ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 47/207

22.01.08

За позовом Прокуратури Дніпровського району міста Києва в інтересах держави в особі:

1)          Кабінету Міністрів України

2)          Національної акціонерної компанії «Украгролізинг»

3)          Відкритого акціонерного товариства «Украгротех»

до 1) Агротехнічної корпорації «Украгроком»

2) Державної акціонерної компанії «Укрресурси»

про визнання договору купівлі-продажу та договору комісії - недійсними

Судді Ярмак О.М. (головуючий)

Качан Н.І.

Станік С.Р.

Представники:

Від прокуратури - Ходаківський М.П. пом. прокурора

Від позивача-1 - Дроб‘язко В.Г. за дов.

Від позивача-2 - Берченко С.А. за дов.

Від позивача-3 - Гресько О.Пю за дов.

Від відповідача-1 - Круликівський А.С. за дов.

Від відповідача-2 - не з‘явися

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Прокурор Дніпровського району міста Києва звернувся з позовом в інтересах держави в особі позивачів до відповідачів про визнання недійсним договору комісії № 64 від 18.03.2004, укладеного між ВАТ «Украгротех»та АК «Украгроком», та визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна (м.Київ, вул. Автотранспортна,1) від 10.06.2004, укладеного між АК «Украгроком», яка діяла за дорученням ВАТ «Украгротех», та ДАК «Укрресурси», а також повернення нерухомого майна.

Позовні вимоги прокурор обгрунтовує тим, що договір комісії № 64 від 18.03.2004, укладений між ВАТ «Украгротех» та АК «Украгроком», та договір купівлі-продажу 10.06.2004 суперечать вимогам п.п. 3.5, 4.1 Статуту ВАТ «Украгротех»(в редакції 16.04.2003), оскільки ВАТ «Украгротех»має право відчужувати майно за погодженням із засновником, тобто Міністерством аграрної політики України, яке здійснює управління державним майном. Таким чином, станом на момент укладення договору купівлі-продажу від 10.06.2004 існувала пряма заборона щодо розпорядження відчуженим нерухомим майном у м. Києві по вул. Автотранспортна,1, оскільки воно належало до державної власності. До того ж, прокурор у позові посилався на те, що підставою недійсності укладених договорів є те, що у Голови правління ВАТ «Украгротех»були відсутні повноваження щодо укладення спірних договорів. Також, у додаткових обгрунтуваннях позовних вимог прокурор посилався на те. що оспорювані договори суперечать п. 8.3.4 Статуту ВАТ «Украгротех», який передбачав погодження операцій щодо розпорядження нерухомим майном за погодженням з Спостережною радою відповідного товариства.

Позивачі-1, 2, 3 заявлені в їх інтересах прокурором позовні вимоги підтримали у повному обсязі з вищенаведених підстав. Просили суд позов задовольнити у повному обсязі. В додаткове обгрунтування позовних вимог посилались у письмових поясненнях на те, що Фонд державного майна України своїм листом від 29.04.2004 № 10-17/5946 надав відповідні розяснення про порядок реалізації в процесі господарської діяльності основних засобів, які знаходяться на балансі акціонерних товариств, створених шляхом корпоратизації державних підприємств, 100% пакети акцій яких передані до Статутного фонду НАК «Украгролізинг», погодження операцій з розпорядження майном цих товариств має здійснюватись відповідними органами управління НАК «Украгролізинг» у порядку, визначеними Статутами НАК «Украгролізинг»та відповідних акціонерних товариств. А укладення договору комісії № 64 від 18.03.2004, між ВАТ «Украгротех»та АК «Украгроком», та укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна (м.Київ, вул. Автотранспортна,1) від 10.06.2004, між АК «Украгроком», яка діяла за дорученням ВАТ «Украгротех», та ДАК «Укрресурси»- суперечить Статутам відповідних товариств, зокрема і Статуту ВАТ «Украгротех».

