ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2008 р.

№ 7/136/07

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

Головуючого судді Кузьменка М.В.,

суддів Васищака І.М.,

Палій В.М.,

розглянувши касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Банк "БІГ Енергія" в особі Запорізької територіальної філії на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 25.12.2007р.

у справі №7/136/07 господарського суду Миколаївської області

за позовом Відкритого акціонерного товариства "Банк БІГ Енергія" в особі Запорізької територіальної філії

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю

"Агрофірма "Селеніт"

треті особи          Приватне підприємство "Агротон",

Товариства з обмеженою відповідальністю “Грейнголд"

про стягнення 700 930,87грн.

та за

зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю

"Агрофірма "Селеніт"

до            Відкритого акціонерного товариства "Банк БІГ Енергія" в особі Запорізької територіальної філії,

Приватного підприємства "Агротон"

про           визнання договорів недійсними

за участю представників:

ВАТ "Банк БІГ Енергія" –Донченко Т.Г.;

ТОВ "Агрофірма "Селеніт" –Прохода Ю.В.;

ПП "Агротон" –не з’явилися;

ТОВ "Грейнголд" - не з’явилися;

в с т а н о в и л а :

Відкрите акціонерне товариство "Банк БІГ Енергія" в особі Запорізької територіальної філії звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовом та просило суд стягнути з відповідача –Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Селеніт" 700930,87грн., у т.ч. 648 135,95грн. основної заборгованості за договором фінансового лізингу №А0364 від 10.02.2006р. та додаткової угоди №1 від 11.02.2006р., а також 52 794,92грн. пені.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що відповідач не виконав в установлений договором строк взяті на себе зобов’язання за договором лізингу від 10.02.2006р. №А0364 та додатковою угодою №1 від 11.02.2006р., які укладені між ПП "Агротон" та ТОВ "Агрофірма "Селеніт". Відповідно до умов договорів факторингу валютних цінностей №№05/FLT-020-02-06, 05/FLT-019-02-06 від 23.02.2006р., ПП "Агротон" відступило право грошової вимоги до ТОВ "Агрофірма "Селеніт" за вказаним договором фінансового лізингу та додатковою угодою до нього ВАТ "Банк БІГ Енергія" (т.1 а.с.2-5).

До прийняття рішення по суті заявлених вимог, позивачем збільшено розмір вимог до 841 142,76грн., у т.ч. 788 705,41грн. основної заборгованості та 52 437,35грн. пені (т.1 а.с.123-124).

Відповідач у справі – ТОВ "Агрофірма "Селеніт" у відзиві на позов заявлені вимоги відхиляє, посилаючись на те, що:

- особа, що звернулась до суду з позовом, не має статусу юридичної особи і не наділена повноваженнями на представництво ВАТ "Банк "БІГ Енергія" в суді;

- позивачу не було передано право вимоги, яке виникло на підстав договору фінансового лізингу у сумі 475 115грн, а передано лише у розмірі 379715,75грн.;

- про відступлення права грошової вимоги не повідомлено ТОВ "Агрофірма "Селеніт" в установленому порядку та не надано доказів такого переходу.

Також, відповідач вважає, що при нарахуванні відповідачем пені не дотримано шестимісячного строку, встановленого ч.6 ст.232 ГК України (т.1 а.с.96-100).

До розгляду заявлених вимог по суті, ТОВ "Агрофірма "Селеніт" подало зустрічний позов до ВАТ "Банк "БІГ Енергія" в особі Запорізької територіальної філії про визнання недійсними договорів факторингу №№05/FLT-020-02-06, 05/ FLT-019-02-06 від 23.02.2006р., які укладені між ПП "Агротон" та позивачем у справі –ВАТ "Банк "БІГ Енергія".

В обґрунтування вимог зустрічного позову, відповідач посилається на те, що вказані договори є удаваними, оскільки не спрямовані на реальне настання визначених ними правових наслідків, т.я:

- право власності на об’єкти лізингу не перейшли до позивача, хоча він оплатив вартість переданої у лізинг техніки ПП "Агротон";

- на момент укладення спірних договорів перші платежі за договором фінансового лізингу від 23.02.2006р. та додаткової угоди №1 до нього, здійснені не були, однак, у спірних договорах факторингу сума заборгованості вказана з урахуванням внесення перших платежів.

