КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2008                                                                                           № 45/262

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Сотнікова С.В.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від Генеральної прокуратури: Громадський С.О.

від позивача1:Власенкова О.О. дов. №29-22/220 від 20.04.2007р.

від позивача2:Мороз О.Л. дов. №14284/12 від 17.12.2007 р.

від відповідача:не з’явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України

на рішення Господарського суду м.Києва від 22.10.2007

у справі № 45/262

за позовом                               Кабінет Міністрів України

Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України

до                                                   Акціонерний комерційний агропромисловий банк "Україна"

про                                                  стягнення

ВСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду м. Києва від 22.10.2007р. по справі №45/262 позов задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного комерційного агропромислового банку “Україна” в особі Регіонального уповноваженого ліквідатора АКАБ “Україна” по м. Києву та Київській області на користь Кабінету Міністрів України 191 762,80 грн. стягнуто з Акціонерного комерційного агропромислового банку “Україна” в особі Регіонального уповноваженого ліквідатора АКАБ “Україна” по м. Києву та Київській області до Державного бюджету України 1917,63 грн. державного мита та 12,54 грн. – витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Видано наказ. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, Заступник Генерального прокурора України звернувся з апеляційним поданням до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати дане рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 1550893,45 грн. вартості майна, невідповідного професійній діяльності, та 61541,00 грн. вартості майна, що тимчасово використовується відповідачем і прийняти нове в цій частині, яким задовільнити позовні вимоги, в решті частині рішення залишити без змін. Вважає, що оскаржуване рішення було прийнято з порушенням норми матеріального та процесуального права за неповного з’ясування обставин , що мають значення для справи та їх недоведеності, а висновки, викладені в ньому, не відповідають обставинам справи.

Не погоджуючись з даним рішенням, Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України звернулась з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати дане рішення і прийняти нове, яким задовільнити позовні вимоги Заступника Генерального прокурора України. Вважає, що оскаржуване рішення було прийнято з порушенням норми матеріального та процесуального права за неповного з’ясування обставин , що мають значення для справи.

Позивач2 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційне подання та апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник відповідача надав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції скасувати, провадження у справі припинити на підставі ст. 80 ГПК України, оскільки даний спір не підлягає розгляду в господарському суді, а має всі ознаки адміністративного спору.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, всебічно та повно з’ясувавши обставини, об’єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, встановила, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційне подання і апеляційну скаргу без задоволення із наступних мотивів:

При цьому, апеляційний суд вважає за необхідне констатувати, що скаржник, в порушення вимог ст.33 ГПК України, не довів ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх заперечень, при апеляційному провадженні.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем 1 та відповідачем укладено договір купівді-продажу від 01.09.2003 №130-04/055/153 (далі - Договір). За умовами цього Договору продавець (відповідач) зобов’язувався передати у власність покупця (позивача1) адміністративну будівлю разом з майном та обладнанням згідно з Додатком №1, який є невід’ємною частиною Договору, а покупець зобов’язувався прийняти та оплатити його на умовах цього Договору та Протоколу відкритих торгів з продажу майна АКАБ “Україна” від 27.08.2003. Майно, що передається покупцю, знаходиться за адресою: м. Київ, вул.. Грінченка, 3 (п. 1.1., 1.2 Договору). Судом встановлено, що додаток № 1 не складався, проте є опис майна, наведений у Звіті про оцінку адміністративної будівлі загальною площею 4449,4 кв.м. та іншого майна АКАП банку “Україна” розташованого за адресою: м. Київ, вул.. Грінченка, 3 літ. А, у трьох томах, складеного ТОВ “Міжнародний Бізнес Центр”.

Відповідно до п.п. 2.1., 2.3., 2.4. Договору загальна ціна за цим Договором складає 25 809 123,00 грн. без податку на додану вартість. Покупець зобов’язувався протягом 30 календарних днів з моменту підписання цього Договору сплатити кошти в сумі 23 228 210.70 грн., яка є сумою договору за виключенням 10% завдатку від початкової вартості майна, який був внесений до початку аукціону.

Згідно п. 2.8 Договору у разі виявлення під час прийому-передачі нестачі, істотних недоліків, що унеможливлюють використання майна відповідно до його цільового призначення, вказане відображається у відповідному акті прийому-передачі майна. При цьому у разі виявлення нестачі майка продавець відшкодовує збитки в порядку встановленому чинним законодавством України.

Майно передається покупцю протягом 60 календарних днів з моменту підписання цього Договору, за актом прийому-передачі, який підписують повноважні представники сторін та є невід’ємною частиною цього Договору (п. 3.1. Договору).

Відповідно до п. 4.3. Договору Право власності на майно виникає у покупця з моменту повного розрахунку з продавцем на умовах передбачених цим Договором.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України “Про розміщення Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг” від 13.10.2003 № 601-р вирішено розмістити позивача2 у будинку до вул.. Б.Грінченка, 3, у м. Києві, передавши цей будинок разом з меблями, обладнанням та іншими майном в його оперативне управління. Отже вказаним розпорядженням позивач 1 передав право володіння та користування майном позивачеві 2 та уповноважив його на прийняття вказаного майна.