Відповідач-1 у письмовому відзиві на позов та представник відповідача-1 в судових засіданнях по справі, проти заявлених позовних вимог заперечили у повному обсязі. Просили суд у позові відмовити. Заперечення мотивовані тим, що НАК «Украгролізинг»своїм листом від 28.04.2004 № 37-24-1-15/4908 надав згоду на реалізацію основних засобів ВАТ «Украгротех», а саме: бази в с.Бортничі, а ще до укладення договору комісії № 64 від 18.03.2004 голова правління ВАТ «Украгротех»звертався листами від 19.02.2004 № 50-1-1/102 та від 05.03.2004 № 50-1-1/154 до НАК «Украгролізинг»(до статутного фонду якого передано 100% пакет акцій ВАТ «Украгротех») та Міністерства аграрної політики України (яким було передано у статут ВАТ «Украгротех»спірне майно) про надання останніми згоди на відчуження нерухомого майна. В свою чергу, НАК «Украгролізинг»та Міністерством аграрної політики України зазначена згода надана ними була.

Також, відповідач -1 у письмових запереченнях по справі додатково посилався на те, що спірне майно мало статус майна колективної власності, а не державної, а тому порушення інтересів держави при його реалізації –не відбулось, і прокуратурою було заявлено позов в інтересах не органу державної влади, а в інтересах підприємств недержавної форми власності, що суперечить вимогам законодавства.

Вищенаведені обставини, на думку відповідача-1, є підставами для відмови у позові.

Відповідач-2 у письмовому відзиві на позов та представник відповідача-2 в судових засіданнях по справі, проти заявлених позовних вимог заперечили у повному обсязі Просили суд у позові відмовити. Заперечення мотивовані тим, що голова правління ВАТ «Украгротех»мав усі повноваження на укладення оспорюваних договорів.

Також відповідач-2 заявив про застосування судом строків позовної давності до вимог позивача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, судова колегія Господарського суду міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Стаття 29 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за соєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обовязки і користується правами сторони.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді), положення абзацу четвертого частини першої статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України в контексті пункту 2 статті 121 Конституції України треба розуміти так, що прокурори та їх заступники подають до арбітражного суду позови саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності.

Прокурор або його заступник самостійно визначає і обгрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави, і ця заява, за статтею 2 Арбітражного процесуального кодексу України, є підставою для порушення справи в арбітражному суді.

Таким чином, суд дійшов висновку, що звернення до суду прокуратурою з відповідним позовом було обумовлено тим, що внаслідок укладення оспорюваних договорів було відчужено нерухоме майно ВАТ «Украгротех», яке знаходилось у його Статутному фонді, а 100% пакет акцій ВАТ «Украгротех», який був випущений та забезпечений на весь розмір Статутного фонду, було передано у Статутний фонд НАК «Украгролізинг», на увесь розмір якого випущено акції, які повністю належать державі.

До того ж, суд враховує і те, що у рішенні Конституційного Суду України від 08.04.99 N 3-рп/99 визначається, що інтереси держави можуть співпадати повністю або частково з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій або з інтересами господарських товариств з часткою державної власності в статутному фонді.

З огляду на викладене, судом відхиляється твердження відповідача-1 про відсутність інтересів держави у спірних правовідносинах.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2001 № 354 «Про утворення НАК «Украгролізинг», на виконання указу Президента України від 23.02.2001 № 111 було утворено відкрите акціонерне товариство Національну акціонерну компанію «Украгролізинг», затверджено його Статут та установлено, що 100% акцій компанії закріплюється у державній власності із забороненням їх відчуження, використання для формування статутних фондів будь-яких субєктів господарювання, передачі в управління будь-яким особам на період до прийняття окремого рішення щодо приватизації компанії.

Наказом Міністерства аграрної політики України від 16.04.2003 № 110 Українське державне підприємство по матеріально-технічному і сервісному забезпеченню агропромислового комплексу «Украгротех»було перетворено у Відкрите акціонерне товариство «Украгротех».

Відповідно до Наказу Міністерства аграрної політики України № 419 від 24.11.2003 до статутного фонду НАК «Украгролізинг»було передано 100% пакет акцій ВАТ «Украгротех».

Згідно Акту приймання-передачі нерухомого майна від 02.02.04, складеного між Міністерством аграрної політики України та ВАТ «Украгротех», до статутного фонду позивача-3 державою в особі уповноваженого органу –Міністерства аграрної політики України - було передано нерухоме майно по вул. Автотранспортній,1 у місті Києві.

Згідно з п. 1.3 Статуту НАК «Украгролізинг», компанія підпорядкована Кабінету Міністрів України.