Крім того, відповідач вважає, що спірні договори є недійсними відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України, т.я. суперечать інтересам держави і суспільства, а саме внаслідок укладення таких договорів відбулося заниження податкових зобов’язань третьої особи - ПП "Агротон" перед державою (т.2 а.с.21-25).

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 07.05.2007р. зустрічний позов прийнятий для його спільного розгляду з первісним (т.2 а.с.20).

Позивач у справі –ВАТ "Банк "БІГ Енергія" у відзиві на зустрічний позов заявлені вимоги спростовує, посилаючись на те що:

- спірні договори направлені на настання реальних наслідків, що підтверджується вчиненням його сторонами дій, направлених на фактичне виконання умов договорів;

- відповідачем не надано доказів того, що укладаючи спірні договори, відповідачі фактично вчинили договори купівлі-продажу сільськогосподарської техніки, яка є предметом договору лізингу та додаткової угоди, право грошової вимоги за яким передано ВАТ "Банк "БІГ Енергія" (т.2 а.с.94-95).

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 23.05.2007р. до участі у справі в якості другого відповідача за зустрічним позовом залучено ПП "Агротон" (т.2 а с.113).

20.09.2007р. до господарського суду Миколаївської області звернулося ТОВ "Грейнголд" з клопотанням про залучення його до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору. При цьому, третя особа посилалась на те, що борг ТОВ "Агрофірма "Селеніт" за договором фінансового лізингу від 10.02.2006р. №А0364 та додаткової угоди від 11.02.2006р. №1 переведено на нього відповідно до акту переведення боргу від 28.08.2006р. (т.3 а.с.7).

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 20.09.2007р. до участі у справі в якості третьої особи залучено Товариство з обмеженою відповідальністю "Грейнголд" (т.3 а.с.21).

Під час розгляду спору у даній справі, позивачем зменшено розмір заявлених ним вимог. Відповідно до поданої заяви, позивач просить стягнути з ТОВ "Агрофірма "Селеніт" 694 076,53грн. основної заборгованості. При цьому, позивач відмовився від вимог щодо стягнення з відповідача пені (т.3 а.с.36).

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 01.10.2007р.:

- у задоволенні зустрічного позову відмовлено;

- первісний позов задоволено частково та постановлено стягнути з відповідача на користь позивача 694 076,53грн. основної заборгованості;

- в іншій частині первісних вимог, а саме щодо стягнення 52 437,35грн. пені, провадження у справі припинено (т.3 а.с.42-48).

Відмовляючи у задоволенні вимог зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що:

- спірні договори факторингу не є удаваними, оскільки сторонами вчинено ряд дій на виконання їх умов, що свідчить про їх намір створити юридичні наслідки у зв’язку з укладенням таких договорів;

- ТОВ "Агрофірма "Селеніт" не доведено, що спірні договори укладені з метою приховати інші угоди.

Задовольняючи заявлені позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 694 076,53грн., суд першої інстанції прийняв до уваги те, що:

- позивач набув право вимоги від ТОВ "Агрофірма "Селеніт" виконання зобов’язань за договором фінансового лізингу №А0364 від 10.02.2006р. та додаткової угоди від 11.02.2006р. №1 до нього в частині сплати лізингових платежів відповідно до договорів факторингу №№05/FLT-020-02-06, 05/FLT-019-02-06 від 23.02.2006р., які укладені між ним та ПП "Агротон", надавши у розпорядження останнього грошові кошти;

- ТОВ "Агрофірма "Селеніт" повідомлено про відступлення права грошової вимоги позивачу 17.03.2006р.;

- ТОВ "Агрофірма "Селеніт" допустило порушення строків виконання зобов’язань за вищевказаним договором лізингу та додатковою угодою до нього, допустивши заборгованість з оплати лізингових платежів, право вимоги яких належить позивачу.

Провадження у справі в частині стягнення 52 437,35грн. пені припинено на підставі п.4 ч.1 ст.80 ГПК України, у зв’язку з відмовою позивача від заявлених у цій частині вимог.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 25.12.2007р. рішення господарського суду Миколаївської області від 01.10.2007р. скасовано та прийнято нове рішення, яким зустрічний позов задоволено, а у задоволенні первісного позову відмовлено.