Згідно зведеного акту приймання - передачі майна Київської дирекції Банку “Україна”, яке реалізоване згідно договору купівлі-продажу від 25.09.2003 року № 150-04/055/153. складеного 16.02.2005 позивачем 2 відповідно до Договору та розпорядження Кабінету Міністрів України від 13.10.2003 № 601-р прийнято майно загальна оціночна вартість якого складає 2004925,75 грн. В цьому ж акті зазначено, що наявне майно, загальною і оціночною вартістю 1550893,45 грн. не прийняте позивачем2 з таких причин: знаходиться у непридатному стані для користування (розбите, розукомплектоване), не відповідає роду професійної діяльності, морально застаріле. Також в акті зазначено, що майно загальною оціночною вартістю 61541,00грн, не передане позивачеві2 та використовується Київською дирекцією Банку “Україна” у ліквідаційній процедурі. В цьому ж акті зазначено, що позивачем2 не прийняте майно, загальна оціночна вартість якого становить 191762,80 грн. в зв’язку з його відсутністю.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України та його норми застосовуються до прав та обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ними чинності.

Оскільки обов’язок щодо передачі товару (ст. 224 Цивільного кодексу Української РСР) продовжує існувати, то до нього суд застосовує норми Цивільного кодексу України.

Договір є підставою виникнення цивільних прав і обов’язків (ст. 11. 626 ЦК України), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (статті 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов’язання не допускаються (ст. 525 ЦК України).

За таких обставин справи, суд першої інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення позову, а саме задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь Кабінету Міністрів України 191 762,80 грн. – вартість відсутнього майна, в іншій частині задоволення позовних вимог відмовив.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов’язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов’язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до апеляційної скарги Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, суд першої інстанції помилково в своєму рішенні робить висновок, що звіт про оцінку адміністративної будівлі (далі - Звіт), розташованої за адресою м. Київ, вул.. Грінченка, 3 та іншого майна, складений Товариством “Міжнародний бізнес Центр” вважається переліком майна, що передавалось за договором. Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України зазначає, що договором не було передбачено вважати Звіт переліком майна, до того ж, передача майна на підставі Звіту є неможливою та неправомірною. Враховуючи, що сторони Договору не затверджували зазначений Звіт і не передбачали його в договорі купівлі – продажу, Звіт не може бути підставою для вчинення дій по прийому та обліку купленого майна. Таким чином на думку Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України суд в порушення вимог ст.. 43 ГПК України, не здійснив повний, об’єктивний та всебічний розгляд всіх обставин справи і не надав їм відповідної юридичної оцінки.

Данні твердження позивача2 не беруться апеляційним судом до уваги, оскільки спростовуються обставинами та матеріалами справи.

В рішенні місцевого господарського суду зазначено, що в судовому засіданні суду першої інстанції було встановлено у представників сторін факт відсутності Додатку №1 до Договору №130-04/055/153 від 01.09.2003 р., що сторонами не заперечувалось. Для встановлення фактичної ціни будівлі та іншого майна розташованого за адресою м. Київ, вул.. Грінченка, 3 літ. А суд першої інстанції до підписання акту приймання – передачі між позивачем2 та відповідачем, правомірно, в якості доказу прийняв та дослідив Звіт про оцінку адміністративної будівлі та іншого майна, що складений Товариством “Міжнародний бізнес Центр”. Даний Звіт містить опис майна розташованого за адресою м. Київ, вул.. Грінченка, 3 літ. А і саме цей опис був правомірно прийнятий судом першої інстанції, як доказ, а не самий Звіт замість передбаченого Договором Додатку №1 по якому приймалось та обліковувалось придбане майно.

З апеляційного подання Заступника Генерального прокурора України вбачається, що місцевий господарський суд в порушення вимог ст. 43 ГПК України помилково дійшов висновку, що Кабінет Міністрів України не заявляв про мету придбання товару та знав про його характеристики. Також судом першої інстанції, як зазначено в апеляційному поданні, порушено ст. 526, 673, 678 ЦК України , 268 ГК України

Нормами ст.ст. 662, 670 Цивільного кодексу України продавець зобов’язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу, а якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець (позивач1) має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Відповідно до ст.673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі відсутності в договорі купівлі - продажу умов щодо якості товару продавець зобов’язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується.

Якість товарів, що поставляються, повинна відповідати стандартам, технічним умовам, іншій технічній документації, яка встановлює вимоги до їх якості, або зразкам (еталонам), якщо сторони не визначать у договорі більш високі вимоги до якості товарів (ч.1 ст.268 ГК України).

Якщо покупець (позивач1), якому переданий товар неналежної якості або у разі істотного порушення вимог щодо якості товару, має право вимагати від продавця (відповідача), за своїм вибором, дії передбачені ст. 678 Цивільного кодексу України.

