КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2008                                                                                           № 16/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Григоровича О.М.

суддів:

за участю секретаря

судового засідання

представників сторін

- позивача: Биховченко Р.І. (розпорядник майна),

- відповідача: нез’явився,

- ЗАТ “Прилуктваринмаш – Холдінг”: Гораєвський І.Л. (директор),

- ТОВ “АДМ”: не з’явився,

- ТОВ “Будкапіталінвест”: Ортіков А.М. (дов. від 06.06.08 № 31),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Петрівський завод СМІК" в особі розпорядника майна Биховченко Романа Івановича

на рішення Господарського суду м. Києва від 05.02.2008

у справі № 16/15

за позовом                               Відкритого акціонерного товариства "Петрівський завод СМІК" в особі розпорядника

майна Биховченко Романа Івановича

до                                                   Товариства з обмеженою відповідальністю Промислово-комерційної фірми "БАРС"

треті особи, які не

заявляють самостійних

вимог на предмет спору,

на стороні позивача

1. Закрите акціонерне товариство "Прилуктваринмаш-Холдінг",

2. Товариство з обмеженою відповідальністю "АДМ",

3. Товариство з обмеженою відповідальністю "Будкапіталінвест"

про                                                  визнання договору купівлі-продажу частини майнового комплексу недійсним,

(в судовому засіданні 16.04.08 оголошувалась перерва)

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство “Петрівський завод СМІК” в особі розпорядника майна Биховченко Р.І. (далі – позивач) звернулося до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Промислово-комерційної фірми “БАРС” (далі – відповідач) про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини майнового комплексу від 01.02.01 та зобов’язання відповідача повернути ВАТ “Петрівський завод СМІК” частину майнового комплексу – будівлю прохідної (літера “И”) пл. 7,10 кв.м., будівлю вагової (Літера “О”) пл. 41,20 кв.м., будівлю диспетчерської (Літера “Б”) пл. 20,10 кв.м., а ВАТ “Петрівський завод СМІК” повернути відповідачеві 9822,63 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 05.02.08 в позові відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати у зв’язку з неповним з’ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального права та прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

У доповненні до апеляційної скарги від 18.03.08 № 15 позивач, підтримуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, стверджує, що місцевим господарським судом не досліджувалась та не перевірялась обставина, що ЗАТ “Прилуктваринмаш –Холдінг” був співвласником спільної часткової власності позивача та мав намір купити частину майнового комплексу, відчужену за спірним договором. На його думку, місцевим судом також не було досліджено питання щодо невідповідності договору купівлі-продажу частини майнового комплексу від 01.02.01 вимогам ст. ст. 113, 114, 115 Цивільного кодексу Української РСР (далі – ЦК УРСР).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти доводів позивача, вважаючи їх такими, що не відповідають дійсності. Він зазначає, що згода Закритого акціонерного товариства “Прилуктваринмаш –Холдінг” на продаж частини майнового комплексу не потрібна, оскільки це товариство на момент укладення спірного договору не було його співвласником. У зв’язку з цим він просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.

Розпорядженням В.о. Голови Київського апеляційного господарського суду від 19.03.08 № 01-23/1/7 у зв’язку з виробничою необхідністю суддю Гольцову Л.А. замінено суддею Ропій Л.М.

Ухвалою суду від 19.03.08 для дачі пояснень у судове засідання було викликано повноважного представника ЗАТ “Прилуктваринмаш – Холдінг”.

Розпорядженням Голови Київського апеляційного господарського суду від 27.03.08 № 01-23/1/5 у зв’язку з виробничою необхідністю до складу судової колегії замість судді Ропій Л.М. було введено суддю Гольцову Л.А.

В судовому засіданні 16.04.08 директор ЗАТ “Прилуктваринмаш – Холдінг” пояснив, що Товариство не знало про продаж позивачем частини майнового комплексу, який перебував у спільній частковій власності ТОВ “Будкапіталінвест”, ТОВ “АДМ”, ЗАТ “Прилуктваринмаш –Холдінг” та позивача, оскільки його не було повідомлено про укладення спірного договору, що, на його думку, є порушенням вимог ст. 114 ЦК УРСР.

