ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

№

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Кривди Д.С.,

суддів:

Жаботиної
Г.В., Уліцького А.М.

розглянувши
касаційну скаргу

Товариства
з обмеженою відповідальністю "Черкаська будівельно-торгова
компанія"

на
постанову

від
17.12.07 Київського міжобласного апеляційного господарського суду

та на
рішення

від
27.09.05

у
справі

№04/3160

господарського
суду

Черкаської
області

за
позовом

Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1

до

Товариства
з обмеженою відповідальністю "Черкаська будівельно-торгова
компанія"

треті
особи

1.
Черкаська міська рада 2. Управління земельних ресурсів Черкаської міської
ради

про

визнання
недійсною відмови у вилученні земельної ділянки з користування

за
участю представників сторін

від
позивача:

ОСОБА_1

від
відповідача:

Махно
О.В., дов.

від
третьої особи 1:

у засідання
не прибули

від
третьої особи 2:

у
засідання не прибули

ВСТАНОВИВ:

Суб'єкт
підприємницької діяльності ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Черкаської
області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаська
будівельно-торгова компанія" за участю в якості третьої особи Черкаської
міської ради та Управління земельних ресурсів Черкаської міської ради про
визнання недійсною відмови відповідача у вилученні земельної ділянки площею 212
м2, розташованої в АДРЕСА_1, на якій розташований належний позивачу
гараж.

Позов
мотивовано придбанням позивачем згідно з договором купівлі-продажу від 10.06.04
гаражу та неможливістю оформити право користування земельною ділянкою, на якій
він розташований, через відмову відповідача.

Відповідач
проти позову заперечив, посилаючись на придбання ним за договором
купівлі-продажу від 02.06.97 у РСУ-1 треста "Черкасирембуд" вказаного
позивачем гаражу в складі цілісного майнового комплексу.

Рішенням
від 27.09.05 господарський суд Черкаської області (суддя Упир І.І.) позов
задовольнив частково, визнавши недійсною відмову відповідача у наданні згоди
позивачу на вилучення спірної земельної ділянки площею 212 м2.

Рішення
мотивовано посиланням на ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України та обставини
набуття позивачем права власності на гараж, у зв'язку з чим відмова відповідача
щодо вилучення відповідної земельної ділянки є неправомірною.

Ухвалою
від 02.11.07 Київський міжобласний апеляційний господарський суд залучив до
участі у справі в якості третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, Черкаську міську раду та Управління
земельних ресурсів Черкаської міської ради.

Постановою
від 17.12.07 Київський міжобласний апеляційний господарський суд (колегія
суддів у складі: Агрикової О.В. -головуючого, Жук Г.А., Рудченко С.Г.) рішення
суду першої інстанції залишив без змін.

Ухвалою
від 28.02.08 Вищий господарський суд України порушив касаційне провадження за
касаційною скаргою відповідача, в якій заявлено вимоги про скасування постанови
і рішення у справі та прийняття нового рішення про відмову в задоволенні
позову.

Касаційна
скарга мотивована безпідставністю висновку судів про право позивача на
користування земельною ділянкою загальною площею 212 м2.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи,
судова колегія вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Звертаючись
до господарського суду, Суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 заявив
вимоги про визнання недійсною відмови ТОВ "Черкаська будівельно-торгова
компанія" як попереднього землекористувача у вилученні земельної ділянки
площею 212 м2, розташованої в АДРЕСА_1, на якій розташований
належний позивачу гараж.

З
аналізу ст. 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу;
суд може захистити таке право та інтерес способами, що встановлені договором
або законом.

Задовольняючи
позов про визнання недійсною відмови відповідача у вилученні земельної ділянки,
суди першої та апеляційної інстанцій не зазначили норму закону, яка передбачає
захист права позивача вказаним способом. Вищевказаною нормою передбачено
визнання недійсним лише правочину, проте оспорювана відмова відповідача не є
правочином, оскільки надання згоди попереднім землекористувачем стосовно
вилучення в нього земельної ділянки або відмова в її наданні не породжує, не
змінює та не припиняє жодні права та обов'язки. Такі відносини є лише
погоджувальними, заснованими на обов'язку, визначеному законодавством чи
договором.

