ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2008 р.

№ 2-3/13241-2007

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Подоляк О.А.

суддів :

Барицької Т.Л.,

Губенко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Благодійної організації Всеукраїнського благодійного фонду "Гарант"

на постанову

від 19.03.2008 р. Севастопольського апеляційного господарського суду

у справі

№ 2-3/13241-2007

за позовом

ТОВ Пансіонат з лікуванням

"Молодіжний-2000"

(надалі –Товариство)

до

Кримського республіканського підприємства "Протизсувне управління";

(надалі –Підприємство)

Благодійної організації Всеукраїнського благодійного фонду "Гарант"

(надалі –Фонд)

про

визнання права користування спорудами та визнання договору недійсним

та за зустрічним позовом

Кримського республіканського підприємства "Протизсувне управління"

до

ТОВ Пансіонат з лікуванням "Молодіжний-2000"

про

визнання договору недійсним

за участю представників:

від позивача

- не з'явились

від відповідача-1

- не з'явились

від відповідача-2

- Горбатенко А.О.

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2007 р. Товариство звернулось до суду з позовом до Підприємства та Фонду про визнання права користування берегоукріплювальними спорудами, що розташовані с.м.т. Гурзуф, м. Ялта, 1-й комплекс, у тому числі буною № 6, а також про визнання недійсним договору користування берегоукріплювальними спорудами № 09/07 від 22.05.2007 р., що розташовані с.м.т. Гурзуф, м. Ялта, 1-й комплекс, який був укладений між Підприємством та Фондом.

Підприємство в порядку ст. 60 ГПК України подало зустрічний позов про визнання недійсним договору користування берегоукріплювальними спорудами № 255 від 24.12.2003 р., що розташовані с.м.т. Гурзуф, м. Ялта, 1-й комплекс.

Рішенням господарського суду АР Крим від 10.01.-07.02.2008 р. (суддя Соколова І.О.), залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 19.03.2008 р. (судді: Прокопанич Г.К., Заплава Л.М., Дугаренко О.В.), первісний позов задоволено: визнано за Товариством право на користування берегоукріплювальними спорудами, що розташовані с.м.т. Гурзуф, м. Ялта, 1-й комплекс, у тому числі буною № 6, а також визнано недійсним договір користування берегоукріплювальними спорудами № 09/07 від 22.05.2007 р., що розташовані с.м.т. Гурзуф, м. Ялта, 1-й комплекс. В задоволені зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою, Фонд звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а справу передати на новий розгляд до господарського суду першої інстанції, мотивуючи скаргу порушенням і неправильним застосуванням апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши пояснення представника Фонду, розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, 24.12.2003 р. між Товариством та Підприємством було укладено договір № 255 на користування берегоукріплювальними спорудами, протизсувними і пляжними спорудами (надалі –Договір).

Строк дії договору встановлено п. 7.1 Договору до 01.03.2052 р.

Пунктом 7.4 Договору передбачено, що Підприємство має право в односторонньому порядку розірвати вказаний договір у разі невиконання Товариством будь-якого з пунктів розділу 3.2. Договору, а також будь якого з підпунктів пункту 2.5. Договору.

В разі невиконання Товариством зазначених умов Договору Підприємство за три тижні письмово повідомляє Товариство про намір розірвати договір. Після зазначеного часу договір вважається розірваним.

Згідно п. 3.2.8 Договору орендар прийняв на себе зобов'язання укласти короткостроковий (не більш 5-ти років) договір оренди земельної ділянки, зайнятої майном, з відповідною радою та своєчасно проводити сплату за користування.

Судами досліджено, що рішенням господарського суду АР Крим від 08.09.-12.09.2003 р. у справі № 2-8/11590.1-2003, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 03.02.2004 р., визнано укладеним з моменту набрання чинності рішення договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,1911 га, розташованої між осями бун №№ 5, 6 у районі набережної ім. А.С. Пушкіна у с.м.т. Гурзуф на умовах, викладених у проекті договору від 29.11.2002 р., строком на 10 років.

Підприємство листом № 797 від 27.04.2007 р. повідомило Товариство про дострокове розірвання договору № 255 від 24.12.2003 р. у зв'язку з тим, що Товариство у строк до 24.04.2007 р. не надало Державному підприємству "Кримське республіканське протизсувне управління" договір оренди земельної ділянки під буною № 6.