Відповідно до п. 4.1 Статуту НАК «Украгролізинг», НАК «Украгролізинг»володіє пакетами акцій, що належать державі.

Як зазначає прокурор у своїх письмових поясненнях, за результатами розгляду звернення НАК «Украгролізинг», прокуратурою Дніпровського району міста Києва було заявлено даний позов саме в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, як вищого органу виконавчої влади в Україні та володільця 100% акцій НАК «Украгролізинг», якій передано 100% пакет акцій ВАТ «Украгротех», оскільки виявлено численні порушення законодавства при укладенні між ВАТ «Украгротех»та АК «Украгроком»договору комісії № 64 від 18.03.2004, та укладенні договору купівлі-продажу нерухомого майна (м.Київ, вул. Автотранспортна,1) від 10.06.2004, укладеного між АК «Украгроком», яка діяла за дорученням ВАТ «Украгротех», та ДАК «Укрресурси», чим порушено інтереси держави.

Частиною 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

З огляду на вищенаведене, судом відхиляється твердження відповідача-1 щодо відсутності у прокурора повноважень для звернення з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України про визнання недійсним договору комісії № 64 від 18.03.2004, укладений між ВАТ «Украгротех»та АК «Украгроком», та договір купівлі-продажу 10.06.2004, оскільки прокурор звернувся з позовом саме в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, як вищого органу виконавчої влади в Україні та володільця 100% акцій НАК «Украгролізинг», якій у статутний фонд передано 100%-й пакет акцій ВАТ «Украгротех».

Розглянувши матеріали справи, колегією суддів встановлено наступні обставини.

17.03.2004 НАК «Украгролізинг»було надіслано на адресу ВАТ «Украгротех»лист № 15/492 «Про надання згоди на реалізацію майна», копія якого знаходиться в матеріалах справи, відповідно до якого НАК «Украгролізинг»у відповідь на листи ВАТ «Украгротех»№ 50-1-1/102 від 19.02.2004, № 50-1-1/154 від 05.03.2004 з проханням надати згоду на реалізацію основних засобів ВАТ «Украгротех»(база в с. Бортничі), повідомив останнього про відсутність заперечень щодо реалізації зазначеного майна за умови дотримання вимог законодавства та подальшого спрямування отриманих від реалізації майна коштів на погашення заборгованості перед бюджетами всіх рівнів.

18.03.2004 між ВАТ «Украгротех»(позивачем-2), як комітентом, та АК «Украгроком»(відповідач-1), як комісіонером, було укладено договір комісії на продаж продукції № 64 (далі –Договір № 64 від 18.03.2004), відповідно до умов якого комісіонер зобовязався за дорученням комітента за плату здійснити в інтересах останнього від свого імені правочин-угоду з продажу домовласності №1 по вул. Автотранспортній у місті Києві (п. 1.1).

Відповідно до п. 1.2 Договору № 64 від 18.03.2004, виступаючи від свого імені, комісіонер самостійно укладає угоду купівлі-продажу з третіми особами, при цьому вартість договору продажу майна не повинна бути меншою за 8 060 000,00 грн. з урахуванням ПДВ.

Згідно п. 2.2 Договору № 64 від 18.03.2004, комісіонер зобовязався прийняти у комітента майно, призначене для комісії та документи, що підтверджують право власності на нього, вжити всіх необхідних заходів для збереження майна та запобіганню його пошкодження.

Договір № 64 від 18.03.2004 від імені ВАТ «Украгротех»(комітента) підписано головою правління Сухенко В.І., який діяв на підставі статуту, а від імені АК «Украгроком»(комісіонера) –головою правління Гуцол О.П., який діяв на підставі Статуту. Також, зазначений Договір № 64 від 18.03.2004 посвідчено печатками обох сторін.

Відповідно до Свідоцтва про право власності від 17.05.2004, виданого Головним управлінням комунальної власності міста Києва, право власності на майновий комплекс, який розташовано у м.Києві за адресою: вул. Автотранспортна, 1, належить ВАТ «Украгротех» (позивачу-3) на праві колективної власності.