При
розгляді справи суди першої та апеляційної інстанцій на підставі листа
Асоціації "Облрембуд" від 30.06.05 №31 встановили, що згідно з
рішенням Черкаської міської ради №201 від 10.04.68 земельна ділянка була
виділена Черкаському ремонтно-будівельному управлінню, було збудовано виробничу
базу площею 1,13 га по вул. Автомобілістів, 6. Побудовані з боку вул. Лук'янова
приміщення (гаражі) були розташовані на земельній ділянці виробничої бази РБУ,
входили до єдиного майнового комплексу та передані на баланс РБУ-1. Станом на
25.02.92 розташовані на вказаній земельній ділянці споруди були зареєстровані в
Черкаському ОБТІ за РБУ-1. Згідно з договором купівлі-продажу від 02.06.98 усе
без виключення майно майнового комплексу РБУ-1 тресту "Черкасирембуд"
передано відповідачу. Відповідні докази, які підтверджують такі обставинами,
судами не досліджувались.

Разом
з тим, 10.06.04 між Черкаським обласним виробничим об'єднанням плодоовочевого
господарства "Черкасиплодоовочпром" (продавець) та позивачем
(покупець) укладено договір купівлі-продажу гаражу, розташованого по АДРЕСА_1,
площею 92,3 м2. На виконання цього договору продавець передав гараж
позивачеві, який 11.07.04 зареєстрував право власності.

В договорі
зазначено, що об'єкт належить продавцю на підставі рішення господарського суду
Черкаської області від 12.06.03 у справі №05/1661. У зв'язку з оскарженням в
касаційному порядку судового рішення у справі №05/1661 за позовом Черкаського
обласного виробничого об'єднання плодоовочевого господарства
"Черкасиплодоовочпром" до ВАТ "Міськплодоовоч" про визнання
право власності на гараж провадження у даній справі зупинялось та було
відновлено після припинення провадження у справі №11-05/1661.

Одночасно
судом апеляційної інстанції зупинялось провадження у справі у зв'язку з
розглядом справи №09/4585 за позовом ТОВ "Черкаська будівельно-торгова
компанія" до Черкаського обласного виробничого об'єднання плодоовочевого
господарства "Черкасиплоовочпром" та Приватного підприємця ОСОБА_1
про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 10.06.04, у задоволенні
якого відмовлено.

Позивач
28.09.04 звернувся до Черкаської міської ради з заявою про оформлення права
користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, що знаходиться під
гаражем, в оренду на 49 років. Листом №9033-2 від 11.10.04 Черкаська міська
рада повідомила позивача про необхідність подання додаткових документів,
зокрема, згоди попереднього землекористувача на вилучення зі свого
землекористування земельної ділянки на користь позивача.

Позивач
25.04.05 звернувся з листом до відповідача з приводу отримання дозволу на
вилучення земельної ділянки орієнтовно площею 212 м2. Відповіді на
вказане звернення позивач не отримав, що судом першої інстанції визнано відмовою
у вилученні земельної ділянки.

При
вирішенні спору суди виходили з положень ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК
України та висновку про наявність у позивача права на користування земельною
ділянкою загальною площею 212 м2, на якій розміщено гараж та необхідною
для його обслуговування.

Згідно
з положеннями ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, до особи, яка придбала
житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у
розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового
будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до
набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка
зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля
або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі
їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної
ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування.

З
аналізу вказаних норм вбачається, що у зв'язку з переходом права власності на
об'єкти нерухомості відбувається перехід до набувача тих прав на відповідну
земельну ділянку, на яких вона належала відчужувачу -права власності або права
користування.