Відповідно до постанови суду визнано недійсними:

-          договір застави №05/FLT-020-02-06 від 23.02.2006р., укладений між ВАТ "Банк "БІГ Енергія" та ПП "Агротон";

-          договір факторингу валютних цінностей №05/FLT-019-02-06 від 23.02.2006р., укладений між ВАТ "Банк "БІГ Енергія" та ПП "Агротон";

-          договір факторингу валютних цінностей №05/FLT-020-02-06 від 23.02.2006р., укладений між ВАТ "Банк "БІГ Енергія" та ПП "Агротон"

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи заявлені вимоги в частині визнання недійсними спірних договорів факторингу та договору застави, суд апеляційної інстанції виходив з того, що вони:

-          укладені в порушення прав лізингоотримувача –ТОВ "Агрофірма "Селеніт", оскільки укладені без його участі, хоча об’єктом застави є техніка, передана цій особі у лізинг;

-          суперечать ст.1078 ЦК України, т.я.фактор отримав не лише право грошової вимоги, але й право на звернення стягнення на майно –предмет лізингу.

Визнаючи недійсним вищевказаний договір застави, апеляційна інстанція вийшла за межі заявлених вимог та мотивувала це тим, що такий договір безпосередньо пов’язаний з предметом спору і суперечить вимогам ч.1 ст.203 ЦК України.

При цьому, апеляційна інстанція визнала недійсними за приписами ч.1 ст.215 ЦК України і договори факторингу, оскільки вони, приймаючи до уваги обставину визнання недійсним договору застави, суперечать вимогам чч.1,3 ст.203 ЦК України. У постанові апеляційна інстанція зазначила, що умова майнового поручительства ПП "Агротон" перед ВАТ "Банк "БІГ Енергія", яка сторонами визначена в п.6.5. договорів факторингу, який, на думку апеляційної інстанції, є відсильним, оскільки для визначення обов’язків клієнта перед фактором цей пункт відсилає до договору застави, є істотною умовою спірних договорів факторингу, за відсутності якої спірні договори факторингу укладені не були б.

Не погоджуючись з постановою апеляційної інстанції, ВАТ "Банк "БІГ Енергія" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою та просить її скасувати, залишивши в силі рішення господарського суду Миколаївської області від 01.10.2007р.

Вимоги касаційної скарги мотивовані порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а саме п.1 ч.1 ст.83 ГПК України; неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема, норм Закону України "Про фінансовий лізинг" та порушенням ст.ст.572,583,1081 ЦК України, ст.11 Закону України "Про заставу".

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при винесенні оспорюваного судового акта, знаходить касаційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

10.02.2006р. між ПП "Агротон" та ТОВ "Агрофірма "Селеніт" укладено договір фінансового лізингу №А0364, за умовами якого ПП "Агротон" брало на себе зобов’язання придбати у постачальника та передати у оплатне користування та володіння ТОВ "Агрофірма "Селеніт" рухоме майно, визначено специфікацією, а ТОВ "Агрофірма "Селеніт" –прийняти таке майно, використовувати згідно умов договору та сплачувати встановлені договором платежі.

Об’єкт лізингу за цим договором –комбайн зернозбиральний CLASS Dominator 208 MEGA, вартістю 475 115грн., переданий ПП "Агротон" ТОВ "Агрофірма "Селеніт" відповідно до акта прийому-передачі №А0364. 17.02.2006р.

У подальшому, 11.02.2006р. сторонами укладено додаткову угоду №1 до вказаного договору, відповідно до якої, зокрема, сторони збільшили суму договору, продовжили термін його дії та змінили об’єкт лізингу.

На виконання внесених до договору змін, 16.02.2006р. ПП "Агротон" передало відповідачу –ТОВ "Агрофірма "Селеніт" 5 тракторів колісних, загальною вартістю 427 978.75грн., а також відповідно до акта прийому-передачі від 17.02.2006р. - 3 зернозбиральні комбайни, загальною вартістю 1471454,52грн.

Договором визначено, що лізингові платежі за цим договором складаються із: суми платежів, які компенсують вартість предмета лізингу; суми платежів як винагороди лізингодавця за виданий у користування предмет лізингу;платежів як компенсації послуг з моніторингу предмета лізингу та страхування (п.4.1 договору)

Строк сплати лізингових платежів встановлений п.4.5 договору – не пізніше 20 числа місця, що передує періоду, за який виконується платіж.

