ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2008 р.

№
10/277

Вищий
господарський суд України у складі: суддя
Селіваненко В.П. -головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.,

розглянувши
касаційну скаргу
суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1, с. Млинок
Зарічненського району Рівненської області,

на
постанову Львівського
апеляційного господарського суду від 20.12.2007

зі
справи № 10/277

за
позовом Борівського
сільського споживчого товариства (далі -Товариство), с. Борове Зарічненського
району Рівненської області,

до суб'єкта підприємницької діяльності
-фізичної особи ОСОБА_1 (далі -Підприємець),

спільного підприємства "Рівненська
універсальна база" (далі -Підприємство), м. Рівне,

третя
особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет
спору, -кооперативне
підприємство "Червона калина" (далі -Кооператив), с. Борове
Зарічненського району Рівненської області,

про
визнання договорів
недійсними,

за
участю представників:

Товариства
-Грабовського В.А.,

Підприємця
-ОСОБА_2,

Підприємства
-не з'явився,

Кооперативу
- Грабовського В.А.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство
звернулося до господарського суду Рівненської області з позовом про визнання
недійсними укладених відповідачами договорів купівлі-продажу нерухомості від
02.12.2003.

Справа
неодноразово розглядалася господарськими судами.

Рішенням
господарського суду Рівненської області від 25.05.2007 (суддя Петухов М.Г.) у
позові відмовлено. Прийняте місцевим судом рішення мотивовано тим, що позивач
не довів ні наявності у нього права власності на спірні будівлі, ані наявності
підстав для визнання оспорюваних угод недійсними.

Постановою
Львівського апеляційного господарського суду від 20.12.2007 (колегія суддів у
складі: Дубник О.П. -головуючий суддя, судді Орищин Г.В., Якімець Г.Г.) рішення
місцевого суду від 25.05.2007 зі справи скасовано та позов задоволено.
Постанову апеляційного суду з посиланням на приписи статті 48 Цивільного
кодексу Української РСР (далі -ЦК УРСР) мотивовано невідповідністю оспорюваних
угод вимогам закону.

У
касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Підприємець просить
постанову апеляційного суду зі справи скасувати внаслідок її прийняття з
неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а рішення
місцевого суду залишити в силі.

Відзиви
на касаційну скаргу не надходили.

Учасників
судового процесу відповідно до статті 1114 Господарського
процесуального кодексу України (далі -ГПК України) належним чином повідомлено
про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши
повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та
правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права,
заслухавши представників Товариства, Кооперативу та Підприємця, Вищий
господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для
задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Місцевим
господарським судом у справі встановлено, що:

-
позовні вимоги Товариства мотивовано тим, що Підприємство здійснило продаж
спірного майна, не будучи його власником;

-
15.02.1999 позивачем за актом прийняття-передачі основних фондів у рахунок
погашення наявної заборгованості було передано Підприємству у власність будівлі
центрального магазину № 6 за адресою: Рівненська область, Зарічненський район,
с. Борове, вул. Мостова, 4, та магазину за адресою: Рівненська область,
Зарічненський район, с. Тиховиж, вул. Центральна, 4 (т.1, а.с. 19);

-
постановою арбітражного суду Рівненської області від 18.09.2000 зі справи №
1б/12-Б-2 Підприємство визнано банкрутом та стосовно нього відкрито
ліквідаційну процедуру;

-
ліквідатором Підприємства згадані будівлі магазинів включено до ліквідаційної
маси та продано на відкритих прилюдних торгах Підприємцю, що підтверджується
протоколом від 02.12.2003 № 324-н (т. 1, а.с. 45);

-
02.12.2003 на підставі вказаного протоколу Підприємством та Підприємцем
укладено договори купівлі-продажу об'єктів нерухомості (будівлі  центрального
магазину  №  6  у  с.
Борове  та   будівлі
магазину в с. Тиховиж);

-
будівлі магазинів Підприємством передано Підприємцю за актами
передачі-приймання від 08.12.2003 (т. 1, а.с. 48, 49);

-
постановами господарського суду Рівненської області від 07.08.2007 зі справ №
19/140 та № 19/141, які відповідними ухвалами Львівського апеляційного
господарського суду від 10.01.2007 залишено без змін, визнано нечинними з
моменту їх прийняття рішення Борівської сільської ради Зарічненського району
Рівненської області від 24.04.2003 № 42 та рішення Перекальської сільської ради
Зарічненського району Рівненської області від 29.05.2003 № 42, які були
підставами для видачі позивачеві свідоцтв про право   власності
на  спірне   нерухоме
майно  від  28.05.2003
серія  САА  № 320646 та від 29.05.2003 серія САА № 320653
(т. 1, а.с. 6, 7);

- у
розгляді згаданих справ № 19/140 та № 19/141 судом встановлено, що на момент
прийняття зазначених рішень сільськими радами у позивача відсутні
правовстановлюючі документи на будівлі магазинів та акти введення їх в
експлуатацію.