28.04.2004 Міністерством аграрної політики України було надіслано ВАТ «Украгротех»лист № 37-24-1-15/4908, відповідно до якого Міністерство аграрної політики погодило реалізацію майна, яке розташоване в мкр Бортничі, а саме: будинків та споруд-49 одиниць, машини та обладнання –145 одиниць, залишкова вартість –125951,47 грн., майно філії № 1 –Кременчуцька спеціалізована база ВАТ «Украгротех»- 16 одиниць, та майно філії № 2 ВАТ «Украгротех»м.Кривий Ріг –10 одиниць, залишкова вартість –11360274,63 грн. Також, у листі № 37-24-1-15/4908 зазначено про те, що після отримання підприємством цього дозволу продаж зазначеного майна здійснити відповідно до законодавства виключно на конкурентних засадах –через біржі, на аукціоні, за конкурсом.

В матеріалах справи наявна копія листа Фонду державного майна України № 10-17-5946 від 29.04.2004, відповідно до якого Фонд державного майна України за результатами розгляду листа про надання розяснень про порядок реалізації в процесі господарської діяльності основних засобів, які знаходяться на балансі акціонерних товариств, створених шляхом корпоратизації державних підприємств, 100-відсоткові пакети акцій яких передані до статутного фонду компанії, повідомив НАК «Украгролізинг»про наступне: реалізація в процесі господарської діяльності основних засобів має здійснюватися правлінням відповідного товариства, згідно з Положенням про порядок відчуження основних засобів. Зазначені Положення мають бути погоджені та затверджені в установленому порядку відповідними органами управління ВАТ та компанії. Погодження операцій з розпорядження майном цих товариств має здійснюватись відповідними органами управління НАК «Украгролізинг»у порядку, визначеному законодавством та статутами компаній та відкритих акціонерних товариств, а також зазначеними положеннями. Майно, що є державною власністю і передано компанії у користування та (або) управління, не підлягає відчуженню. Користування та (або) управління цим майном компанії здійснюється відповідно до законодавства.

10.06.2004 між АК «Украгроком», який діяв на підставі Договору № 64 від 18.03.2004, як продавцем, та ДАК «Укрресурси», як покупцем, було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна (далі-Договір від 10.06.2004), відповідно до умов якого продавець зобовязався передати у власність покупцю нерухоме майно, розташоване по вул. Автотранспортній, 1 в м.Києві, а покупець зобовязався прийняти його та сплатити за нього ціну відповідно до умов даного Договору.

Відповідно до п. 1 Договору від 10.06.2004 продавець зобовязався передати у власність покупцю нерухоме майно, розташоване по вул. Автотранспортній, 1 в м.Києві, до складу якого входить: - адмінгосппобутбудівля (літера А) площею 2096,50 кв.м.; - КПП (літера Б) площею 1253,40 кв.м.; - виробничий корпус № 2 (літера Г) площею 2829,60 кв.м.; - шиномонтажна дільниця (літера Е) площею 1061,10 кв.м.; - склад запчастин (літера Ж) площею 1515,40 кв.м.; - насосна станція (літера З) площею 17,40 кв.м.; КПП (літера И) площею 37,80 кв.м.; склад, кладовка, кладовка (літера К) площею 42,90 кв.м.; склад, склад, склад, навіс (літера М) площею 204,20 кв.м.; склад підвал (літера Н) площею 134,60 кв.м.

Відповідно до п. 2 Договору від 10.06.2004, відчужуване нерухоме майно належить ВАТ «Украгротех»на праві колективної власності зі свідоцтва про право власності, виданого 17.05.2004 головним управлінням комунальної власності Київської міської державної адміністрації.

Договір від 10.06.2004 від імені АК «Украгроком»(відповідача-1) підписано Моісеєвим О.М., який діяв на підставі довіреності, а від імені ДАК «Укрресурси»(відповідача-2) –заступником голови правління Бобилевим В.Г., який діяв на підставі довіреності. Також, зазначений Договір № 64 від 18.03.2004 посвідчено печатками обох сторін.

Згідно з частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до статті 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Як зазначав прокурор у позові, у Голови правління ВАТ «Украгротех»Сухенко В.І. на момент укладення оспорюваного договору комісії № 64 від 18.03.2004 був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності, оскільки відчуження нерухомого майна не було погоджено із засновником товариства, а саме –державою в особі Міністерства аграрної політики України, до компетенції якого належить погодження операцій щодо розпорядження нерухомим майном товариства, як це передбачено п. 3.5 Статуту ВАТ «Украгротех», а також, відчуження нерухомого майна відбулось без погодження з Спостережною радою.

