ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
10.04.08                                                                                           Справа № 1/195/36-38
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді                              Юрченка Я.О.

суддів                                                  Якімець Г.Г.

Зварич О.В.

розглянув апеляційну скаргу Приватного підприємства «Арт-Буд», м.Луцьк

на рішення Господарського суду Волинської області від 27.02.2008р.

у справі № 1/195/36-38

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Стальсервіс», м.Дніпропетровськ

до відповідача Приватного підприємства «Арт-Буд», м.Луцьк

про стягнення 142749,84 грн., з яких 114000 грн. заборгованості за поставлений товар відповідно до договору № П-07/01/12.07 від 12.07.2007р., 7137,05 грн. пені, 1662,79 грн. плати за користування чужими грошовими коштами та 19950 грн. штрафу.

За участю представників:

позивача: Каганець А.В.

відповідача: Смолюк А.І.

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст.20, 22, 27 ГПК України, зокрема право відводу судді.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 27.02.2008р. у справі № 1/195/36-38 частково задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Стальсервіс», м.Дніпропетровськ та стягнуто з Приватного підприємства «Арт-Буд», м.Луцьк 108000 грн. заборгованості за поставлений товар, 7137,05 грн. пені, 1662,79 грн. трьох відсотків річних від суми заборгованості за користування чужими грошовими коштами, 19950 грн. штрафу, 1427,49 грн. в повернення витрат по сплаті державного мита та 118 грн. в повернення витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, в частині вимоги про стягнення 6000 грн. провадження у справі припинено.

При прийнятті рішення місцевий господарський суд виходив з приписів ст.ст.193 216, 230 ГК України, ст.ст.625, 655 ЦК України та того, що відповідач допустив прострочення виконання зобов’язання, частково сплатив основну заборгованість в сумі 6000 грн., визнав заборгованість в сумі 108000 грн., договором за несвоєчасне проведення розрахунків передбачені пеня та штраф, які у даному випадку прострочення оплати за поставлений товар складають відповідно 7137,05 грн. та 19950 грн. і підлягають стягненню в судовому порядку

Скаржник, відповідач у справі, з рішенням місцевого господарського суду частково не погоджується, подав апеляційну скаргу, просить рішення суду в частині стягнення штрафних санкцій розміром 19950 грн. скасувати з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права, в позові відмовити з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Зокрема скаржник покликається на те, що у договорі № П-07/01/12.07 від 12.07.2007р. та позовній заяві не зазначено про такий вид відповідальності, як штрафні санкції, тому підстави для прийняття судом рішення про застосування штрафних санкцій згідно з ст.ст.216, 230 ГК України відсутні; місцевий господарський суд в порушення ст.77 ГПК України відхилив клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, яким також допустив порушення принципів господарського судочинства: змагальності та рівності сторін перед законом та судом.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги підтримав.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу та представник позивача в судовому засіданні просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши наявні матеріали справи, апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено матеріалами справи, між товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Стальсервіс»(продавець), позивачем у справі, та приватним підприємством «Арт-Буд», (покупець), відповідачем у справі, був укладений договір купівлі-продажу № П-07/01/12.07 від 12.07.2007р., згідно з умовами якого продавець зобов'язувався продати товар покупцю, а покупець зобов'язувався прийняти товар та оплатити його. Позивач на виконання умов договору купівлі-продажу № П-07/01/12.07 від 12.07.2007р. відпустив відповідачу товар на загальну суму 343664,81 грн., що підтверджується видатковими накладними РН-0003371 від 18.07.2007р., РН-0003637 від 06.08.2007р. та РН-0003890 від 23.08.2007р.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права і обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, зокрема договори та інші правочини.

У відповідності до ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст.509 ЦК України зобов’язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту

Відповідно до ст.193 ГК України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Позивач виконав свої зобов'язання відповідно до закону та договору, поставив товар, відповідачем зобов'язання виконані частково.

В період розгляду справи відповідач частково сплатив основну заборгованість в сумі 6000 грн. Відтак, в частині стягнення 6000 грн. провадження у справі припинено судом першої інстанції в зв'язку з відсутністю предмету спору відповідно до п.1-1 ст.80 ГПК України.

Заборгованість в сумі 108000 грн. основного боргу визнана відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу, є підставною та підтверджена матеріалами справи.

Пеня за несвоєчасне проведення розрахунків в сумі 7137,05 грн. нарахована на підставі пункту 9.3 договору № П-07/01/12.07 від 12.07.2007р. за період прострочення оплати з 28.07.2007р. по 20.12.2007р. і відповідач зобов’язаний її відповідно до статті 230 Господарського кодексу України.

Три проценти річних від простроченої суми боргу, що у даному випадку складає 1662,79 грн. відповідач, як боржник який прострочив виконання грошового зобов’язання, зобов’язаний сплатити також у відповідності з ст.625 Цивільного кодексу.

При цьому, апеляційним господарський судом враховано, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимоги позивача про стягнення 108000 грн. основного боргу, 7137,05 грн. пені та 1662,79 грн. трьох відсотків річних відповідачем не оспорюється, як і не оспорюється сторонами судове рішення в частині припинення провадження у справі в частині вимоги про стягнення 6000 грн.

Щодо правомірності задоволення вимоги позивача про стягнення 19950 грн. штрафу, то апеляційним господарським судом враховано наступне.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч.2. ст.217 ГК України у сфері господарювання застосовуються такі види господарський санкцій, як відшкодування збитків, штрафні санкції, оперативно-господарські санкції.

У відповідності до ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Стаття 549 ЦК України встановлює, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання.

Згідно з засадами цивільного та господарського законодавства сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з врахуванням актів законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості

Так відповідно до п.4 ст.179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Пунктом 9.4 договору № П-07/01/12.07 від 12.07.2007р. сторони погодили, що у випадку недотримання погоджених термінів оплати більше ніж на один місяць, покупець (відповідач) виплачує продавцю (позивачу) штраф у розмірі 15% від суми простроченого платежу. У даному випадку за період прострочення оплати поставленого товару сума штрафу складає 19950 грн.

Відтак, вимога позивача про стягнення штрафу в сумі 19950 грн. є підставною та правомірно задоволена судом першої інстанції. Рішення суду в цій частині прийняте у відповідності з нормами матеріального права та фактичними обставинами справи.

Щодо твердження відповідача про порушення господарським судом при прийнятті рішення норм процесуального права, то таке не відповідає дійсним обставинами справи, оскільки відкладення розгляду справи у разі нез’явлення в судове засідання представника відповідача згідно з ст.77 ГПК України є правом, а не обов’язком суду; суд відповідно до ст.75 ГПК України вправі вирішити справу за наявними у ній матеріалами; подане відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи не містило доказів на підтвердження наведених у клопотанні фактів та поважних причин для відкладення процесу, оскільки у відповідності до ст.28 ГПК України представником юридичної особи може бути її керівник, інша особа, повноваження якої визначені законодавством або установчими документами, чи будь-яка особа, повноваження якої підтверджуються довіреністю від імені підприємства.

За таких обставин в сукупності, підстави, передбачені ст.104 ГПК України, для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Тому керуючись ст.ст.99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Волинської області від 27.02.2008р. у справі № 1/195/36-38 залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного підприємства «Арт-Буд», м.Луцьк –без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий суддя                                                                      Юрченко Я.О.

Суддя                                                                                          Якімець Г.Г.

Суддя                                                                                          Зварич О.В.