ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2008 р.

№ 34/258

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Волковицької Н.О. –головуючого

Костенко Т.Ф.,

Рогач Л.І.

за участю представників сторін:

позивача

Галицького М.І. дов. від 22.10.2007 року

відповідача

Пшенько С.М. дов. від 10.10.2007 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Пріора ЛТД"

на постанову

від 25.10.2007 Київського апеляційного господарського суду

у справі

№ 34/258

господарського суду

міста Києва

за позовом

Закритого акціонерного товариства "Страхова компанія "Статус"

до

Товариства з обмеженою відповідальністю "Пріора ЛТД"

про

стягнення 25240,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Закрите акціонерне товариство "Страхова компанія "Статус" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пріора ЛТД" про стягнення в порядку регресу компенсації страхового відшкодування на загальну суму 25240,00 грн., з яких 24 990,00 грн. – вартість ремонту та 250,00 грн. –вартість автотоварознавчого дослідження.

Рішенням господарського суду міста Києва від 05.07.2007 року позов задоволено частково.

З Товариства з обмеженою відповідальністю "Пріора ЛДТ" стягнуто на користь Закритого акціонерного товариства "Страхова компанія "Статус" 24990,00 грн. страхового відшкодування, 249,90 грн. витрат по сплаті державного мита та 117,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

За апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Пріора ЛТД" судове рішення переглянуте в апеляційному порядку і постановою Київського апеляційного суду від 25.10.2007 року зилишено без змін.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Пріора ЛТД" звернулося до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2007 року і постанову Київського апеляційного суду міста Києва від 25.10.2007 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що справу було розглянуто без участі відповідача не повідомленого належним чином про час і місце слухання справи.

Крім того, заявник посилається на невірне застосування судами норм матеріального права, а саме приписів статті 1, 15, 38 Закону України "Про обов’язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004 року № 1961-IV, статті 1187 Цивільного кодексу України.

На думку заявника, суди першої та апеляційної інстанції при прийнятті рішення не прийняли до уваги, що відповідно до вказаного Закону договір першого типу укладається на умовах страхування відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров’ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу, визначеного в договорі страхування, будь-якою особою, яка експлуатує його на законних підставах.

Заявник звертає увагу на те, що відповідно до вищевказаного Закону, розрізняють поняття "страхувальник" та "особа, відповідальність якої застрахована". З цього, заявник стверджує, що "страхувальник" - Товариство з обмеженою відповідальністю "Пріора ЛТД", а "особа, відповідальність якої застрахована" - будь-які особи, що експлуатують транспортний засіб. В даному випадку, водій (громадянин Канупер І.О.) не виконував службові обов’язки, пов’язані з управлінням автомобілем, що зокрема, підтверджується фактом відсутності подорожнього листа службового легкового автомобіля на час скоєння ДТП (18:20 –час, коли було скоєне ДТП).

Заслухавши суддю –доповідача та присутніх в судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи і повноти їх встановлення в рішенні та постанові суду, а також правильність застосування господарським судом норм процесуального та матеріального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог статей 108, 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція рішення місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду переглядає за касаційною скаргою (поданням) та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є вимога про відшкодування матеріальних збитків у порядку регресу.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Пріора ЛТД" являється власником транспортного засобу "Фольксваген Бора", д/н АА 4810 АК відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № 986127 від 13.01.2005 року.

10.03.2005 року між позивачем, як страховиком та відповідачем, як страхувальником було укладено договір обов’язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оформлений полісом № ВА/0309372.

06.01.2006 року у м. Києві по вул. Березняківській в 18:20 трапилась дорожньо - транспортна пригода - зіткнення транспортних засобів: автомобіля марки "Фольксваген Бора", д/н АА 4810 АК, яким керував Канупер І.О., що належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Партнет-Транс", із автомобілем "Опель Астра" д/н 055-35 КА, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Пріора ЛТД", яким керував Дармограй О.В., що підтверджується довідкою Управління Держававтоінспекції ГУ МВС в місті Києві та постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 03.02.2006 року.

Відповідно до постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 03.02.2006 року по адміністративній справі № 3-1139, Канупер І.О. керував зазначеним автомобілем в стані алкогольного сп’яніння, порушивши п.п. 2.9, 12.3 Правил дорожнього руху України. Також винність Канупер І.О., водія автомобіля "Фольксваген Бора", д/н АА 4810 АК підтверджено протоколом про адміністративне правопорушення та протоколом медичного огляду у лікаря-нарколога.

