ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2008 р.

№ 45/395

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого

Шевчук С.Р. (доповідач)

Суддів

Владимиренко С.В.

Воліка І.М.

перевіривши касаційну скаргу

Головного управління економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

на постанову

від 23.01.2008 Київського апеляційного господарського суду

у справі

№45/395 господарського суду міста Києва

за позовом

Закритого акціонерного товариства "Дніпровська пристань"

До

Головного управління економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про

визнання договору від 16.03.2007р. №227 недійсним

В судовому засіданні взяли участь представники:

- позивача: Олефіренко М.Й. (довіреність № 514/1 від 16.10.2007 року)

- відповідача: не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Закрите акціонерне товариство "Дніпровська пристань" звернулось до господарського суду м. Києва з позовом до Головного управління економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсним договору № 227 на сплату компенсації за гідронамив території від 16 березня 2007 р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.11.2007 року (головуючий суддя Балац С.В.) у справі №45/395 задоволено позовні вимоги Закритого акціонерного товариства „Дніпровська пристань” у повному обсязі, визнано недійсним договір № 227 від 16.03.2007 р., укладений між Закритим акціонерним товариством "Дніпровська пристань" та Головним управлінням економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації), стягнуто з Головного управління економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь Закритого акціонерного товариства "Дніпровська пристань" 85 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2008р. (колегія суддів: Григорович О.М. –доповідач, судді Гольцова Л.А., Рябуха В.І.) у справі №45/395 апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 20.11.2007 року залишено без змін.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовано тим, що договір № 227 від 16.03.2007 р. укладено позивачем під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних для нього умовах, що у відповідності до ст. 203 та 233 ЦК України є підставою для визнання даного договору недійсним.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 20.11.2007 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2008 р. у справі №45/395 скасувати та прийняте нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю. При цьому, скаржник посилається на порушення судами попередніх інстанцій п.2.3.5 Правил забудови м. Києва, п.5 Нормативів для визначення розмірів пайової участі (внесків) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва, затверджених рішенням Київської міської ради №271/431, ст.233 ЦК України, ст.ст. 38,43 ГПК України.

В судове засідання представники відповідача не з’явилися.

Враховуючи, що про час, дату та місце судового розгляду справи сторони були повідомлені своєчасно та належним чином, Вищий господарський суд України вважає за можливе розглянути касаційну скаргу у відсутності представників відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 27.12.2001 року Київською міською радою було прийнято рішення № 178/1612 "Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею", пунктом 26 якого було затверджено проект відведення земельної ділянки позивачеві для будівництва, подальшої експлуатації та обслуговування житлових будинків з об’єктами соціально-культурного та побутового призначення, будівництва транспортної розв’язки і тягової підстанції на проспекті Генерала Ватутіна у Дніпровському і Деснянському районах м. Києва.

Пунктом 26.1.5 даного рішення передбачено, що позивач до початку будівництва зобов’язаний вирішити питання пайової участі згідно з рішенням Київської міської ради "Про пайову участь (внески) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва" від 30.09.99 №49/551.

15.05.2002 року між Київською міською радою та позивачем на підставі рішення № 178/1612 від 27.12.2001 року було укладено договір оренди земельної ділянки площею 179 100 кв. м. cтроком на 25 років.

В грудні 2006 року з метою виконання п. 26.1.5 рішення №178/1612 позивачем було ініційовано процедуру підписання договору на сплату пайових внесків.

21.12.2006 року позивач направив відповідачу листа № 503, в якому просив уточнити розмір пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва

08.02.2007 року відповідач звернувся до позивача з листом за №049-08/764, додатками до якого були договір на сплату пайових внесків та договір на сплату позивачем компенсації за гідронамив. Даним листом відповідач повідомив, що у разі не підписання одного із направлених договорів інший зареєстровано не буде.

16.03.2007 року між позивачем і відповідачем було укладено договір № 227, предметом якого є сплата позивачем компенсації за гідронамив території, в сумі 20425, 94 тис. грн. без ПДВ.