Тобто
висновок судів про наявність у позивача права на користування спірною земельною
ділянкою з посиланням на положення ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України є
безпідставним з огляду на відсутність дослідження ними обставин переходу до
нього при придбанні гаражу певних прав на цю ділянку, на яких вона належала
відчужувачу.

Більш
того, такий висновок судів зроблений без урахування положень ст.ст. 125, 126 ЗК
України; а предметом даного спору не є наявність або відсутність у позивача
права користування спірною земельною ділянкою, а спір виник саме у зв'язку зі
зверненням позивача щодо оформлення такого права.

Суди
першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи врахували, що згідно зі ст.
116 ЗК України вбачається наявність у органів виконавчої влади та місцевого
самоврядування права надавати земельні ділянки за рахунок ти, які перебувають у
власності або у користуванні інших осіб, лише після їх вилучення  за правилами і в порядку, визначеними ст.ст.
149-157 цього Кодексу; а відповідно до ч. 2 ст. 149 ЗК України вилучення
земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів.

З
огляду на таке суди визнали, що позивач обґрунтовано звернувся з заявою про
погодження вилучення земельної ділянки до відповідача як до користувача спірної
земельної ділянки. При цьому суди не надали належної правової оцінки тому, що
згідно з довідкою Черкаського міського управління земельних ресурсів від 11.02.05
№24-25-2 земельна ділянка обліковується за ГРБТ №1 ДО
"Черкасирембуд", а згідно з поясненнями відповідача проект відведення
йому земельної ділянки за повідомленням Черкаського регіонального кадастрового
центру повернутий без розгляду. Також суди не встановили наявність передбачених
ст. 149 ЗК України підстав для вилучення спірної земельної ділянки.

Крім
того, визнавши недійсною відмову відповідача у наданні згоди позивачу на
вилучення земельної ділянки площею 212 м2, суд першої інстанції в
рішенні зазначив про наявність у позивача права на земельну ділянку вказаного
розміру. Проте обставини щодо обґрунтування позивачем необхідності саме такої
земельної ділянки для розташування та обслуговування гаражу площею 92,3 м2
судом при розгляді справи не розглядались.

Суд
апеляційної інстанції відхилив заперечення відповідача з цього приводу,
зазначивши, що остаточно питання щодо розміру земельної ділянки вирішується
органом місцевого самоврядування при розгляді заяви позивача. Але такий
висновок суду не відповідає змісту рішення суду першої інстанції, в якому
зазначено про наявність у позивача права саме на земельну ділянку площею 212 м2,
і яке в разі набрання законної сили є обов'язковим до виконання, у тому числі
органами місцевого самоврядування.

Відповідно
до роз'яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови
від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно
перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

З
огляду на викладене судова колегія дійшла висновку, що суди не дотримались
вимог ст.ст. 43, 47, 43, 84, 105 ГПК України щодо повного
і всебічного встановлення усіх обставин справи та правильного застосування
законодавства, тому рішення і постанова підлягають скасуванню як такі, що не
відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Оскільки
касаційна інстанція обмежена у праві оцінки доказів та встановленні фактичних
обставин справи, а право оцінки доказів належить до повноважень судів першої та
апеляційної інстанцій з додержанням принципу рівності сторін у процесі, справа
підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення
на підставі відповідних доказів усіх суттєвих обставин щодо правовідносин, які
існують між сторонами, та правильного застосування норм законодавства, що
регулюють такі правовідносини.

Керуючись
ст.ст. 108, 1115, 1117, 1119-12 ГПК України,
Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційну скаргу задовольнити
частково.

2.          Рішення господарського суду
Черкаської області від 27.09.05 та постанову Київського міжобласного
апеляційного господарського суду від 17.12.07 у справі №04/3160 скасувати, а
справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий
Д.Кривда

Судді
Г.Жаботина

А.Уліцький