ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Господарський суд Чернігівської області
________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

"22" квітня 2008 р.                                                  Справа № 18/113

За позовом Виконавчої дирекції Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, робочий орган –Срібнянський районний центр зайнятості

17300, смт. Срібне, вул. Чапаєва, 33

До Приватного сільськогосподарського підприємства „Сокиринське”

17312, с. Сокиринці Срібнянського району, вул. Радянська, 18

Про стягнення 16607 грн. 74 коп.

Суддя А.С.Сидоренко

Секретар судового засідання І.В.Морська

Представники сторін:

Від позивача: Таран Л.М. –заст. нач., дов. від 21.04.2008р. № 02/398

Від відповідача: Юрченко Ю.І. –адвокат, дов. від 06.03.2008р.

В судовому засіданні 22.04.2008р., на підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

СУТЬ СПОРУ:

Виконавчою дирекцією Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, робочий орган –Срібнянський районний центр зайнятості (надалі –позивач), заявлено адміністративний позов до Приватного сільськогосподарського підприємства „Сокиринське” (надалі –відповідач) про стягнення 16607,74 грн. заборгованості по страхових внесках на загальнообов’язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття.

Відповідач проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що у зв’язку з відмовою прокурора від позову наявні всі підстави для закриття провадження по справі у зв’язку з відмовою позивача від позову. Також відповідач зазначає, що виконавча дирекція Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття являється неналежним позивачем у даній справі, оскільки на спірні правовідносини розповсюджується дія Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, а тому органом стягнення має бути податковий орган. На думку Відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв’язку з сплатою ним заборгованості в повному обсязі.

Додатково Відповідач посилається на сплив строків застосування адміністративно –господарських санкцій, встановлених ст. 250 Господарського кодексу України.

В судовому засіданні 20.03.2008р. представник позивача надав письмову заяву про відмову від адміністративного позову. Дана заява мотивована добровільною сплатою відповідачем заборгованості по страхових внесках на загальнообов’язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття в повному обсязі. Факт сплати відповідачем суми боргу підтверджується наданими представником позивача копіями виписок УДК в Срібнянському районі від 28.02.2007р. Також представник позивача надав копію розрахункової відомості про нарахування і перерахування страхових внесків до Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття за 2007 рік, яка підтверджує відсутність у відповідача заборгованості по сплаті страхових внесків.

Представник Відповідача заперечив проти прийняття судом відмови Позивача від позову з цих підстав та закриття провадження у справі,

Розглянувши дану заяву, суд не приймає відмову Позивача від адміністративного позову, оскільки такі дії порушують право Відповідача на судовий розгляд справи в межах якого необхідно з’ясувати питання наявності чи відсутності обов’язку у Відповідача по сплаті страхових внесків на загальнообов’язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення повноважних представників сторін, з’ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд ВСТАНОВИВ:

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття” від 02.03.2000р. № 1533-ІІІ (далі -Закон № 1533) Фонд загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття створюється для управління страхуванням на випадок безробіття, провадження збору та акумуляції страхових внесків, контролю за використанням коштів, виплати забезпечення та надання соціальних послуг, здійснення інших функцій згідно із цим Законом і статутом Фонду.

Відповідно до ст. 12 Закону № 1533 виконавча дирекція Фонду є виконавчим органом правління Фонду, який забезпечує виконання рішень правління. Функції виконавчої дирекції Фонду покладаються на органи державної служби зайнятості.

Виконавча дирекція Фонду організовує виконання рішень правління Фонду та забезпечує дотримання законодавства України про страхування на випадок безробіття, діє від імені Фонду та підзвітна йому в межах та порядку, передбачених статутом Фонду.

Функції робочих органів виконавчої дирекції Фонду покладаються на центр зайнятості Автономної Республіки Крим, обласні, Київський і Севастопольський міські, районні, міськрайонні, міські та районні у містах центри зайнятості.

Виконавча дирекція Фонду та її робочі органи, зокрема:

·          ведуть реєстр платників страхових внесків;

·          провадять збір страхових внесків;

·          контролюють правильність нарахування, своєчасність сплати страхових внесків, а також витрат за страхуванням на випадок безробіття;

·          представляють інтереси Фонду в судових та інших органах.

