КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2008                                                                                           № 7/636

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Смірнової Л.Г.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Цурка Н.О. (довіреність № У07/7944 від 18.12.2007)

від відповідача -Карпічко В.Л. (довіреність № 989 від 06.06.2007)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства "Служба замовника житлово-комунальних послуг" Оболонського району у м. Києві

на рішення Господарського суду м.Києва від 05.02.2008

у справі № 7/636

за позовом                               Акціонерної енергопостачальної компанії "Київенерго"

до                                                   Комунального підприємства "Служба замовника житлово-комунальних послуг" Оболонського району у м. Києві

про                                                  стягнення боргу в сумі 262900,62 грн.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерна енергопостачальна компанія “Київенерго” звернулась до Господарського суду м. Києва з позовом до Комунального підприємства “Служба замовника житлово-комунальних послуг” Оболонського району у м. Києві про стягнення боргу в сумі 262900,62 грн. Позивач обґрунтовує заявлений позов тим, що відповідач не розрахувався за використану теплову енергію, в зв’язку з чим останній зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних з простроченої суми.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 05.02.2008 р. у справі № 7/636 позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 21723,59 грн. – інфляційних витрат, 5169,97 грн. – 3 % річних від простроченої суми, 2544,11 грн. – державного мита та 118,00 грн. – витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В частині стягнення основного боргу в розмірі 227517,83 грн. провадження у справі припинено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач подав до Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить вказане рішення скасувати, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач обґрунтовує свою апеляційну скаргу тим, що рішення є необгрунтованим та прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 01.10.2003 р. між Акціонерною енергопостачальною компанією “Київенерго” (постачальник) та Комунальним підприємством “Управління житлового господарства” Оболонського району м. Києва (споживачем) був укладений договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 230244 (далі - Договір).

Відповідно до рішення Оболонської районної у місті Києві ради № 27/2 від 17.02.2005 року Комунальне підприємство “Служба замовника житлово - комунальних послуг” Оболонського району у м. Києві є правонаступником реорганізованого Комунального підприємства “Управління житлового господарства” Оболонського району міста Києва.

Умовами договору (п. п. 2.2., 2.3) передбачено, що постачальник зобов'язується постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на межу балансової належності із споживачем (додатки 3, 4) для потреб опалення - в період опалювального сезону; для гарячого водопостачання - протягом року згідно із заявленими споживачем величинами приєднаного теплового навантаження, зазначеними в додатку 1, а споживач зобов'язується дотримуватись кількості споживання теплової енергії за кожним параметром в обсягах, які визначені у додатку 1, не допускаючи їх перевищення; своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії в терміни та за тарифами, зазначеними у додатку 2. Облік споживання відповідачем теплової енергії проводився розрахунковим способом згідно договірних навантажень.

Пунктом 10 додатка № 2 до Договору встановлено, що споживач щомісячно забезпечує не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, оплату коштів від населення за фактично спожиту теплову енергію на транзитний рахунок ГІОЦ КМДА, до 25 числа поточного місяця сплачує вартість теплової енергії, яка використовується орендарями, на рахунок постачальника згідно з його розрахунком.

Відповідно до розрахунку позивача, внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору у останнього станом на 01.07.2005 р. виникла заборгованість у розмірі 227517,83 грн. за період з 01.11.2003 р. по 01.07.2005 р.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання — відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень Цивільного кодексу України, оскільки з 01.01.2004 р. набрав чинності Цивільний кодекс України від 16.01.2003 року. Відповідно до п. 4 його Прикінцевих та перехідних положень щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки правовідносини між сторонами продовжують існувати, вони регулюються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оскільки позивач звернувся до суду з клопотанням про припинення провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 227517,83 грн., в зв’язку з тим, відповідач після порушення провадження у справі сплатив відповідачу суму основного боргу, то місцевим господарським судом зроблено вірний висновок про необхідність в цій частині припинити провадження у справі на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України в зв'язку з відсутністю предмету спору.

Позивачем також заявлено вимоги про стягнення з відповідача інфляційних витрат в розмірі 21723,59 грн. та 3 % річних в розмірі 5169,97 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач проти стягнення інфляційних витрат та 3 % річних заперечує в зв’язку з тим, що відповідно до Закону України “Про тимчасову заборону стягнення з громадян України пені за несвоєчасне внесення плати за житлово-комунальні послуги” забороняється нараховувати по розрахунках з 01.10.1996 р. та стягувати з громадян України пеню за несвоєчасне внесення квартирної плати за житлово-комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична енергія, теплова енергія, водовідведення, утримання і експлуатація житла та прибудинкових територій, сміттєзбирання, ліфтове господарство). А оскільки кошти за спірним договором до відповідача надходять від населення у вигляді плати за житлово-комунальні послуги, то відповідно і штрафні санкції не нараховуються.

Отже, відповідач ототожнює поняття “пеня”, “інфляційні витрати”, “3 % річних”.

Колегія суддів не погоджується з такою думкою відповідача з огляду на наступне.

Пеня є самостійним способом захисту цивільних прав і одним із видів забезпечення виконання цивільно-правових зобов’язань. Нею визнається визначена законом або договором грошова сума, яку боржник повинен сплатити кредиторові в разі невиконання або неналежного виконання зобов’язання, зокрема, в разі прострочення виконання. Пеня є однією із форм неустойки, отже, виступаючи однією із форм неустойки, пеня не може мати іншої форми, зокрема форми річних або інфляційних витрат. Таким чином, пеня, річні та інфляційні витрати є самостійними способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов’язань.

Виходячи з вищевикладеного та, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується, що відповідач протягом дії договору розраховувався з позивачем за надані послуги з постачання теплової енергії у вигляді гарячої води, порушуючи строки встановлені договором, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з нього на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, 21723,59 грн. інфляційних витрат та 5169,97 грн. 3 % річних, розмір яких визначений за обґрунтованим розрахунком позивача.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач в порушення зазначеної норми належним чином апеляційну скаргу не обґрунтував, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не навів.

Тому колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2008 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального і процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв’язку з чим підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 101, 102, п.1 ч.1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства “Служба замовника житлово-комунальних послуг” Оболонського району у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 05.02.2008 р. у справі № 7/636 - без змін.

Матеріали справи № 7/636 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом одного місяця з дня її прийняття.

Головуючий суддя

Судді