Відповідно до пункту 3.5 Статуту ВАТ «Украгротех»в редакції, чинній станом на момент укладення спірних договорів, яка була затверджена Наказом Міністерства аграрної політики України від 16.04.2003 № 110 та зареєстрованого Дніпровською районною у місті державною адміністрацією від 08.05.2003, Товариство (ВАТ «Украгротех») за погодженням із засновником має право продавати, передавати безкоштовно, обмінювати, передавати в оренду (крім нерухомого майна) юридичним особам та громадянам засоби виробництва та інші матеріальні цінності, використовувати та відчужувати їх іншим способом, якщо це не суперечить чинному законодавству та цьому статуту.

Відповідач-1 у письмових запереченнях на позов посилався на те, що НАК «Украгролізинг»та засновником –Міністерством аграрної політики України було надано згоду на реалізацію нерухомого майна по вул. Автотранспортній, 1, про що, на думку відповідача-1, свідчить лист НАК «Украгролізинг»№ 15/492 «Про надання згоди на реалізацію майна»від 17.03.2004 та лист Міністерства аграрної політики України № 37-24-1-15/4908 від 28.04.2004.

Судова колегія, дослідивши копію листа НАК «Украгролізинг»№ 15/492 «Про надання згоди на реалізацію майна»від 17.03.2004 та копію листа Міністерства аграрної політики України № 37-24-1-15/4908 від 28.04.2004, які знаходиться в матеріалах справи, встановила, що у вищезгаданих листах не зазначено на які саме основні засоби надано згоду НАК «Украгролізинг»та Міністерством аграрної політики України щодо їх реалізації, оскільки у листі № 15/492 від 17.03.2004 та № 37-24-1-15/4908 від 28.04.2004 не зазначено адрес майна, щодо якого надано згоду на відчуження, та не зазначено індивідуальних ознаки відчужуваного майна, які б вирізняли його з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи його (зокрема площа, адреса згідно планів БТІ).

З огляду на вищевикладене, копія листа НАК «Украгролізинг»№ 15/492 «Про надання згоди на реалізацію майна»від 17.03.2004 та копія листа Міністерства аграрної політики України № 37-24-1-15/4908 від 28.04.2004, як доказ надання НАК «Украгролізинг» та Міністерством аграрної політики України згоди на реалізацію нерухомого майна по вул. Автотранспортній, 1, - судовою колегією не приймається.

Також, суд враховує і ту обставину, що відповідно до п. 4.1 Статуту ВАТ «Украгротех» (в редакції, чинній станом на 17.03.2004 ) акціонерами ВАТ «Украгротех»зазначено лише державу в особі Міністерства аграрної політики України, як орган, уповноважений управляти державним майном та орган приватизації, а НАК «Украгролізинг»набув прав акціонера ВАТ «Украгротех»лише з моменту реєстрації нової редакції Статуту ВАТ «Украгротех»Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією 24.03.2004.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку, що у Голови правління ВАТ «Украгротех»Сухенко В.І. на момент укладення оспорюваного договору комісії № 64 від 18.03.2004 був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності, оскільки відчуження нерухомого майна не було погоджено із засновником товариства, а саме –державою в особі Міністерства аграрної політики України, до компетенції якого належало погодження операцій щодо розпорядження нерухомим майном товариства, як це було передбачено п. 3.5 Статуту ВАТ «Украгротех»(в редакції 08.05.2003, яка була чинна станом на момент укладення Договору № 64 від 18.03.2004), та НАК «Украгролізинг»(в редакції 24.03.2004, яка була чинна станом на момент укладення Договору від 10.06.2004).

Відповідно до пункту 8.1 Статуту ВАТ «Украгротех»(в обох редакціях), управління товариством здійснюють вищий орган товариства, спостережна рада, правління товариства та ревізійна комісія.

Згідно пункту 8.3.4 Статуту ВАТ «Украгротех»(в редакції 08.05.2003) до повноважень Спостережної ради було віднесено погодження проведення операцій розпорядження нерухомим майном товариства, балансова вартість якого перевищує 20% статутного фонду.

Згідно пункту 8.3.4 Статуту ВАТ «Украгротех»(в редакції 24.03.2004) до повноважень Спостережної ради було віднесено погодження проведення операцій розпорядження нерухомим майном товариства.