У відповідності до ч. 1 ст. 16 Закону № 1533 джерелом формування коштів Фонду є, зокрема, страхові внески страхувальників - роботодавців, застрахованих осіб, що сплачуються на умовах і в порядку, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами.

Відповідач зареєстрований як платник страхових внесків до Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття з 15.04.2000р. за № 256000151.

Частиною 3 ст. 17 Закону № 1533 встановлено, що роботодавці та застраховані особи сплачують страхові внески один раз на місяць в день одержання роботодавцями в установах банків коштів на оплату праці.

Обов’язок роботодавця своєчасно та в повному розмірі сплачувати страхові внески передбачений п. 2 ч. 2 ст. 35 Закону № 1533.

Станом на 01.10.2005р. за відповідачем рахувалася заборгованість по сплаті страхових внесків в сумі 16607,74 грн., що підтверджується розрахунковою відомістю Відповідача про нарахування і перерахування страхових внесків до Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття за 9 місяців 2005 року.

За таких обставин, суд вважає вимоги Позивача про стягнення несплачених у встановлений строк Відповідачем страхових внесків обґрунтованими.

Заперечення відповідача не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступного:

Відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно з статтею 2 Закону України "Про судоустрій" суд здійснює правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами прав і законних інтересів юридичних осіб. Частиною 3 статті 3 вказаного Закону встановлено, що судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи в порядку, встановленому Конституцією України та законами. Відповідно до частиною 1 статті 6 цього ж Закону усім суб'єктам правовідносин гарантується захист їх прав і законних інтересів незалежним і неупередженим судом. Згідно з частиною З зазначеної статті ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 року № 15-рп/2002 по справі № 1-2/2002 про досудове врегулювання спорів визначено, що частина 2 статті 124 Конституції України передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, встановлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб'єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право на звернення до суду для захисту своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України. Держава має забезпечувати захист прав усіх суб'єктів правовідносин, в тому числі у судовому порядку. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ч. 2 ст. 34 Закону № 1533, Фонд зобов'язаний забезпечувати збір страхових внесків, контролювати правильність нарахування, своєчасність сплати страхових внесків, а також витрат за страхуванням на випадок безробіття, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань страхування на випадок безробіття, правильність призначення роботодавцем та виплати застрахованим особам допомоги по частковому безробіттю.

Приписом частин 1 та 2 ст. 38 Закону № 1533 встановлено, що роботодавець несе відповідальність за несвоєчасність сплати та неповну сплату страхових внесків, у тому числі страхових внесків, що сплачують застраховані особи через рахунки роботодавців.

Не сплачені в строк страхові внески, пеня і штраф стягуються в доход Фонду із страхувальника у безспірному порядку.

Згідно ст. 39 Закону № 1533 спори, що виникають із правовідносин за цим Законом, вирішуються в судовому порядку.

Таким чином, висновок Відповідача про те, що позивач не мав права звертатися до господарського суду із позовною заявою про стягнення даної заборгованості являється помилковим.

Відповідна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 22.06.2004р. по справі № 2-13/12765-03.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що правове регулювання відносин у сфері загальнообов’язкового державного соціального страхування здійснюється відповідно до Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - Основи), що прийняті 14.01.1998р. і набули чинності, відповідно до статті 32 Основ, з моменту їх опублікування, тобто з 19.02.1998р. Згідно зі статтею 4 Основ одним із видів загальнообов’язкового державного соціального страхування є страхування на випадок безробіття.

Відносини, що виникають із загальнообов’язкового державного соціального страхування на випадок безробіття врегульовані нормами Закону “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття”, який, відповідно до пункту 1 розділу VІІІ “Прикінцеві положення” цього Закону, набрав чинності з 01.01.2001р.

