КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2008                                                                                           № 1/192

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Смірнової Л.Г.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Нестерчук А.П. – представник за дов. № 229/10 від 29.12.2007;

від відповідача -не з’явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду м.Києва від 28.01.2008

у справі № 1/192

за позовом                               Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до                                                   Державне територіально-галузеве об"єднання "Південно-Західна залізниця"

третя особа відповідача

третя особа позивача

про                                                  стягнення 8793,30 грн.

Дочірня компанія „Газ України” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” (далі – позивач) у листопаді 2007 року звернулася до господарського суду міста Києва з позовом до Державного територіально – галузевого об’єднання „Південно-західна залізниця” (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 6 775,79 грн. боргу за поставлений природний газ, 1 197,03 грн. інфляційних, 242, 69 грн. 3% річних; судові витрати просило покласти на відповідача.

Рішенням господарського суду міста Києва від 28.01.2008 у справі 1/192 в позові відмовлено повністю.

Рішення мотивоване тим, що позивачем не надано доказів невиконання відповідачем своїх обов’язків по оплаті поставленого за умовами договору природного газу, а відтак позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 6 775,76 грн. задоволенню не підлягають, як недоведені.

Крім того, суд першої інстанції в своєму рішенні зазначив, що відповідач надав докази того, що він зробив все від нього залежне, щоб виконати зобов’язання по оплаті, крім того, позивач відповідачу спірні кошти не повернув та не повідомив про їх не зарахування як оплату за договором, натомість позивач прийняв виконання відповідачем своїх обов’язків по оплаті природного газу, поставленого за умовами договору, як належне.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив Київський апеляційний господарський суд його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ДК „Газ України” в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2008 у справі № 1/192 скарга прийнята до розгляду та порушено апеляційне провадження.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при прийнятті даного рішення господарським судом було неповністю з’ясовано обставини, що мають значення для справи та порушено норми матеріального та процесуального права.

Позивач 18.03.2008 через канцелярію суду подав доповнення до апеляційної скарги, в якому зазначив, що предметом даної справи є стягнення заборгованості по договору на постачання природного газу № 06/05-1120 ТЕ-39. від 01.04.2005. Таким чином, на думку апелянта платіжні доручення № 1518 від 04.08.2005, № 1519 від 04.08.2005, №1520 від 04.08.2005, № 1524 від 04.08.2005, № 1525 від 04.08.2005, № 1697 від 16.09.2005, № 1342 від 07.07.2005 не могли бути відповідно доказом належного виконання зобов’язань відповідача по договору на постачання природного газу № 06/05-1120 ТЕ-39 від 01.04.2005, оскільки сплачені грошові кошти по даних платіжних дорученнях, відповідно до вказаного призначення платежу, були зараховані в рахунок погашення заборгованості по іншому договору 051123/18.04.2005.

Таким чином, на думку апелянта, рішення суду було винесено без з’ясування всіх обставин по справі, що робить рішення не повним та необ’єктивним.

Відповідач письмовий відзив на апеляційну скаргу не надав, що відповідно до ст. 96 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду, оскільки сторона з’явилася в судове засідання суду апеляційної інстанції 01.04.2008 року та заперечувала проти доводів апеляційної скарги, про що зазначено в протоколі судового засідання.

В судове засідання 22.04.2008 відповідач не з’явився, але був повідомлений належним чином про час місце розгляду апеляційної скарги, що підтверджується відміткою на зворотному боці ухвали Київського апеляційного господарського суду від 01.04.2008.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Київський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як правильно з’ясовано судом першої інстанції, 01.04.2005 позивач та відповідач уклали договір на постачання природного газу для вироблення теплової енергії для потреб населення, бюджетних установ та організацій № 06/05 –1120 ТЕ –39 (далі - договір).

Відповідно до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до п. 1.1. договору позивач зобов’язується передати у власність відповідача в 2005 році природний газ, а відповідач зобов’язується прийняти та оплатити газ на умовах даного договору.

Сторонами в договорі та додаткових угодах до нього було узгоджено ціну та графіки поставки природного газу.

Відповідно до п. 3.3 договору приймання – передача газу, поставленого позивачем відповідачу у відповідному місяці оформлюється актом приймання –передачі газу в якому визначаються фактичні обсяги спожитого газу.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач за період з квітня 2005 року по грудень 2005 року включно поставив відповідачу природного газу на загальну суму 58 043,57 грн., що підтверджується актами приймання передачі природного газу від 30.04.2005 року, від 31.05.2005 року, від 30.06.2005 року, від 31.07.2005 року, від 31.08.2005 року, від 30.09.2005 року, від 30.10.2005 року, від 30.11.2005 року та від 31.12.2005 року (аркуші справи 17-25).

Відповідно до п. 3.4 договору відповідач не пізніше 5 числа місяця наступного за місяцем поставки газу, зобов’язується надати позивачу два примірники акту приймання-передачі газу, підписані та скріплені печаткою відповідача; акти приймання – передачі газу є підставою для остаточних розрахунків.

Порядок та умови проведення розрахунків зазначені в розділі 6 договору, відповідно до п. 6.1 якого оплата за газ проводиться відповідачем або структурним підрозділом відповідача – Галузева служба локомотивного господарства, , з рахунку структурного підрозділу № 9, банк АБ “Експрес –Банк” м Київ, МФО 322959, свідоцтво 39001657, ІПН 41, грошовими коштами плановими платежами щодекадно до 10, 20 та 30 числа місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично спожиті та протранспортовані обсяги газу здійснюється на підставі акту приймання –передачі газу до 10 числа наступного за місяцем поставки газу.