19.05.08 розпорядником майна Биховченко Р.І. через канцелярію суду було подано доповнення до апеляційної скарги від 17.05.08 № 19, в якому додатково зазначено, що 15.04.08 на засіданні Спостережної ради позивача визнано засідання Спостережної ради товариства від 20.01.01, на підставі якого було продано частину майнового комплексу 5/1000, таким, яке ніколи не відбувалось, протокол про засідання – підробним, а рішення, прийняте відповідно до цього протоколу, – недійсним.

Також, Биховченко Р.І. стверджував, що на момент продажу будівель за спірним договором майновий комплекс по вул. Сирецька, 33 у місті Києві належав ЗАТ “Прилуктваринмаш –Холдінг”, ТОВ “АДМ” та позивачу на праві спільної часткової власності і ніяких будівель ТОВ “Будкапіталінвест” до майнового комплексу не входило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.05.08 до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, було залучено Закрите акціонерне товариство “Прилуктваринмаш –Холдінг” (далі – третя особа 1), Товариство з обмеженою відповідальністю “АДМ” (далі – третя особа 2), Товариство з обмеженою відповідальністю “Будкапіталінвест” (далі – третя особа 3).

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа 1 зазначила, що позивач не повідомляв його, як учасника спільної часткової власності, в письмовій формі про намір продати свою частку сторонній особі із зазначенням ціни та інших умов. Отже, третя особа 1 не відмовлялась від здійснення права привілейованої купівлі. В зв’язку з цим вона просить суд апеляційної інстанції задовольнити вимоги позивача у повному обсязі.

Третя особа 2 у відзиві на апеляційну скаргу повідомила апеляційний суд, що вона, починаючи з 2000 року до лютого 2007 року, разом із третьою особою 1 та позивачем була співвласником майнового комплексу за адресою: м. Київ, вул. Сирецька, 33.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа 3 зазначила, що ніколи не була співвласником майнового комплексу по вул. Сирецька, 33 у м. Києві. Щодо подання заяви від 30.01.01 № 21-01 до Першої нотаріальної контори м. Києва Директором товариства – Ропай М.М., то останній ніколи не був директором ТОВ “Будкапіталінвест” і підпис, який стоїть від імені Ропая М.М., не відповідає оригіналу його підпису.

Розгляд апеляційної скарги по справі № 16/15 неодноразово відкладався на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

В судове засідання 18.06.08 з’явилися представники позивача, третьої особи 1 та третьої особи 3. Представники відповідача та третьої особи 2 в судове засідання 18.06.08 не з’явилися, хоча були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання.

Таким чином, відповідач та третя особа 2 знали про дату розгляду апеляційної скарги по даній справі 18.06.08, але не надали доказів неможливості направлення в судове засідання своїх представників.

У зв’язку з неможливістю відкласти розгляд апеляційної скарги в межах 2-місячого строку, встановленого ст. ст. 69, 102 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України), на іншу дату та з врахуванням клопотання третьої особи 2 про розгляд справи за відсутності її представника, про що нею зазначено у відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний господарський суд, обговоривши це з присутніми представниками, визнав за можливе розглянути апеляційну скаргу по справі № 16/15 без відповідача та третьої особи 2.

В судовому засіданні 18.06.08 представник позивача просив суд апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення господарського суду першої інстанції та прийняти нове рішення, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.

Представники третіх осіб 1 та 3 також просили задовольнити апеляційну скаргу, рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення присутніх представників, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування рішення, що оскаржується, та прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного.

01.02.01 між позивачем та відповідачем було укладено договір б/н купівлі – продажу частини майнового комплексу (далі – договір). Цей договір був посвідчений Київською державною нотаріальною конторою № 1 та зареєстрований 01.02.01за № 2-172.