З метою встановлення розміру ушкоджень автомобілю "Опель Астра" д/н 055-35 КА та проведення автотоварознавчого дослідження позивачем було доставлено пошкоджений автомобіль "Опель Астра" д/н. 055-35 КА на ТОВ "Піонер-Ассістанс", що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Петра Ніщинського, 6.

Згідно Звіту "Про визнання вартості матеріального збитку”, завданого власнику транспортного засобу: "Опель Астра" д/н 055-35 КА №4 від 12.01.2006 вартість відновлюваного ремонту автомобіля "Опель Астра", д/н 055-35 КА в результаті його пошкодження при ДТП склала 32794,15 грн. (тридцять дві тисячі сімсот дев’яносто чотири грн. 15 коп.).

За умовами договору страхування Закритим акціонерним товариством "Страхова компанія "Статус" було сплачено на користь власника пошкодженого автомобіля "Опель Астра", д/н 055-35 КА суму відшкодування матеріального збитку, що, за врахуванням франшизи та у межах ліміту відповідальності, становить 24990,00 грн., що підтверджується розрахунком страхового відшкодування, страховим актом № 1206-У.2006 від 01.09.2006 року, а також платіжним дорученням № 1781 від 12.09.2006. Решту витрат позивач просить стягнути з відповідача в порядку регресу.

Приймаючи рішення та постанову про задоволення позовних вимог суди виходили з того, що до позивача перейшло право регресної вимоги до відповідача на підставі статті 38 Закону України "Про обов’язкове страхування цивільно-правової відповільності власників наземних транспортних засобів", згідно з якою страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він керував транспортним засобом у стані сп’яніння під впливом алкоголю, наркотичних, психотропних чи інших одурманюючих речовин, а також, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Але, при цьому суди як першої так і апеляційної інстанції не прийняли до уваги, що пункт 33.1 статті 33 зазначеного Закону стосується дій учасників ДТП, яким не може бути юридична особа.

Крім того, поза увагою судів залишились приписи пункту 1.4 статті 1 цього ж Закону, згідно з яким особи, відповідальність яких застрахована, - визначені в договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності особи, цивільно-правова відповідальність яких застрахована згідно з цим договором, або, залежно від умов договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, будь-які особи, що експлуатують забезпечений транспортний засіб.

Отже, для вирішення даного спору по суті необхідно було надати оцінку договору, на підставі якого виникли спірні правовідносини та з урахуванням обставин справи встановити належного відповідача.

Поза увагою суду апеляційної інстанції також залишились заперечення відповідача, чим порушено принципи рівності сторін та змагальності судового процесу, передбачені статтями 43, 42 Господарського процесуального кодексу України та статтею 129 Конституції України. Змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять свою правоту, за допомогою доказів переконують суд, а суд, в свою чергу, зобов'язаний, відповідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи і їх сукупності, керуючись законом.

Зокрема судом не надано оцінку запереченням відповідача, щодо підстав використання гр. Канупер І.О. автомобіля "Фольксваген Боро".

На ці обставини не звернув увагу і суд першої інстанції, незважаючи на те, що в матеріалах справи знаходиться довіреність (а.с.43).

Відповідно частини 2 статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, а згідно пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" вказано, що "під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що господарськими судами першої та апеляційної інстанції при розгляді справи та прийнятті судових рішень не взято до уваги всіх доказів та фактичних даних у справі, що, враховуючи суть спору, свідчить про не з’ясування судом всіх обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення господарського спору. Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 року № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Неповне з’ясування всіх обставин справи, які мають значення для справи, дає підстави для скасування ухвалених у справі судових рішень та передачі справи на новий розгляд.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або

додатково перевіряти докази, рішення та постанова у справі підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. Під час нового розгляду справи господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з’ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об’єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Рішення господарського суду міста Києва від 05.07.2007 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.10.2007 року у справі №34/258 господарського суду міста Києва скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Пріора ЛТД" задовольнити частково.

Головуючий суддя                                         Н. Волковицька

С у д д і          Т. Костенко

Л. Рогач