Також 16.03.2007 року, між позивачем та відповідачем було укладено договір №228 на сплату пайових внесків.

Спір виник внаслідок того, що позивач вважає, що договір № 227 від 16.03.2007 р. укладено під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, у зв’язку з чим просив визнати недійсним даний договір на підставі ст. 233 Цивільного кодексу України.

Питання сплати пайового внеску регулюється рішенням Київської міської ради від 27 лютого 2003 р. №271/431 „Про пайову участь (внески) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва”, яким затверджено відповідні Нормативи для визначення розмірів пайової участі (внесків) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва, затверджених рішенням Київської міської ради №271/431 (далі –Нормативи).

У відповідності до п.1 Нормативів пайовий внесок сплачують інвестори (забудовники), що здійснюють на території міста Києва будівництво (реконструкцію) будь-яких об'єктів, незалежно від їх форми власності. Згідно п.4.7 Нормативів, договір на сплату пайового внеску оформляється при будівництві (реконструкції) будь-яких об'єктів після затвердження інвестором (забудовником) в установленому порядку проектної документації та передує оформленню дозвільних документів на будівництво (реконструкцію) в Управлінні державного архітектурно-будівельного контролю.

Відповідно до ст. 22 Закону України „Про планування і забудову територій” місцевими правилами забудови встановлюється, зокрема, порядок вирішення питань щодо надання дозволу на виконання будівельних робіт, прийняття цих об'єктів в експлуатацію, а також порядок здійснення контролю за містобудівною діяльністю.

Пунктом 3.2.7 Правил забудови м. Києва, затверджених рішенням Київської міської ради №11/2587 від 27.01.05 р. передбачено, що рішення Київради про надання земельної ділянки в оренду, прийняте у встановленому порядку, одночасно є підставою для отримання (після затвердження в установленому порядку проектної документації на будівництво, сплати пайової участі (внеску) на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури, благоустрою і озеленення міста Києва, отримання документа, що посвідчує право на земельну ділянку) дозволу на виконання будівельних робіт.

Відповідно до п. 8.1.1 Правил забудови м. Києва, дозвіл на виконання будівельних робіт надається за заявою замовника (забудовника). Серед документів та матеріалів, що додаються до заяви, передбачені, зокрема, копія договору або довідки щодо сплати пайових внесків на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва.

Згідно п. 3 рішення Київради №271/431, п. 4.9 Нормативів та п. 9.1.1 Правил забудови м. Києва, за відсутності довідки відповідача про сплату пайового внеску забороняється приймання об'єкта в експлуатацію, реєстрація актів про приймання об’єкта в експлуатацію в Управлінні державного архітектурно-будівельного контролю, видача свідоцтв на право власності і реєстрація їх в комунальному підприємстві „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна”.

З огляду на вищезазначені нормативні акти, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає обґрунтованим висновок судів попередніх інстанції про те, що обов’язковою умовою отримання забудовником дозволу на виконання будівельних робіт, прийняття завершеного будівництвом об’єкту в експлуатацію та оформлення права власності є, зокрема, укладення договору на сплату пайового внеску.

За таких обставин, колегія суддів касаційної інстанції вважає вірними висновки місцевого та апеляційного господарського суду про те, що волевиявлення позивача на укладення договору про компенсацію гідронамиву не було вільним, а його воля формувалась з урахуванням створених відповідачем несприятливих для позивача обставин для укладення такого договору, оскільки неукладення договору про сплату пайових внесків позбавляло позивача можливості приступити до реалізації інвестиційного проекту. Таким чином, позивач при укладенні спірного договору № 227 діяв під впливом тяжкої для нього обставини –необхідності оформлення та набуття чинності договором про сплату пайового внеску, без укладення якого неможливе було б отримання Позивачем дозволу на виконання будівельних робіт, введення об’єкта в експлуатацію та оформлення права власності на об’єкт інвестування.