Згідно пункту 5.1 Статуту ВАТ «Украгротех» (як в редакції 08.05.2003, так і в редакції 24.03.2004), статутний фонд товариства становив 59 294 300 грн.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що внаслідок укладення оспорюваних договорів комісії № 64 від 18.03.2004 та купівлі-продажу нерухомого майна (м.Київ, вул. Автотранспортна,1) від 10.06.2004, ВАТ «Украгротех»було здійснено розпорядження нерухомим майном товариства, яке розташоване у м.Києві по вул. Автотранспортній,1, але всупереч п. 8.3.4 Статуту ВАТ «Украгротех»(в редакції, чинних станом на момент укладення оспорюваних договорів) Спостережною радою ВАТ «Украгротех»не надавалось згоди (погодження) на відчуження нерухомого майна товариства по вул. Автотранспортній, 1 у місті Києві і жодного рішення з цього питання Спостережною радою не приймалось. Доказів протилежного суду надано не було.

Станом на момент укладення оспорюваних договір нерухоме майно по вул. Автотранспортній, 1 у м. Києві було включено до Статутного фонду ВАТ «Украгротех»

Право колективної власності та його здійснення на момент укладення оспорюваних договорів були врегульовані Законом України "Про власність" від 07.02.1991 N 697-XII.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про власність»від 07.02.1991 N 697-XII (зі змінами і доповненнями, чинними на момент укладення оспорюваних договорів), суб'єктами права колективної власності є трудові колективи державних підприємств, колективи орендарів, колективні підприємства, кооперативи, акціонерні товариства, господарські товариства, господарські об'єднання, професійні спілки, політичні партії та інші громадські об'єднання, релігійні та інші організації, що є юридичними особами.

З огляду на викладене, суб'єктом права колективної власності зокрема може бути і акціонерне товариство, як це передбачено статтею 20 Закону України «Про власність»від 07.02.1991 N 697-XII, а трудовий колектив –у випадку його приналежності до державного підприємства. Станом на момент укладення оспорюваних договорів організаційно-правовою формою позивача вже було відкрите акціонерне товариство, а не державне підприємство, відповідно до статті 12 Закону України «Про господарські товариства» товариство стало власником майна, переданого йому засновником у власність.

Також, відповідно до ст. 30 Закону України «Про власність»від 07.02.1991 N 697-XII (зі змінами і доповненнями, чинними на момент укладення оспорюваних договорів) право колективної власності здійснюють вищі органи управління власника (загальні збори, конференції, з'їзди тощо), які можуть покладати окремі функції по управлінню колективним майном на створені ними органи, встановлення засад визначення розміру вкладу працівника колективного підприємства у майні підприємства належить до компетенції зазначених органів.

Відповідно до пункту 8.1 Статуту ВАТ «Украгротех»(в редакції 08.05.2003), управління товариством здійснюють вищий орган товариства –Загальні збори, спостережна рада, правління товариства та ревізійна комісія. В період до набуття в процесу приватизації прав власності на акції товариства іншими акціонерами, вищим органом товариства є Міністерство аграрної політики України, як єдиний акціонер.

Відповідно до пункту 8.1 Статуту ВАТ «Украгротех»(в редакції 24.03.2004), управління товариством здійснюють вищий орган товариства –НАК «Украгролізинг»як єдиний акціонер, спостережна рада, правління товариства та ревізійна комісія.

Згідно розділу 10 Статуту ВАТ «Украгротех» (в обох редакціях) трудовий колектив не був наділений повноваженнями щодо розпорядженням або надання згоди на розпорядження нерухомим майном товариства, відповідні повноваження йому вищим органом позивача -3 йому не делегувались. Доказів протилежного суду надано не було.

Також, судова колегія враховує і те, що у відповідному Свідоцтві про право власності від 17.05.2004, виданого Головним управлінням комунальної власності міста Києва, власником спірного нерухомого майна по вул. Автотранспортній, 1 у м.Києві зазначено саме позивача-3 ВАТ «Украгротех», а не трудовий колектив ВАТ «Украгротех», а тому посилання відповідача-1 та відповідача-2 на те, що відчужене за оспорюваними договорами майно по вул. Автотранспортній,1 у місті Києві не могло бути відчужене як державне –судовою колегією відхиляється.