Платіжними дорученнями № № 1998 від 02.11.2005 року, 992 від 18.05.2005 року, 1997 від 02.11.2005 року, 2062 від 15.11.2005 року, 2063 від 15.11.2005 року, 2247 від 13.12.2005 року, 2246 від 13.12.2005 року, 1196 від 17.06.2005 року, 701 від 18.04.2005 року та № 764 від 25.04.2005 року (аркуші справи 50-58) відповідач перерахував частину коштів в сумі 51 267,81 грн. позивачу.

Вказаний факт а ні позивачем, а ні відповідачем не заперечується.

Як правильно зазначено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідач згідно платіжних доручень № 1518 від 04.08.2005, № 1519 від 04.08.2005, № 1520 від 04.08.2005, № 1524 від 04.08.2005, № 1525 від 04.08.2005, № 1697 від 16.09.2005, № 1342 від 07.07.2005 (аркуші справи 63-67), перерахував позивачу кошти у сумі 6 775,76 грн.

У призначенні платежу вказаних платіжних доручень зазначено, що гроші перераховуються за договором № 051123/18.04.2005 року.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідач даний номер присвоїв спірному договору у внутрішньому обліку, що підтверджується призначенням платежу у вищевказаних платіжних дорученнях на суму 51 267,81 грн., проти зарахування якої в рахунок спірного договору позивач не заперечує, де поряд з номером спірного договору (06/05 –1120 ТЕ –39) відповідачем зазначено і № 051123/18.04.2005 року. Судом апеляційної інстанції не встановлено, а апелянтом по справі не доведено, що у відповідача існує заборгованість по іншому договору.

Згідно статті 614 Цивільного кодексу України особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов’язання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов’язання.

Відповідач надав докази того, що він зробив все від нього залежне, щоб виконати зобов’язання по оплаті поставленого за умовами договору природного газу.

Так, листом № т/тф – 95 від 10.10.2005 (аркуш справи 61) відповідач звернувся до АБ –“Експрес –Банк” для зміни призначення платежу у вказаних платіжних дорученнях (що підтверджує намір відповідача виконати зобов’язання за договором).

В свою чергу, Київське відділення “Експрес –Банк” електронною поштою направило головному бухгалтеру ГОУ “Промінвестбанк України”(вказаний банк є банком в якому у позивача відкрито рахунок на який здійснювали перерахування за договором) лист № 20.03 –39 від 10.10.2005 року, яким просить внести зміни до призначень платежу в спірних платіжних дорученнях.

Відповідно до ст. 1089 ЦК України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту; положення цього параграфа застосовуються також до відносин, пов'язаних із перерахуванням грошових коштів через банк особою, яка не має рахунка у цьому банку, якщо інше не встановлено законом, банківськими правилами або не випливає із суті відносин.

Згідно із законом України „Про платіжні системи та переказ грошей в Україні” від 05.04.2001 платіжне доручення це розрахунковий документ, який містить доручення платника банку або іншій установі – члену платіжної системи, що його обслуговує, здійснити переказ визначеної в ньому суми грошей зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Правове регулювання банківського переведення може здійснюватися банківськими звичаями.

Відповідно до ст. 1090 ЦК України зміст і форма платіжного доручення та розрахункових документів, що подаються разом з ним, мають відповідати вимогам, встановленим законом і банківськими правилами; банк не має права робити виправлення у платіжному дорученні клієнта, якщо інше не встановлено законом або банківськими правилами.

Відповідно до ст. 32 п. 32.2 Закону України „Про платіжні системи та переказ коштів в Україні” банки зобов'язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених пунктом 22.6 статті 22 цього Закону. Тому в цій частині не приймаються посилання апелянта на Інструкцію про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, як безпідставні.

Відповідно до статті 6 Указу Президента України від 16.03.1995 р. N 227 “Про заходи щодо нормалізації платіжної дисципліни в народному господарстві України”, підприємства, незалежно від форми власності, мають повертати в 5-денний термін платникам помилково зараховані на їх рахунки кошти. Якщо власник рахунку не повернув у зазначений термін помилково одержані кошти, то їх повернення має здійснюватись у загальному претензійно-позовному порядку.

Матеріали справи доказів, що позивач здійснював дії для з’ясування підстав перерахування на його рахунок зазначених коштів або повернення їх як помилково перерахованих, матеріли справи не містять.

Відповідно до статті 3 Цивільного Кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, виходячи з принципу справедливості та добросовісності, позивач, отримавши від відповідача спірні кошти та не зарахувавши їх в оплату за договором, мав їх у відповідності до вимог чинного законодавства повернути відповідачу, як безпідставно отримані, оскільки гроші не були відповідачем позивачу подаровані. Тоді як останній цього не зробив, що надало відповідачу підстави вважати, що кошти зараховані позивачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивач відповідачу спірні кошти не повернув та не повідомив про їх не зарахування як оплату за договором. Отже, позивач прийняв виконання відповідачем своїх обов’язків по оплаті природного газу, поставленого за умовами договору, як належне.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 577,82 грн. пені, 1 197,03 грн. інфляційних та 242,69 грн. 3 % річних також не підлягають задоволенню, оскільки вони не сформульовані як самостійні, не містять окремого обґрунтування і доказів, а є правовим наслідком задоволення вимог

про стягнення основного боргу та пов’язані з презумпцією його наявності, а тому, за відсутності підстав для такого, не можуть бути задоволені.

Отже, з огляду на викладене Київський апеляційний господарський суд не приймає вищенаведені твердження апелянта в розумінні ст. 33 ГПК України, як необґрунтовані.

З огляду на встановлене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції в розумінні ст. 104 ГПК України. Судові витати за розгляд апеляційної скарги у зв’язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірньої компанії „Газ України” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 28.01.2008 у справі № 1/192 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 1/192 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя

Судді

25.04.08 (відправлено)