Стаття 188 ГК України передбачає, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Судами встановлено, що на день надсилання Підприємством на адресу Товариства листа від 27.04.2007 р. про дострокове розірвання Договору, Товариство вже виконало умови Договору щодо укладання договору оренди земельної ділянки, оскільки рішення господарського суду АР Крим від 08.09-12.09.2003 р. про укладання договору оренди земельної ділянки між Товариством та Гурзуфською сільрадою набрало чинності 03.02.2004 р.

З огляду на вищезазначене вимога Підприємства від 27.04.2007 р. про дострокове розірвання договору з посиланням на невиконання Товариством п. 3.2.8 Договору є безпідставною, а тому висновки судів про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову є обґрунтованими.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого та апеляційного господарських судів про те, що право користування Товариством берегоукріплювальними, протизсувними і пляжними спорудами є таким, що відповідає вимогам закону.

Також судами встановлено, що Підприємство безпідставно в односторонньому порядку визнавши Договір розірваним, уклало договір № 09/07 від 22.05.2007 р. згідно умов якого спірне майно було передано в оренду Фонду.

Згідно з ч. 1 ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

У відповідності зі ст.ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Оскільки на час укладення договору з Фондом Товариству, як орендарю за Договором, належали майнові права, а саме - право користування об'єктом оренди, договір № 09/07 від 22.05.2007 р. є таким, що не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України.

За таких обставин, позовні вимоги Товариства у частині визнання недійсним оспорюваного ним договору обґрунтовано були задоволені.

Посилання оскаржувача на невідповідність екземплярів Договору Товариства та Підприємства, а також посилання на те, що Товариство не повідомило Підприємство про виконання умов Договору щодо укладання договору земельної ділянки під орендованими об'єктами підставно не прийняті судами оскільки в період з моменту укладання Договору (24.12.2003 р.) до моменту надсилання листа № 797 від 27.04.2007 р. питань щодо невідповідності екземплярів Договору та не повідомлення про виконання умов Договору не виникало, Договір виконувався як орендарем так і орендодавцем.

В касаційні скарзі оскаржувач посилається на те, що місцевий господарський суд безпідставно визнав за Товариством право користування берегоукріплювальними спорудами, що розташовані: с.м.т. Гурзуф, м. Ялта, 1-й комплекс, у тому числі буною № 6, оскільки в п. 2.1 Договору відсутні слова "1-й комплекс, у тому числі". Тому таке трактування резолютивної частини судового рішення може перешкоджати Фонду користуватися іншим майном.

Проте таке посилання оскаржувача не відповідає дійсності.

Згідно акту складу майна, що передається Товариству в користування (додаток №1 до Договору) Підприємство передало Товариству берегоукріплювальні споруди с.м.т. Гурзуф, м. Ялта, 1-й комплекс, у тому числі буна №6.

Отже місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що за Договором Підприємство передало Товариству саме 1-й комплекс у тому числі буна № 6, що знаходяться у с.м.т. Гурзуф, м. Ялта.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити постанову суду апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що постанова апеляційного господарського суду прийнята з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Перевіривши у відповідності до ч. 2 ст. 1115 ГПК України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду та постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що суди в порядку ст. ст. 43, 47, 43, 99, 101 ГПК України всебічно, повно і об’єктивно розглянули в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідили подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази; належним чином проаналізували відносини сторін.

На підставі встановлених фактичних обставин місцевим господарським судом з'ясовано дійсні права і обов'язки сторін, правильно застосовано матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, обґрунтовано та правомірно задоволено первісний позов та відмовлено в задоволенні зустрічного позову.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України, повторно розглядаючи справу, повно з’ясував обставини, які мали значення для правильного розгляду поданої апеляційної скарги. Висновки апеляційного суду ґрунтуються на доказах, наведених в постанові суду, та відповідають положенням чинного законодавства. Як наслідок, прийнята апеляційним господарським судом постанова відповідає положенням ст. 105 ГПК України та вимогам, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1115 ГПК України та частин 1, 2 статті 1117 ГПК України, касаційна інстанція на підставі вже встановлених фактичних обставин справи перевіряє судові рішення виключно на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові господарських судів. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Твердження оскаржувача про порушення і неправильне застосування апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті постанови не знайшли свого підтвердження, в зв’язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Благодійної організації Всеукраїнського благодійного фонду "Гарант" залишити без задоволення.

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 19.03.2008 р. у справі № 2-3/13241-2007 залишити без змін.

Головуючий, суддя О. Подоляк

С у д д і Т. Барицька

Н. Губенко