Також, відповідачем-2 було заявлено про застосування судом строків позовної давності до позовних вимог про визнання недійсними договорів комісії № 64 від 18.03.2004 та договору купівлі-продажу від 10.06.2004.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Вимогами статті 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до розяснення ВАСУ «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними» від 12.03.99 р. N 02-5/111, а саме пункту 3.3., розяснено, що недійсні угоди, як правило, не породжують для сторін прав та обов'язків, тому до вимог про визнання недійсними таких угод строки позовної давності не застосовуються.

Таким чином, враховуючи те, що недійсні угоди не породжують для сторін прав та обов'язків і до них строки позовної давності не застосовуються, відповідно, судом не підлягають застосуванню строки позовної давності і до вимог позивачів про визнання недійсними договору комісії № 64 від 18.03.2004, укладений між ВАТ «Украгротех»та АК «Украгроком», та договору купівлі-продажу нерухомого майна (м.Київ, вул. Автотранспортна,1) від 10.06.2004, укладеного між АК «Украгроком», яка діяла за дорученням ВАТ «Украгротех», та ДАК «Укрресурси».

Також, згідно статей 261, 267 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу строку позовної давності.

Таким чином, суд враховує і те, що з позовом про визнання недійсними договору комісії № 64 від 18.03.2004, укладеного між ВАТ «Украгротех»та АК «Украгроком», та договору купівлі-продажу нерухомого майна (м.Київ, вул. Автотранспортна,1) від 10.06.2004, укладеного між АК «Украгроком», яка діяла за дорученням ВАТ «Украгротех», та ДАК «Укрресурси»прокурор звернувся 12.06.2007, тобто в межах загального трирічного строку позовної давності, але ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2007 позовні матеріали були повернуті без розгляду на підставі п. 1, 3, 6 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України, і позивачем відповідний строк було пропущено з поважних причин.

З огляду на викладене, заява відповідача-2 про застосування судом строків позовної давності до позовних вимог про визнання недійсними договорів комісії № 64 від 18.03.2004 та договору купівлі-продажу від 10.06.2004 –застосуванню не підлягає, а порушені права держави в особі позивачів підлягають судовому захисту.

Стаття 1011 Цивільного кодексу України визначає, що за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Згідно статті 1014 Цивільного кодексу України, комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

Ст. 655 Цивільного кодексу України 2004 року встановлює, що за договором купівлі –продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 202 Цивільного кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Вимогами статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 28.04.1978 року №3 “Про судову практику про визнання угод недійсними” угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен з’ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними і настання відповідних юридичних наслідків.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, враховуючи те, що оспорюваний Договір комісії № 64 від 18.03.2004 та Договір купівлі-продажу від 10.06.2004 на момент їх укладення суперечили вимогам закону щодо укладення договорів, оскільки Договір комісії № 64 від 18.03.2004 було підписано зі сторони ВАТ «Украгротех»(позивача-3) особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності на його підписання та укладання від імені товариства, та укладений всупереч вимог чинної на той час редакції Статуту ВАТ «Украгротех»(від 08.05.2003), зокрема п. 3.5 та п. 8.3.4, оскільки відчуження спірного нерухомого майна не було погоджено із засновником товариства і органом управління позивача-3 (Спостережною радою) не надавалось згоди (погодження) на відчуження нерухомого майна товариства по вул. Автотранспортній, 1 у місті Києві, судова колегія дійшла висновку, що позовна вимога Прокуратури Дніпровського району міста Києва про визнання недійсним з моменту укладення Договору комісії № 64 від 18.03.2004, укладеного між АК «Украгроком»та ВАТ «Украгротех»- є законною, обґрунтованою, доведеною належними та допустимими доказами і підлягає задоволенню.

Також, похідна позовна вимога Прокуратури Дніпровського району міста Києва про визнання недійсним з моменту укладення Договору купівлі-продажу нерухомого майна (м.Київ, вул. Автотранспортна,1) від 10.06.2004, укладеного між АК «Украгроком», яка діяла за дорученням ВАТ «Украгротех»на підставі недійсного Договору комісії № 64 від 18.03.2004, та ДАК «Укрресурси»- також визнається судовою колегію законною, обґрунтованою, доведеною належними та допустимими доказами та підлягає задоволенню, оскільки зазначений Договір купівлі-продажу від 10.06.2004 було укладено на підставі недійсного Договору комісії № 64 від 18.03.2004..