Відповідно до п. 1 договору “Продавець” (позивач) продав, а “Покупець” (відповідач) купив 5/1000 частин (від майнового комплексу площею 14405,80 кв.м.), що знаходиться в м. Києві по вул. Сирецькій, 33 та складається з будівлі прохідної (літера “И”) пл. 7,10 кв.м. балансовою вартістю 2 022,45 грн., будівлі вагової (літера “О”) пл. 41,20 кв.м. балансовою вартістю 6 119,83 грн., будівлі диспетчерської (літера “Б”) пл. 20,10 кв.м. балансовою вартістю 1680,40 грн., загальною площею 68, 40 кв.м.

Згідно з п. 3 договору вартість майна, що продавалося, склала 9 822,63 (дев’ять тисяч вісімсот двадцять дві гривні 63 копійки) грн., які покупець повинен перерахувати на поточний рахунок продавця протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту укладення договору. Зазначене не заперечується учасниками судового процесу, не спростовується доводами апеляційної скарги та матеріалами справи.

Судом першої інстанції встановлено, що платіжними дорученнями від 02.02.01 №№ 1, 2 було здійснено оплату на загальну суму 9822,63 грн., що також підтверджується довідкою відділення Ощадбанку України.

У відповідності до ч. 1 ст. 101 ГПК України в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. При цьому, на підставі ч.2 цієї ж статті апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Загальними зборами акціонерів позивача від 16.10.2000 було вирішено (п. 2 протоколу) провести незалежну оцінку ринкової вартості нерухомого та рухомого майна та продати нежитлові приміщення (будівля прохідної (літера “И”), будівля вагової (літера “О”), будівля диспетчерської (літера “Б”) та частину рухомого майна за ціною, не нижчою, ніж оцінять експертні організації.

Серед матеріалів справи наявні висновки про вартість об’єкту, підготовлені ПП “Сервітут” (від 20.01.01), згідно з яким ринкова вартість без ПДВ склала: прохідної – 4220 грн.; вагової – 24500 грн., диспетчерської – 11950 грн. (далі – висновок 1) та ТОВ “Нотингем Хауз” (від 20.12.2000), у відповідності до якого вартість об’єктів експертної оцінки на 01.12.2000 з врахуванням ПДВ, зокрема, становила: будівля диспетчерської – 1900 грн., вагової – 3900 грн., прохідної – 900 грн. (далі – висновок 2).

Як вбачається з матеріалів справи, 22.01.01 за № 197/10/24-007 Державна податкова адміністрація у м. Києві надала згоду на відчуження нерухомого майна позивачу на суму 6700 грн., яке знаходилося в податковій заставі, в тому числі: будівля диспетчерської (вартість 1900грн.), будівля вагової (вартість 3900грн.), будівля прохідної, вартість – 1900 грн. Така згода була надана на підставі експертної оцінки, здійсненої 20.12.2000 року “Нотингем Хауз”.

Отже, колегією суддів приймаються до уваги доводи апелянта, що Державна податкова адміністрація у м. Києві надала згоду на відчуження нерухомого майна позивачу на підставі висновку 2.

Відмовляючи в задоволенні позову повністю, місцевий господарський суд виходив з того, що ТОВ “АДМ”, ТОВ “Будкапіталінвест” та позивач у справі зареєстрували у Першій нотаріальній конторі заяви про відмову від права привілейованої купівлі частини майнового комплексу.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що таке рішення судом першої інстанції було ухвалено за неповного з’ясування обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

За результатом перегляду судового рішення в порядку, передбаченому розділом ХІІ ГПК України, апеляційною інстанцією було встановлено, що на момент укладення договору спірне нерухоме майно належало на праві спільної часткової власності позивачеві, третім особам 1 та 2. При цьому згоди на продаж вказаних вище будівель позивач від третьої особи 1 не отримав.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, в тому числі, з наданої суду першої інстанції довідки – характеристики Київського міського БТІ, третій особі 1 також належала певна частка на момент укладення спірного договору. Тоді як ця особа відповідної згоди не надавала.