При цьому, Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновком судів попередніх інстанції про те, що Договір № 227 від 16.03.2007 р. було укладено позивачем на вкрай невигідних для нього умовах, оскільки окрім сплати орендної плати, за умовами оскаржуваного договору на позивача було покладено обов’язок додатково сплачувати кошти за корисні властивості земельної ділянки, належної йому на праві оренди.

Наведені обставини, на думку колегії суддів Вищого господарського суду України є безумовною підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним у відповідності до ч. 1 та 3 ст. 203 та ст. 233 Цивільного кодексу України.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги твердження відповідача про можливість існування супровідного листа, яким Позивачу було направлені для підписання договір на сплату компенсації за гідронамив та договір на сплату пайових внесків, іншого змісту, ніж лист №049-08/764 на який посилається позивач, оскільки          у відповідності до ст.1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

У відповідності до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частина 3 ст.203 ЦК України передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недодержання вимог ч.1 та ч.3 ст.203 ЦК України у відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Згідно зі ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 Цивільного кодексу України. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

З огляду на вищенаведені встановлені попередніми судовими інстанціями фактичні обставини справи, колегія суддів вважає рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2007 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2008 р. у справі №45/395 про визнання недійсним договору № 227 від 16.03.2007 p., як такого, що укладений під впливом тяжкої для обставини і на вкрай невигідних умовах, законним та обґрунтованим.

При цьому, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає необґрунтованими доводи скаржника про порушення місцевим та апеляційним господарськими судами п.2.3.5 Правил забудови м. Києва, п.5 Нормативів. Так, зокрема, скаржник зазначає, що оскільки у позивача не виникало необхідності для укладення договору про сплату пайових внесків внаслідок існування підстав для зменшення суми такого внеску на суму балансової вартості школи та дошкільного закладу освіти за умови передачі цих об'єктів до комунальної власності, то тяжка обставина для позивача при укладенні договору була відсутня.

Відповідно до п. 4.4 Нормативів пайовий внесок сплачується у формі грошового внеску. Згідно п. 1 Нормативів та п. 2.3.5 Правил забудови м. Києва при розрахунках обсягів пайової участі інвесторів (забудовників) розрахункова сума пайового внеску зменшується на суму балансової вартості об'єктів соціальної сфери незалежно від їх місця розташування (дошкільні та загальноосвітні навчальні заклади, поліклініки, лікарні), спорудження яких передбачено відповідними проектами, за умови передачі цих об'єктів до комунальної власності.

Таким чином, вказаними нормативними актами передбачена можливість зменшення вартості пайового внеску, але за умови їх спорудження, введення в експлуатацію та після передачі цих об'єктів до комунальної власності. Тобто можливість в майбутньому інвестору зменшити розмір пайового внеску на суму вартості об'єктів соціальної сфери не позбавляє останнього від необхідності оформлення ним відповідного договору на сплату пайового внеску.

Також колегією суддів Вищого господарського суду України не приймаються до уваги доводи скаржника про те, судами попередніх інстанцій не застосовано до спірних правовідносин п.4.6. Нормативів та Глави 53 ЦК України, у зв’язку з чим суди дійшли хибного висновку про те, що договір про сплату пайового внеску набирає чинності з моменту його реєстрації відповідачем, виходячи із наступного.

Згідно ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Як встановлено судами попередніх інстанцій, п. 5 спірного договору передбачав, що строк дії даного договору починається саме з дати його реєстрації. Тому місцевий та апеляційний господарські суди вірно встановили, що без реєстрації договору на сплату пайових внесків він не набирає чинності, а відтак Позивач позбавлений можливості отримати дозвільну документацію.          Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.76 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає рішення господарського суду міста Києва від 20.11.2007 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2008 р. у справі №45/395 такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119-11111 ГПК України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 20.11.2007 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2008 р. у справі №45/395 залишити без змін.

Головуючий                                                              Шевчук С.Р.

С у д д я                                                                                Владимиренко С.В.

С у д д я                                Волік І.М.