Статтею 216 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку що позовна вимога Прокуратури Дніпровського району міста Києва про застосування реституційних наслідків недійсності договору комісії № 64 від 18.03.2004 та Договору купівлі-продажу від 10.06.2004 в порядку ст. 216 Цивільного кодексу України шляхом повернення спірного нерухомого майна - є законною, обґрунтованою, доведеною належними та допустимими доказами, а тому підлягає задоволенню. Відповідно, нерухоме майно по вул. Автотранспортній, 1 у м.Києві, а саме - адмінгосппобутбудівля (літера А) площею 2096,50 кв.м.; - КПП (літера Б) площею 1253,40 кв.м.; - виробничий корпус № 2 (літера Г) площею 2829,60 кв.м.; - шиномонтажна дільниця (літера Е) площею 1061,10 кв.м.; - склад запчастин (літера Ж) площею 1515,40 кв.м.; - насосна станція (літера З) площею 17,40 кв.м.; КПП (літера И) площею 37,80 кв.м.; склад, кладовка, кладовка (літера К) площею 42,90 кв.м.; склад, склад, склад, навіс (літера М) площею 204,20 кв.м.; склад підвал (літера Н) площею 134,60 кв.м., а загалом 12098,9 кв.м.) підлягає поверненню відповідачем-2 позивачу-3.

Державне мито і судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідачів пропорційно. Стаття 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито»визначає, що ставка державного мита із заяв, що подаються до господарських судів складає із позовних заяв немайнового характеру –5 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Таким чином, оскільки Прокуратура звільнена від сплати державного мита при зверненні до суду з позовами в інтересах держави, а позов було задоволено судом повністю, відповідно судові витрати підлягають стягненню в Державний бюджет України з відповідачів пропорційно.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, –

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

1. Договір комісії на продаж продукції № 64 від 18.03.2004, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Украгротех»та Агротехнічною корпорацією «Украгроком», - визнати недійсним з моменту укладення.

2. Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 10.06.2004, укладений між Агротехнічною корпорацією «Украгроком», який діяв на підставі Договору комісії на продаж продукції № 64 від 18.03.2004, та Державною акціонерною компанією «Укрресурси»- визнати недійсним з моменту укладення.

3. Зобовязати Державну акціонерну компанію «Укрресурси»(01001 м.Київ, пров. Музейний,10; ) повернути Відкритому акціонерному товариству «Украгротех» (02002 м.Київ, вул. Каховська,60, ) нерухоме майно, розташоване по вул. Автотранспортній, 1 в м.Києві, до складу якого входять: - адмінгосппобутбудівля (літера А) площею 2096,50 кв.м.; - КПП (літера Б) площею 1253,40 кв.м.; - виробничий корпус № 2 (літера Г) площею 2829,60 кв.м.; - шиномонтажна дільниця (літера Е) площею 1061,10 кв.м.; - склад запчастин (літера Ж) площею 1515,40 кв.м.; - насосна станція (літера З) площею 17,40 кв.м.; КПП (літера И) площею 37,80 кв.м.; склад, кладовка, кладовка (літера К) площею 42,90 кв.м.; склад, склад, склад, навіс (літера М) площею 204,20 кв.м.; склад підвал (літера Н) площею 134,60 кв.м., а загалом 12098,9 кв.м.

4. Стягнути з Агротехнічної корпорації «Украгроком»(код 24258915; 01601 м.Київ, вул. Мечникова, 16-а) в Доход державного бюджету України витрати по сплаті державного мита –42 (сорок дві) грн. 50 коп. та 59 (пятдесят девять) грн. 00 коп. на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

5. Стягнути з Державної акціонерної компанії «Укрресурси»(код 00036044; 01001 м. Київ, пров. Музейний, 10) в Доход державного бюджету витрати по сплаті державного мита – 42 (сорок дві) грн. 50 коп. та 59 (пятдесят девять) грн. 00 коп. на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Накази видати відповідно до ст. 116 ГПК України.

Колегія суддів у складі:

Головуючий суддя                                                                      О.М.Ярмак

Суддя                                                                                           Н.І.Качан

Суддя С.Р. Станік

Рішення підписано 12.02.2008 р.