До набрання чинності названим Законом, тобто до 01.01.2001р., в силу статті 31 Основ, відповідно до якої строки введення загальнообов'язкового державного соціального страхування в Україні, визначаються в законах України з окремих видів загальнообов'язкового державного соціального страхування, платежі на обов’язкове державне соціальне страхування мали статус збору (обов’язкового платежу) та входили до складу загальнодержавних податків та зборів, визначених статтею 14 Закону України “Про систему оподаткування” (пункт 16 частини 1). Однак, Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо загальнообов'язкового державного соціального страхування” від 16.01.2003р. № 429-ІV (набрав чинності з 11.02.2003р.), п. 16 ч. 1 ст. 14 Закону України “Про систему оподаткування” був виключений.

Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин, правові, фінансові та організаційні засади загальнообов’язкового державного страхування на випадок безробіття, вже з 01.01.2001р. регулювалися нормами Закону України “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття”.

В силу пункту 2 розділу VIII названого Закону до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Таким чином, на порядок стягнення заборгованості з страхових внесків на загальнообов’язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, розмір яких визначено Законом України “Про розмір внесків на деякі види загальнообов’язкового державного соціального страхування”, яка виникла після 01.01.2001р., не поширювалася дія нормативних актів, що регулюють відносини у сфері оподаткування. Такі правовідносини врегульовано спеціальним законодавством із загальнообов’язкового державного соціального страхування.

Відхиляються також посилання Відповідача на сплив строків застосування адміністративно –господарських санкцій, встановлених ст. 250 Господарського кодексу України, оскільки згідно цієї норми адміністративно-господарські санкції (одним із видів яких є стягнення зборів (обов’язкових платежів)) можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Частиною 2 ст. 38 Закону № 1533 встановлено, що строк давності у разі стягнення страхових внесків, пені та фінансових санкцій, передбачених цією статтею, не застосовується.

Сплата Відповідачем заборгованості по страховим внескам в лютому 2007 року, в даному випадку, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки при наявності спору між сторонами стосовно обов’язку сплати Відповідачем страхових внесків взагалі, суд доходить висновку про обґрунтованість доводів Позивача.

Відмова у задоволенні позовних вимог може призвести до звернення Відповідачем до суду із заявою про поворот виконання судових рішень по даній справі, скасованих постановою Вищого господарського суду України від 12.02.2008р., адже Відповідачем заборгованість була сплачена після набрання ними законної сили.

У випадку ж видачі судом виконавчого листа після набрання даним судовим рішенням законної сили, Відповідач буде мати право звернутися до суду із заявою, в порядку ст. 259 Кодексу адміністративного судочинства України, про визнання його таким, що не підлягає виконанню, оскільки обов'язок боржника відсутній повністю у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням.

Суд не погоджується з доводами Відповідача про наявність підстав для закриття провадження у справі у зв’язку з відмовою прокурора від позову під час попереднього розгляду даної справи, оскільки за правилами ч. 2 ст. 61 Кодексу адміністративного судочинства України, відмова органів та осіб, визначених у статті 60 цього Кодексу, від адміністративного позову або зміна позовних вимог не позбавляє особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов, права вимагати від суду розгляду справи, вирішення адміністративного позову в попередньому обсязі.

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 4 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах, в яких позивачем є суб'єкт владних повноважень, а відповідачем –фізична чи юридична особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

Керуючись ст. ст. 8, 12, 16, 17, 34, 35, 38, 39 Закону України “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття”, ст. ст. 51, 94, 112, 136, 158 –163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з приватного сільськогосподарського підприємства „Сокиринське”, с. Сокиринці Срібнянського району, вул. Радянська, 18 (р/р 3 в Талалаївському відділенні ВАТ „Державний ощадний банк України”, код 030147867) на користь виконавчої дирекції Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, робочий орган –Срібнянський районний центр зайнятості, смт. Срібне, вул. Чапаєва, 33 (р/р 0493 в УДК в Чернігівській області, МФО 853592, код 30875247) заборгованість в сумі 16607 грн. 74 коп.

Дана постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в наступному порядку: про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу –з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Дана постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя (підпис) А.С.Сидоренко

Постанова складена у повному обсязі 25 квітня 2008 року.

Суддя (підпис) А.С.Сидоренко