Предметом спору у даній справі є виконання відповідачем –ТОВ "Агрофірма "Селеніт" взятих на себе обов’язків за вказаним договором та додатковою угодою до нього щодо сплати лізингових платежів у встановлений договором строк.

Обґрунтовуючи своє право вимагати від ТОВ "Агрофірма "Селеніт" виконання взятих на себе зобов’язань за зазначеним договором лізингу та додатковою угодою до нього, ВАТ "Банк "БІГ Енергія" в особі Запорізької територіальної філії посилається на перехід до нього права вимоги.

Так, оцінюючи зазначені доводи позивача, судами першої та апеляційної інстанції встановлені наступні обставини.

23.02.2006р. між позивачем у справі –ВАТ "Банк БІГ "Енергія" в особі Запорізької територіальної філії та ПП "Агротон" укладено договори факторингу валютних цінностей №№05/FLT-019-02-06, 05/ FLT-020-02-06.

За умовами вказаних договорів ВАТ "Банк "БІГ Енергія" передає у розпорядження ПП "Агротон" грошові кошти, а останній –відступає позивачу право грошової вимоги зі сплати лізингових платежів, що виникли згідно договору фінансового лізингу №А0364 від 10.02.2006р. та додаткової угоди до нього від 11.02.2006р.

Предметом спору у справі за зустрічним позовом є дійсність вказаних договорів.

Повторно розглядаючи справу, суд апеляційної інстанції встановив також те, що 23.02.2006р. між ВАТ "Банк "Біг Енергія" та ПП "Агротон" укладено договір застави №05/FLT-020-02-06, за умовами якого для забезпечення виконання зобов’язань ТОВ Агрофірма "Селеніт" другий відповідач у справі –ПП "Агротон" виступає його майновим поручителем та передає у заставу позивачу рухоме майно, перелік якого визначений п.1.2 договору, загальною вартістю 1 898 578,75грн.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, у заставу згідно з вказаним договором передано рухоме майно, яке є об’єктом лізингу за умовами договору фінансового лізингу №А0364 від 10.02.206р. та додаткової угоди №1 до нього.

Зазначений договір застави визнано судом апеляційної інстанції недійсним, з чим не може погодитись суд касаційної інстанції з огляду на наступне.

Визнаючи такий договір недійсним, суд апеляційної інстанції виходив з того, що він суперечить ч.1 ст.203 ЦК України.

Відповідно до вказаної норми, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Недотримання зазначеної вимоги, в силу ч.1 ст.215 ЦК України, є підставою для недійсності правочину.

Зокрема, апеляційна інстанція вважає згаданий договір застави таким, що суперечить ч.1 ст.9 Закону України "Про фінансовий лізинг", оскільки стороною такого договору не є ТОВ "Агрофірма "Селеніт", якому у лізинг передане рухоме майно, що є об’єктом застави.

Однак, такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов не застосувавши норми матеріального права, які підлягали застосуванню та невірно застосувавши норми матеріального права, що не регулюють відповідні відносини.

Так, згідно ч.1 ст.9 Закону України "Про фінансовий лізинг", лізингоодержувачу (сублізингоодержувачу) забезпечується захист його прав на предмет лізингу нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту прав власника. При цьому, лізингоодержувач має право вимагати, у тому числі й від лізингодавця, усунення будь-яких порушень його прав на предмет лізингу.

Таким чином, зазначена норма, як помилково вважає суд апеляційної інстанції, не встановлює сторін у договорі застави, а лише забезпечує захист прав лізингоодержувача.

За змістом ч.2 ст.1 Закону України "Про фінансовий лізинг", за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Отже, з положень ч.1 ст.1 Закону, вбачається, що лізингоодержувач має наступні права на предмет лізингу – право володіння та користування.

Набути у власність предмет лізингу, а отже, крім вказаних правомочностей –володіти та користуватись предметом лізингу, отримати право розпоряджатись предметом лізингу лізингоодержувач має право у визначеному чинним законодавством порядку.

Так, ч.2 ст.8 Закону встановлено, якщо сторони договору лізингу уклали договір купівлі-продажу предмета лізингу, то право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачене інше.