Апеляційним
господарським судом додатково встановлено, що:

-
після підписання акта прийняття-передачі основних фондів від 15.02.1999
Підприємство 26.02.1999 повернуло Товариству спірні будівлі магазинів у зв'язку
з досягненням ними домовленості щодо погашення наявного боргу за одержані
позивачем товари грошовими коштами, що підтверджується актом прийняття-передачі
основних фондів від (т. 2, а.с. 73, т. 3, а.с. 48);

-
23.06.2003 позивач в установленому порядку зареєстрував право власності на
нерухоме майно, яке 02.12.2003 стало предметом оспорюваних договорів
купівлі-продажу;

-
позивач не порушує питання про повернення спірного майна (як наслідок визнання
угод купівлі-продажу недійсними), оскільки воно знаходиться у нього;

-
відповідно до пункту 11 статуту позивача в редакції, яка діяла на час
підписання зазначених актів від 15.02.1999 та 26.02.1999, майно споживчих
товариств та їх спілок могло бути продано, передано, здано в оренду, надано в
позичку і безоплатне тимчасове користування членам споживчих товариств,
державним, кооперативним та іншим організаціям, трудовим колективам, окремим
громадянам тільки за рішенням загальних зборів, конференцій  та з'їздів
відповідних спілок або уповноважених ними органів (т. 3, а.с. 19).

Причиною
виникнення спору зі справи стало питання щодо правомірності укладення договорів
купівлі-продажу нерухомості від 02.12.2003.

Відповідно
до частини другої статті 10 Закону України "Про споживчу кооперацію"
майно споживчих товариств та їх спілок може бути продано, передано, здано в
оренду, надано в позичку і безплатне тимчасове користування членам споживчих
товариств, державним, кооперативним та іншим організаціям, трудовим колективам,
окремим громадянам тільки за рішенням загальних зборів, конференцій та з'їздів
відповідних спілок або уповноважених ними органів.

Згідно
з статтею 225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу,
належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває
права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу
власник не вправі витребувати від нього майно.

Пункт
2 статті 48 Закону України “Про власність” (який був чинним як на момент
укладення спірних угод, так і на момент порушення провадження у даній справі)
передбачав, що власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права,
хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і
відшкодування завданих цим збитків.

Відповідно
до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм
майном.

Частиною
першою статті 48 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону.

За
таких обставин суд апеляційної інстанції, беручи до уваги: наявність у
Товариства права власності на спірне майно; відсутність рішення уповноваженого
органу позивача стосовно відчуження спірного майна за станом на 15.02.1999;
повернення Підприємством цього майна позивачеві за актом від 26.02.1999, а
також перебування нерухомості в розпорядженні Товариства на час укладення
оспорюваних угод купівлі-продажу від 02.12.2003, - дійшов обґрунтованого
висновку щодо необхідності задоволення даного позову.

Зазначені
факти не спростовуються ні рішенням місцевого суду з даної справи,  ані судовими рішеннями зі справ з
публічно-правових спорів № 19/140 та № 19/141 (т. 2, а.с. 50-51, 52-53).

Водночас
касаційна інстанція відповідно до частини другої статті 1117 ГПК
України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Отже,
постанова суду апеляційної інстанції зі справи відповідає встановленим нею
фактичним обставинам, прийнята з дотриманням норм матеріального та
процесуального права і передбачені законом підстави для її скасування відсутні.

Керуючись
статтями 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий
господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову
Львівського апеляційного господарського суду від 20.12.2007 зі справи № 10/277
залишити без змін, а касаційну скаргу суб'єкта підприємницької діяльності
-фізичної особи ОСОБА_1 -без задоволення.

Суддя
В.Селіваненко

Суддя              І.Бенедисюк

Суддя
Б.Львов