Апеляційний господарський суд, врахувавши вимоги вищенаведених норм та дослідивши матеріали справи та докази по справі, не приймає твердження Заступника Генерального прокурора України, оскільки Договором купівлі-продажу не встановлено умов щодо якості товару, Додаток№1 до Договору сторонами не укладено, а матеріалами справи не підтверджено той факт, що позивач1 до підписання Договору, або під час підписання акта приймання-передачі, або вже після того як став власником майна звертався до відповідача з скаргами чи зауваженнями щодо складу та якості майна.

Додатково Заступник Генерального прокурора України в апеляційному поданні посилається на зведений акт приймання-передачі майна Київської дирекції банку “Україна” від 16.02.2005 р., відповідно до якого позивачем2 не прийнято майна на загальну суму 1804197,25 грн., зокрема на суму 1550893,45 грн. в зв’язку з непридатністю для користування, невідповідністю професійній діяльності, моральною застарілістю та на суму 61541,00 грн. в зв’язку з тимчасовим використанням відповідачем, на суму – 191762,80 грн. в зв’язку з нестачею.

З даного приводу, суд апеляційної інстанції зазначає наступне вищезазначений акт приймання-передачі складений відповідно майна, яке реалізовувалось згідно договору купівлі-продажу від 01.09.2003 р. (25.09.2003 р.) №150-04/055/153 та підписаний позивачем2 та відповідачем. Однак, відповідно до матеріалів справи та пояснень сторін позивач2 увійшов до складу комісії по прийому-передачі майна як центральний орган виконавчої влади зі спеціальним статусом на який відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 15.12.1992 р. “Про управління майном, що перебуває у загальнодержавній власності” покладено оперативне управління адміністративного будинку у м. Києві по вул.. Б. Грінченка, 3 разом з майном, що перебувало по цій адресі. Отже, з вищевикладеного вбачається, що позивач2 в даних правовідносинах не виступав як безпосередній покупець, а лише здійснював покладені на нього вищестоящим органом функції.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції відповідно до обставин справи та на підставі норм чинного законодавства було відмовлено в задоволенні позовних вимог Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, оскільки позивач2 не є покупцем, придбаного позивачем1 за Договором товару, тому в межах даних правовідносин позивач2 не наділений правами вимоги до відповідача.

Також, судом першої інстанції вірно встановлено, що вимоги Заступника Генерального прокурора України про стягнення з відповідача 1.550.893.45 гри. вартості майна, яке знаходиться у непридатному стані для користування (розбите, розукомплектоване), не відповідає роду професійної діяльності позивача2, морально застаріле є необґрунтованими. Оскільки, позивач 2 не є покупцем вищевказаного майна за Договором, і відповідно останній не має права заявляти про недоліки товару переданого йому від позивача. Крім того, позив ч1 не наділений правом заявляти про невідповідність придбаного майна професійної діяльності позивача2 оскільки зазначене майно було придбане позивачем1 на відкритих торгах, де учасники, зокрема позивач1 не заявляв про мету придбання товару. Відповідно Звіті про оцінку адміністративної будівлі розташованого за адресою: м. Київ. вул. Грінченка, 3 літ. А у трьох томах, складеного ТОВ “Міжнародний Бізнес Центр”, який складено на замовлення відповідача з метою визначення справедливої вартості майна для продажу шляхом аукціону, суб’єктом оціночної діяльності при оцінці майна, що передавалося за Договором відображено яке з оцінюваного майна є робочим, не робочим, застарілим, придатним до використані, не придатним до застосування, зламаним, потребуючим ремонту, поржавілим та інше. Отже, покупець (позивач1) знав про якісні характеристики майна, яке придбав за Договором.

Також, суд апеляційної інстанції погоджується з місцевим господарським судом, що вимога прокурора про стягнення з відповідача 61.541,00 гри. вартості майна, яке тимчасово використовується Київською дирекцією банку “Україна” у ліквідаційній процедурі є необґрунтованою та недоведеною належними засобами доказування, а саме прокурором та позивачами не надано суду доказів того, що дане майно тимчасово використовується Київською дирекцією банку “Україна”.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано визнав вимогу Заступника Генерального прокурора України про стягнення з відповідача вартість відсутнього майна на суму 191 762,80 грн., оскільки факт відсутності даного майна підтверджується зведеним актом приймання-передачі від 16.02.2005 р.

Таким ким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України та Кабінету Міністрів України, доводи Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, викладені в апеляційному поданні та апеляційній скарзі не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому відсутні підстави для скасування рішення господарського суду.

Апеляційний суд вважає, що господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому рішення залишає без змін, а апеляційне подання та апеляційну скаргу без задоволення.

З огляду на викладене вище та керуючись ст. ст. 101, 103, 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційне подання Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України та Кабінету Міністрів України залишити без задоволення.

2.Апеляційну скаргу Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України залишити без задоволення.

3.Рішення Господарського суду м. Києва від 22.10.2007 р. у справі №45/262 залишити без змін.

4.Матеріали справи № 45/262 повернути Господарському суду м. Києва.

Головуючий суддя

Судді

22.01.08 (відправлено)