Укладеним сторонами договором фінансового лізингу №А0364 від 10.02.2006р. передбачено, що протягом цього строку дії договору право власності на предмет лізингу залишається у лізингодавця, а лізингоодержувачем право власності на предмет лізингу набувається згідно з актом викупу, який надається йому лізингодавцем після сплати усіх платежів, передбачених договором (п.5.1 договору).

Застава є одним із способів забезпечення виконання зобов’язань, що вбачається із змісту ст.546 ЦК України. Також видом забезпечення зобов’язання відповідно до вказаної норми є порука. При цьому, до відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України, що визначено ч.1 ст.199 ГК України.

Порядок укладення договорів застави та поруки визначений нормами ГК, ЦК України, а застави –також Законом України "Про заставу". Зазначені норми регулюють відносини, що виникають в силу укладення відповідних договорів. Отже, вищевказані норми мали бути застосовані судом апеляційної інстанції під час вирішення питання дійсності договору застави, яким застосовано такий захід забезпечення виконання зобов’язань як майнова порука.

Відповідно до ст.572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (також ч.2 ст.1 Закону України "Про заставу").

Згідно ст.11 Закону України "Про заставу", сторонами договору застави (заставодавцем і заставодержателем) можуть бути фізичні, юридичні особи та держава.

Вказаною нормою визначено, що заставодавцем може бути як сам боржник, так і третя особа (майновий поручитель); заставодавцем при заставі майна може бути його власник, який має право відчужувати заставлене майно на підставах, передбачених законом, а також особа, якій власник у встановленому порядку передав майно і право застави на це майно.

Аналогічні положення містить і ст.583 ЦК України.

Отже, із змісту вказаних норм матеріального права, які регулюють відносини застави, вбачається, що сторонами у договорі застави є кредитор (заставодержатель) та боржник або третя особа (майновий поручитель) –заставодавець. При цьому, заставодавець повинен бути власником майна або особою, якій передано майно і право застави на це майно.

Сторонами спірного договору застави є позивач –ВАТ "Банк "БІГ Енергія" в особі Запорізької територіальної філії –особа, якій відступлено право грошової вимоги із сплати лізингових платежів, виконання зобов’язань із сплати яких забезпечується заставою (заставодержатель), та ПП "Агротон" –власник майна, що є предметом застави (заставодавець, майновий поручитель), який поручився за виконання зобов’язань боржником.

ТОВ "Агрофірма "Селеніт" за змістом вищевказаних норм права, які помилково не застосовані апеляційною інстанцією, не може бути заставодавцем визначеного у договорі застави майна, оскільки не набуло на нього права власності на момент укладення договору застави у встановленому порядку і судами не встановлено, що відповідне право застави йому передано власником.

При цьому, передача майна, що знаходиться у лізингу, у заставу власником не порушує у даному випадку прав лізингоодержувача –ТОВ "Агрофірма "Селеніт", як безпідставно вважає апеляційна інстанція, оскільки заставою забезпечується саме виконання ним зобов’язань із сплати лізингових платежів, виконання яких дає право ТОВ "Агрофірма "Селеніт" на реалізацію права набути об’єкт лізингу у власність, що визначено ч.2 ст.8 Закону України "Про фінансовий лізинг" та п.5.1 договору. При цьому, право на звернення стягнення на предмет застави заставодержатель набуває, за змістом ст. 589 ЦК України, ст.20 Закону України "Про заставу", у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано. Таким чином, у випадку виконання лізингоодержувачем –ТОВ "Агрофірма "Селеніт" своїх обов’язків за вищезазначеним договором фінансового лізингу та додаткової угоди до нього, ВАТ "Банк "БІГ Енергія" не набуло би права звернути стягнення на об’єкт застави –техніку, передану ТОВ "Агрофірма "Селеніт" у лізинг.

Також, необґрунтований висновок апеляційної інстанції щодо суперечності договору застави, який укладений на виконання п.6.5 спірних договорів факторингу, ст.1078 ЦК України, яка визначає предмет договору факторингу.

Згідно вказаної норми, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки позивач –фактор отримав право на звернення стягнення на майно –предмет лізингу, укладений договір застави є недійсним, з чим не може погодитись касаційна інстанція.