Так, між третьою особою 1 та позивачем було укладено договір купівлі-продажу будівель від 26.11.99 № 2699. Відповідно до предмету договору продавець (позивач) продав, а покупець (третя особа 1) купив виробничі приміщення, які знаходяться на території “Петрівського заводу СМіК” за адресою: м. Київ, вул. Сирецька, 33.

На виконання умов договору купівлі-продажу будівель від 26.11.99 № 2699 згідно з актом прийому – передачі у власність майна від 13.04.2000 № 21 третя особа 1 отримала майно від позивача. Ці виробничі приміщення були зареєстровані за третьою особою 1 на підставі договору від 26.11.99 № 2699, акту прийому – передачі від 13.04.2000 № 21, про що 13.04.2000 було зроблено відповідний запис у реєстрову книгу за реєстром № 635-з домоволодіння № 33 по вул. Сирецька. На згадані будівлі Київським міським бюро технічної інвентаризації було видано реєстраційне посвідчення, копія якого наявна в матеріалах справи.

Крім того, третя особа 1 була співвласником майнового комплексу на підставі наказу Київської міської державної адміністрації від 21.04.2000, про що 11.05.2000 було здійснено запис в реєстрову книгу (копія свідоцтва про право власності на майновий комплекс від 21.04.2000 та реєстраційного посвідчення наявні в матеріалах справи).

Як вбачається з пояснень представника третьої особи 1 від 19.04.08 № 52 та підтверджується висновком 2, висновок про вартість об’єкту від 20.12.2000, підготовлений ТОВ “Нотингем Хауз”, було здійснено на замовлення та з власної мети саме цієї третьої особи.

Колегією суддів також приймаються посилання учасників судового процесу на те, що будівля диспетчерської продана за ціною нижчою, ніж була визначена у згоді податкових органів.

Відповідно до п. 8.6.1 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” (станом на 01.02.01) платник податків, активи якого перебувають у податковій заставі, здійснює вільне розпорядження ними, за винятком операцій, що підлягають письмовому узгодженню з податковим органом, а саме: продажу, інших видів відчуження або оренди (лізингу) нерухомого та рухомого майна, майнових чи немайнових прав, за винятком майна, майнових та немайнових прав, що використовується у підприємницькій діяльності платника податків (інших видах діяльності, які за умовами оподаткування прирівнюються до підприємницької), а саме готової продукції, товарів і товарних запасів, робіт та послуг за кошти за їх звичайними цінами.

Суд першої інстанції ці обставини, що мають значення для справи, не з’ясував, та, як наслідок, неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, ст.ст.113-114 ЦК УРСР.

З 01.01.04 набрали чинності Цивільний та Господарський кодекси України.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки спірний договір було укладено 01.02.01, до спірних правовідносин слід застосовувати положення ЦК УРСР, а не Цивільний та Господарський кодекси України, якими апелянт додатково обґрунтовує свої доводи.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Під цим слід розуміти, насамперед, відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою.

По недійсній угоді кожна із сторін зобов’язана повернути другій стороні все одержане за угодою.

Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.78 № 3 “Про судову практику в справах про визнання угоди недійсними” (із змінами та доповненнями) угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Стаття 113 ЦК УРСР, що діяла на момент укладення спірної угоди, передбачала, що володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди – спір вирішується судом.

На підставі ч. 1 ст. 114 ЦК УРСР при продажу частки в спільній власності сторонній особі решта учасників спільної часткової власності має право привілеєвої купівлі частки, що продається по ціні, за якою вона продається, і на інших рівних умовах, крім випадку продажу з прилюдних торгів. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що продавець частки в спільній власності зобов’язаний повідомити в письмовій формі решту учасників спільної часткової власності про намір продати свою частку сторонній особі з зазначенням ціни та інших умов, на яких продає її. Якщо решта учасників спільної часткової власності відмовиться від здійснення права привілеєвої купівлі або не здійснить цього права щодо будинків протягом одного місяця, а щодо іншого майна протягом десяти днів з дня одержання повідомлення, продавець вправі продати свою частку будь-якій особі. Якщо кілька учасників спільної часткової власності виявили бажання придбати частку в спільній власності, право вибору покупця надається продавцю.

