною громадою не оскаржувалось, набрало законної сили.

Така позиція суду ґрунтується на судовій практиці, яка існувала на час прийняття зазначеного рішення і була відображена в п. 9 Інформаційного листа Вищого арбітражного суду України від 31.01.2001 року № 01-8/98 „Про деякі приписи законодавства, яке регулює питання, пов’язані із здійсненням права власності та його захистом”.

Зазначеним рішенням господарського суду Закарпатської області констатовано факт перебування культової споруди у державній власності.

Недотримання визначеного ст. 17 Закону України „Про свободу совісті та релігійні організації” порядку передачі культової споруди у власність релігійної громади, а саме, відсутність рішення обласної державної адміністрації про передачу споруди у власність, є безумовною підставою для визнання свідоцтва про право власності на культову споруду недійсним.

Оцінюючи аргументи православної релігійної громади щодо пропуску позивачем строку позовної давності суд констатує наступне.

Матеріалами справи підтверджено факт інформованості позивача про існування оспорюваного свідоцтва на час розгляду господарським судом Закарпатської області справи № 3/72 (рішення від 10.06.2003 року), тому термін позовної давності слід визнати пропущеним. Однак, зважаючи на вищенаведену практику господарських судів щодо оцінки свідоцтв, як похідних від інших правовстановлюючих документів, з якою погодилась православна релігійна громада, яка не оскаржила рішення господарського суду у справі № 3/72 від 10.06.2003 року, отже, визнала факт перебування Хресто – Воздвиженської церкви у державній власності, суд визнає причини пропущення позовної давності поважними, а порушене право позивача на користування храмом в почерговому порядку таким, що підлягає захисту.

Вимога позивача про зобов'язання Закарпатської обласної державної адміністрації передати культову споруду Хресто – Воздвиженський храм у його власність задоволенню не підлягає. Держава в особі органів, передбачених в ст. 17 Закону України „Про свободу совісті та релігійні організації”, є належним власником культових будівель і майна. Відповідно до ст. ст. 317, 319, 326 ЦК України зазначені державні органи мають право володіти, користуватися і розпоряджатися цими будівлями і майном, а також вчиняти щодо майнових об’єктів будь-які дії, що не суперечать Закону. Примушення власника розпорядитися належним йому майном порушить право державної власності, суперечить змісту чинного законодавства.

Керуючись ст. 17 Закону України „Про свободу совісті та релігійні організації”; ч. 5 ст. 267, гл. 23 Цивільного кодексу України; ст. ст. 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 19.05.2008 року у справі № 3/21

СУД ВИРІШИВ:

1.          Поновити строк позовної давності.

2.          Позов задоволити частково.

3.          Визнати недійсним свідоцтво про право власності на культову споруду від 06.03.1992 року, видане православній релігійній громаді УПЦ виконкомом Рахівської районної ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Закарпатської обласної ради народних депутатів № 161 від 19.09.1991 року.

4.          В іншій частині позову відмовити.

5.          Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 ГПК України.

Суддя В.В.Мокану