Так, ст.1078 ЦК України, визначає лише предмет договору факторингу, однак, не забороняє забезпечувати виконання грошової вимоги, що відступається, зокрема, шляхом укладення угоди щодо застави, поруки тощо. Поряд з цим, ч.2 ст.628 ЦК України, прямо передбачає можливість укладення сторонами договору, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). При цьому, спірні договори факторингу не містять елементи декількох угод, оскільки умови застави визначені окремим договором, а п.6.5 містить лише домовленість сторін щодо забезпечення заставою.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов безпідставного висновку щодо недійсності договору застави №05/FLT-020-02-06 від 23.02.2006р.

Крім того, необґрунтовані висновки суду про те, що у зв’язку з недійсністю договору застави №№05/FLT-020-02-06 від 23.02.2006р. недійсними є і спірні договори факторингу.

В силу ч.3 ст.548 ЦК України, недійсність правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання не спричиняє недійсність основного зобов'язання.

При цьому, слід зазначити, що договори факторингу до того ж не визначають зобов’язання яке забезпечується (основне зобов’язання), оскільки таке зобов’язання визначене договором фінансового лізингу №А0364 від 10.02.2006р. та додаткової угоди №1 до нього від 11.02.2006р. Недійсність договору застави також не тягне за собою автоматичної недійсності угоди, відповідно до якої набувається право вимоги виконання забезпечуваного зобов’язання, у даному випадку, договорів факторингу. Відсутність умови про забезпечення зобов’язання, яку апеляційна інстанція вважає істотною, у спірних договорах факторингу (у зв’язку з недійсністю договору застави) не є підставою для їх недійсності.. Так, за змістом ст.638 ЦК України, відсутність домовленості сторін щодо істотних умов договору є підставою для твердження про відсутність факту укладення відповідного договору. Оскільки сторонами щодо цієї умови досягнуто згоди і договір про заставу є дійсним, договори факторингу не можна вважати також неукладеними.

Слід зазначити, що визнаючи вищевказаний договір недійсним, суд апеляційної інстанції допустив також порушення норм процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Однак, сторони відповідну заяву щодо визнання недійсним зазначеного договору застави не подавали. Крім того, предметом спору за первісним позовом є право вимагати сплати лізингових платежів, що виникло на підставі договору фінансового лізингу №А0364 від 10.02.2006р. та відступлено позивачу в силу умов спірних договорів факторингу, дійсність яких є предметом спору за зустрічним позовом. Предметом спору у даній справі не є право звернення стягнення на майно, яке виникло відповідно до зазначеного договору застави.

Враховуючи зазначене, у суду апеляційної інстанції не було підстав для виходу за межі позовних вимог.

За таких обставин, підлягає скасуванню як така, що прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права постанова апеляційної інстанції в частині визнання недійсними: договору застави №05/FLT-020-02-06 від 23.02.2006р., укладеного між ВАТ "Банк "БІГ Енергія" та ПП "Агротон"; договору факторингу валютних цінностей №05/FLT-019-02-06 від 23.02.2006р., укладеного між ВАТ "Банк "БІГ Енергія" та ПП "Агротон"; договору факторингу валютних цінностей №05/FLT-020-02-06 від 23.02.2006р., укладеного між ВАТ "Банк "БІГ Енергія" та ПП "Агротон".

Поряд з цим, касаційна інстанція погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про відсутність підстав для визнання спірних договорів факторингу удаваними, оскільки відповідачем –ТОВ "Агрофірма "Селеніт", в порушення вимог ст.33 ГПК України, не доведено, що зазначені договори укладені з метою приховування іншого правочину.

Обґрунтованими є висновки судів щодо відсутності підстав вважати спірні договори факторингу фіктивним, тобто, укладеним без дотримання п.5 с.203 ЦК України, відповідно до якої правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Так, під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що сторонами спірних договорів факторингу вчинені дії на виконання їх умов, а саме: позивачем надано у розпорядження ПП "Агротон" грошові кошти, що передбачено п.2.1 спірних договорів факторингу, а ПП "Агротон" –на виконання умов таких договорів, передано оригінали відповідних документів; між сторонами укладено договір застави, що передбачено умовами спірних договорів факторингу тощо.