Відповідно до приписів ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно приписів статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 ГПК України рішення суду з цивільної справи, що набрало законної сили, є обов’язковим для господарського суду щодо фактів, які встановлені судом і мають значення для вирішення спору.

Колегією суддів відзначається, що в рішенні Подільського районного суду м. Києва від 09.02.07 у справі № 2П-1640/07, яке набрало законної сили, було встановлено належність третій особі 1 на праві спільної часткової власності, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу від 26.11.99 № 2699 та свідоцтва про право власності від 21.04.2000 певних частин майнового комплексу за наведеною вище адресою. Згаданим рішенням було задоволено зустрічний позов третьої особи 1 та виділено в натурі, зареєстровано покращення та припинено право спільної часткової власності на 205/1000 частини від майнового комплексу, загальною площею 14579,50 кв.м., розташованого за адресою: м. Київ, вул. Сирецька, 33, та зареєстровані в Київському МБТІ в реєстровій книзі під номером 635-з.

Позовну заяву по даній справі підписано розпорядником майна позивача Биховченко Р.І. (призначений ухвалою Господарського суду м. Києва від 29.05.07 у справі № 24/271-б) та подано до суду першої інстанції 07.12.07 (згідно штемпеля відділення зв’язку на конверті). Розпорядник майна зазначає, що в процесі процедури розпорядження майном ним було встановлено укладення спірного договору від 01.02.01.

Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлювався згідно ст.71 ЦК УРСР в три роки.

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Заяв, клопотань відповідача про застосування позовної давності матеріали даної справи не містять.

Інші доводи апелянта та учасників судового процесу, в тому числі посилання на докази, зокрема, на протокол засідання Спостережної ради від 15.04.08 б/н в розумінні ст. 34 ГПК України, колегією суддів не приймаються.

Виходячи з наведених вище підстав, Київський апеляційний господарський суд, виходячи з повноважень, встановлених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 104 ГПК України, скасовуючи рішення суду першої інстанції, приймає нове рішення про задоволення позовних вимог повністю.

Судові витрати у відповідності до ст. ст. 44, 49 ГПК України покладаються на відповідача у справі як за розгляд спору у суді першої інстанції, так і за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Петрівський завод СМіК” задовільнити повністю.

Рішення Господарського суду м. Києва від 05.02.08 у справі № 16/15 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов задовільнити повністю.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу частини майнового комплексу від 01.02.01 б/н, укладений між Відкритим акціонерним товариством “Петрівський завод СМіК” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Промислово-комерційна фірма “Барс” з моменту його укладення.

Зобов’язати Товариство з обмеженою відповідальністю “Промислово-комерційна фірма “Барс” повернути Відкритому акціонерному товариству “Петрівський завод СМіК” частину майнового комплексу, а саме: будівлю прохідної (літера “И”) пл. 7,10 кв.м., будівлю вагової (літера “О”) пл. 41,20 кв.м., будівлю диспетчерської (літера “Б”) пл. 20,10 кв.м., а Відкрите акціонерне товариство “Петрівський завод СМіК” – повернути Товариству з обмеженою відповідальністю “Промислово-комерційна фірма “Барс” грошові кошти в сумі 9822,63 (дев’ять тисяч вісімсот двадцять дві гривні) 63 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Промислово-комерційна фірма “Барс” на користь Відкритого акціонерного товариства “Петрівський завод СМіК” в особі розпорядника майна Биховченко Романа Івановича 185,00 грн. (сто вісімдесят п’ять грн.) витрат по сплаті державного мита та 118,00 грн. (сто вісімнадцять грн.) витрат по сплаті за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу за розгляд справи в суді першої інстанції; 92,50 грн. (дев’яносто дві грн.) 50 коп. витрат по сплаті державного мита за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Наказ на виконання даної постанови доручити видати Господарському суду м. Києва.

Головуючий суддя

Судді

25.06.08 (відправлено)