ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2008 р.

№ 36/180-07(17/95)

Судова колегія Вищого господарського суду України у складі:

головуючого

Панової І.Ю.

суддів

Заріцької А.О.,

Продаєвич Л.В.

розглянувши касаційну скаргу

відкритого акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат"

на ухвалу

господарського суду Дніпропетровської області від 6 березня 2007 року

у справі

господарського суду

№ 36/180-07(17/95)

Дніпропетровської області

за позовом

Українського державного науково-дослідного інституту безпеки праці і екології в гірничорудній і металургійній промисловості

до

відкритого акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат"

про

стягнення 42 000, 00 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача

від відповідача

Велегури М.І.,

Чобанюк Т.М.,

ВСТАНОВИВ:

Український державний науково-дослідний інститут безпеки праці та екології в гірничорудній і металургійній промисловості (далі –позивач) 30 липня 2002 року подав до господарського суду Дніпропетровської області позовну заяву, в якій просив стягнути з відкритого акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі –відповідач) 42 000, 00 грн.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2002 року у справі № 17/95 позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 42 000, 00 грн. основного боргу, 538, 00 грн. судових витрат.

На виконання рішення суду видано наказ від 3 вересня 2002 року № 17/95.

Постановою відділу державної виконавчої служби Інгулецького районного управління юстиції від 24 вересня 2002 року було відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню вказаного наказу (а.с. 39).

Постановою від 6 листопада 2002 року виконавче провадження зупинено на підставі п. 8 ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (із змінами і доповненнями) (далі –Закон № 606- XIV).

20 листопада 2007 року від боржника (відповідача у справі) – ВАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", у порядку ст. 117 Господарського процесуального кодексу України (далі –ГПК України), до суду надійшла заява про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 6 березня 2007 року (суддя Кожан М.П.) в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з винесеною ухвалою відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу від 6 березня 2007 року, а заяву про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню задовольнити.

В обґрунтування касаційної скарги, відповідач зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зокрема ст. 14 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” (далі –Закон), ст. 598 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України) та ч. 4 ст. 117 ГПК України.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, проаналізувавши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено господарським судом Дніпропетровської області, ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 1 лютого 2005 року було порушено провадження у справі № Б29/21/05 про банкрутство ВАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат".

З матеріалів справи (а.с. 42) вбачається, що 11 березня 2006 року в газеті "Голос України" № 45 було опубліковано оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство ВАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат".

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2002 року у даній справі стягнуто з відповідача на користь позивача 42 000, 00 грн. основного боргу, 538, 00 грн. судових витрат.

Таким чином, вказана заборгованість виникла до порушення провадження у справі про банкрутство ВАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат". Отже, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що такі вимоги кредитора до боржника є конкурсними.

Колегія суддів зазначає, що після опублікування оголошення про порушення справи про банкрутство в офіційному друкованому органі конкурсні кредитори зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника в порядку ч. 1 ст. 14 Закону.

При цьому, винесення судом рішення про стягнення заборгованості з боржника в позовному провадженні не звільняє кредитора від обов’язку подання заяви у справі про банкрутство в порядку ст. 14 Закону.

Як вбачається з матеріалів справи український державний науково-дослідний інститут безпеки праці та екології в гірничорудній і металургійній промисловості з заявою про визнання його кредитором у справі про банкрутство ВАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" взагалі не звертався.

Законом України “Про внесення змін до Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” від 7 березня 2002 року № 3088-ІІІ, який набрав чинності 13 липня 2002 року, внесені зміни до ст. 14 Закону.

Отже, з 13 липня 2002 року ч. 2 вказаної статті визначено, що вимоги конкурсних кредиторів, що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, - не розглядаються і вважаються погашеними. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає.

Таким чином, під час дії нової редакції Закону суд позбавлений права поновлювати строк на звернення кредитора з заявою про грошові вимоги до боржника.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України, зокрема, в постанові від 5 липня 2005 року у справі № 5/5/466.

На підставі таких вимог Закону господарський суд Дніпропетровської області в ухвалі від 10 серпня 2006 року у справі № Б29/21/05 про затвердження реєстру вимог кредиторів ухвалив вважати погашеними грошові зобов’язання осіб, які не звернулися у встановлений строк у справу про банкрутство боржника, оскільки поновленню цей строк вже не підлягає (а.с. 43-45).

Згідно з ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Поряд із Законом № 606-XIV до виконавчого провадження підлягає застосуванню Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Разом з тим, ні ст. 598 ЦК України ні ст. 14 вказаного Закону не передбачають підстав для припинення чи закінчення виконавчого провадження.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України, зокрема в своїй постанові від 31 жовтня 2006 року у справі № 12/333пн.

Втім, виконавче провадження підлягає закінченню тільки у випадках, встановлених Законом № 606-XIV.

Такі випадки передбачені ст. 37 названого закону.

Приписи п. 4 ч. 1 ст. 37 Закону № 606-XIV узгоджуються з положеннями ч. 4 ст. 117 ГПК України.

В силу ст. 41 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство.

Отже, до відносин, які мали місце в справі про банкрутство, норми ГПК України застосовуються з урахуванням особливостей Закону про банкрутство, як спеціального нормативно-правового акта.

У зв’язку з чим, ст. 117 ГПК України підлягає застосуванню з урахуванням особливостей Закону.

Згідно з ч. 4 ст. 117 ГПК України господарський суд визнає наказ таким, що не підлягає виконанню, також і з інших причин.

До таких інших підстав слід відносити погашення грошових вимог відповідно до Закону про банкрутство.

За приписами ст. 1 цього Закону погашеними є задоволені вимоги кредитора, вимоги, щодо яких досягнуто згоди про припинення, у тому числі заміну, зобов'язання або припинення зобов'язання іншим чином, а також інші вимоги, які відповідно до Закону вважаються погашеними.

Отже, у справі про банкрутство вимоги кредиторів є погашеними внаслідок оплати боргу; обміну вимог кредиторів на активи боржника та (або) його корпоративні права; прощення; новації (укладання мирової угоди у справі про банкрутство), а також застосування присічного строку для подання заяви з вимогами до боржника, встановленого ч. 2 ст. 14, ч. 5 ст. 31 Закону.

Враховуючи наведене, наказ господарського суду Дніпропетровської області від 3 вересня 2002 року у даній справі є таким, що не підлягає виконанню, оскільки вимоги Українського державного науково-дослідного інституту безпеки праці і екології в гірничорудній і металургійній промисловості, які підтверджені рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2002 року та цим наказом, є погашеними на підставі ч. 2 ст. 14 Закону.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України, зокрема в постанові від 2 жовтня 2007 року у справі № 6/73.

У зв’язку з чим, судом першої інстанції неправомірно та необгрунтовано відмовлено відповідачу у задоволенні заяви, поданої в порядку ч. 4 ст. 117 ГПК України.

За таких обставин справи оскаржувана ухвала суду першої інстанції від 6 березня 2007 року підлягає скасуванню, з прийняттям у справі нового рішення про визнання наказу господарського суду Дніпропетровської області від 3 вересня 2002 року у дані справі таким, що не підлягає виконанню.

Керуючись ст.ст. 1115, 1119-11111, 11113 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»задовольнити.

Ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 6 березня 2007 року у справі № 36/180-07(17/95) скасувати.

Заяву відкритого акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»від 16 лютого 2007 року № 52-16/169 задовольнити. Визнати наказ господарського суду Дніпропетровської області від 3 вересня 2002 року у справі № 17/95 таким, що не підлягає виконанню.

Головуючий І.Ю. Панова

Судді                                                    А.О. Заріцька

Л.В. Продаєвич