Також недоведені і інші твердження першого відповідача щодо недійсності спірних договорів факторингу.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги зустрічного позову щодо визнання недійсними спірних договорів факторингу є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, у зв’язку з чим рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні зустрічного позову підлягає залишенню без змін.

В силу ст.1082 ЦК України, боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Вирішуючи спір в частині вимог первісного позову, суд першої інстанції встановив, що про відступлення права вимоги ТОВ "Агрофірма "Селеніт" повідомлено відповідно до листа від 06.03.2006р., який вручений відповідачу 17.03.2006р.

Відповідач –ТОВ "Агрофірма "Селеніт" взяті на себе зобов’язання за договором фінансового лізингу №А0364 від 10.02.2006р. та додаткової угоди №1 від 11.02.2006р. щодо сплати лізингових платежів, право вимоги виконання якого перейшло до позивача, що встановлено судом першої інстанції, виконував неналежним чином.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст.175 ГК України.

Відповідно до п.1 ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно п.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Оскільки перший відповідач не виконав взяті на себе зобов’язання в установлений договором строк щодо сплати лізингових платежів, вимоги первісного позову щодо стягнення з відповідача простроченої заборгованості у розмірі 694 076,53грн. обґрунтовано задоволені судом першої інстанції.

При цьому, судом правильно не взяті до уваги твердження першого відповідача та третьої особи –ТОВ "Грейнголд" про переведення боргу із сплати лізингових платежів за вищевказаними договорами з ТОВ "Агрофірма "Селеніт" на ТОВ "Грейнголд" відповідно до акта переведення боргу від 28.08.2006р., підписаного першим відповідачем –ТОВ "Агрофірма "Селеніт" та ТОВ "Грейнголд".

Відповідно до ст.520 ЦК України, боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора.

Кредитором у зобов’язанні, відповідно до ст. 1082 ЦК України, на момент підписання відповідного акта був ВАТ "Банк "БІГ Енергія", якому відступлено право вимоги, при цьому, першим відповідачем та третьою особою не надано доказів погодження питання переведення боргу з позивачем.

За таких обставин, постанова Одеського апеляційного господарського суду від 25.12.2007р. в частині скасування рішення господарського суду Миколаївської області від 01.10.2007р. щодо відмови у задоволенні первісного позову в частині стягнення 694 076,53грн. основної заборгованості підлягає скасуванню, а відповідне рішення у вказаній частині –залишенню без змін.

Також, касаційна інстанція погоджується з правильністю висновку суду першої інстанції щодо припинення провадження у справі на підставі п.4 ч.1 ст.80 ГПК України в частині стягнення пені у розмірі 52 437,35грн., враховуючи, що позивач відмовився від вимог у цій частині і так дії позивача не суперечать законодавству та не порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Отже, рішення господарського суду Миколаївської області від 01.10.2007р. в частині припинення провадження у справі за вимогами про стягнення пені у розмірі 52 437,35грн. прийнято з урахуванням норм процесуального права і підстав для його зміни чи скасування у відповідній частині не має.

Відповідно до ст.49 ГПК України, ВАТ "Банк "БІГ Енергія" підлягає відшкодуванню за рахунок ТОВ "Агрофірма "Селеніт" витрати по оплаті касаційної скарги державним митом у розмірі 3 632,15грн.

У випадку виконання постанови Одеського апеляційного господарського суду від 25.12.2007р., яка скасовується, в частині відшкодування судових витрат, ВАТ "Банк "БІГ Енергія" не позбавлений права, в порядку, визначеному ст.122 ГПК України, звернутися з заявою про поворот виконання судового акта.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.49, 1115, 1117, 1119- 11111 ГПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

1.          Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Банк "БІГ Енергія" в особі Запорізької територіальної філії задовольнити.

2.          Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 25.12.2007р. скасувати, залишивши в силі рішення господарського суду Миколаївської області від 01.10.2007р.

3.          Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Селеніт" на користь Відкритого акціонерного товариства "Банк БІГ Енергія" в рахунок відшкодування судових витрат з оплати касаційної скарги державним митом 3 632,15грн.

4.          Доручити видати наказ на виконання п.3 резолютивної частини постанови господарському суду Миколаївської області.

Головуючий суддя Кузьменко М.В.

Судді Васищак І.М.

Палій В.М.