ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2008 Справа № 16/51-08

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: судді Лисенко О.М. –доповідач

суддів:           Виноградник О.М., Джихур О.В.

при секретарі судового засідання: Лазаренко П.М.

за участю представників сторін:

від позивача –не з”явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином (а.с. 78);

від відповідача - Бережний Ю.В., довіреність № 250-37Д від 10.01.08;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу закритого акціонерного товариства "Унітех" м.Дніпропетровськ на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 01.04.08р. у справі № 16/51-08

за позовом закритого акціонерного товариства "Унітех" м.Дніпропетровськ

до          відкритого акціонерного товариства "Маріупольський завод важкого машинобудування”, м. Маріуполь

про          визнання недійсним пункту 7.2 договору від 20.01.06р. № ПС1231/ПР-02223

ВСТАНОВИВ:

В судовому засіданні 01.07.2008 року, за згодою представників сторін, оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 01.04.2008р. № 16/51-08 (суддя Загинайко Т.В.) в позові відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що сторони договору підряду мали право при укладенні договору самостійно передбачити розмір неустойки (пені) за несвоєчасне виконання підрядних робіт, а господарські санкції застосовуються за порушення будь-яких господарських зобов’язань, а не тільки за невиконання грошових зобов’язань.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав до суду апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати, позов задовольнити, оскільки рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права

Відкрите акціонерне товариство „Маріупольський завод важкого машинобудування” просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Закрите акціонерне товариство "Унітех" звернулося з клопотанням розглянути справу без присутності його представника, яке колегія суддів вважає за можливе задовольнити.

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи, вивчивши апеляційну скаргу, взявши до уваги пояснення сторін по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як видно з матеріалів справи, 20.01.2006р. між відповідачем – відкритим акціонерним товариством "Маріупольський завод важкого машинобудування" (замовником) та позивачем – закритим акціонерним товариством "Унітех" (підрядником) було укладено договір № ПС1231/ПР-02223, відповідно до пункту 1.1 якого замовник доручає, а підрядник зобов’язується виконати роботи з капітального ремонту ножиць гільйотинних СС3245-30 інв.№ 53395 1974 р.в. цеху №101. Відповідно пункту 7.2 зазначеного договору у випадку порушення підрядником строків виконання робіт, обумовлених даним договором, він сплачує замовнику неустойку у розмірі 0,5% від вартості невиконаних або несвоєчасно виконаних робіт за кожен прострочений день; неустойка нараховується за весь період прострочення.

Згідно з частинами 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Позивач вважає, що пункт 7.2 договору суперечить Цивільному кодексу України, а тому є недійсним; відповідач проти цього заперечує.

Судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно відмовив в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, а частиною 2 цієї статті встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобов’язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором; при цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов’язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов’язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов’язання, що виникає між суб’єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб’єкт (зобов’язана сторона, у тому числі боржник) зобов’язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб’єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію, тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб’єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов’язаної сторони виконання її обов’язку.

Судовою колегією встановлено, що між сторонами виникли підрядні відносини на підставі договору від 20.01.2006р. № ПС1231/ ПР-02223.

Відповідно до статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що господарський суд дійшов вірного висновку про те, що сторони договору підряду мали право при укладанні договору самостійно передбачити розмір неустойки (пені) за несвоєчасне виконання підрядних робіт, а господарські санкції застосовуються за порушення будь-яких господарських зобов’язань, а не тільки за невиконання грошових зобов’язань.

Отже, підстави для скасування рішення, які передбачені статтею 104 Господарського процесуального кодексу України для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Державне мито за перегляд справи по апеляційній скарзі покладається на скаржника.

Керуючись статтями 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 01.04.2008р. по справі № 16/51-08 –залишити без змін, а апеляційну скаргу закритого акціонерного товариства „Унітех”, м. Дніпропетровськ –без задоволення.

Постанова може бути оскаржена до Вищого господарського суду України.

Головуючи суддя                                                                       О.М. Лисенко

Суддя О.М.Виноградник

Суддя О.В.Джихур