КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2008                                                                                           № 42/24

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Сотнікова С.В.

суддів:           Пантелієнка В.О.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача:Герасименко К.Г. дов. №У07/7948 від 18.12.2007 р.

Іваненко І.П. дов. №У07/7947 від 18.12.2007 р.

від відповідача:Яцимирський М.О. дов. б/н від 19.02.2007 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Житлово-будівельний кооператив "Арсеналець-3"

на рішення Господарського суду м.Києва від 06.03.2007

у справі № 42/24

за позовом                               Акціонерна енергопостачальна компанія "Київенерго"

до                                                   Житлово-будівельний кооператив "Арсеналець-3"

про                                                  стягнення боргу, неустойки, сум за прострочення виконання боржником грошового зобов"язання, ціна позову 219041,88 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 06.03.2007року у справі №42/24 позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з Житлово-будівельного кооперативу “Арсеналець-3” на користь Акціонерної енергопостачальної компанії “Київенерго” 164 554,50грн. боргу, 23910,48грн. збитків внаслідок інфляції за час прострочення, 6761,15 грн. 3% річних з простроченої суми, 13904,34 грн. пені, 2091,30грн. державного мита та 112,66 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог повністю, стягнути з позивача державне мито за подання апеляційної скарги в сумі 1046,65 грн.

Відповідач вважає, що судом першої інстанції при винесенні рішення було було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які місцевий суд визнав встановленими, що призвело до невідповідності висновків, викладеним в рішенні суду, фактичним обставинам справи.

Позивач, не надав відзив на апеляційну скаргу, однак, в судовому засіданні повноважний представник просив рішення Господарського суду м. Києва від 06.03.2007 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, оскільки рішення є обґрунтованим та прийнятим у відповідності до норм чинного законодавства.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, всебічно та повно з’ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об’єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановила, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення із наступних мотивів:

Суд першої інстанції встановив, що 26.10.1999 р. між сторонами у справі було укладено Договір № 510248 на постачання теплової енергії у гарячій воді, відповідно до умов якого позивач зобов’язався постачати відповідачу теплову енергію у вигляді гарячої води для потреб опалення, а відповідач - щомісячно до 28 числа місяця, наступного за розрахунковим оплачувати вартість спожитої теплової енергії.

Облік споживання відповідачем теплової енергії за договором передбачено проводити по приладам обліку (п.5.1 Договору).

Пунктом 1 Додатка 3 до Договору визначено, що відповідач зобов’язаний здійснювати розрахунки за спожиту теплову енергію за тарифами, встановленими Київською міською державною адміністрацією.

Згідно з п.3 Додатка 4 до Договору відповідач до початку розрахункового періоду сплачує енергопостачальній організації вартість заявленої у Договорі кількості теплової енергії на розрахунковий період з урахуванням сальдо розрахунків на початок місяця. Різниця між заявленою та фактично спожитою тепловою енергією сплачується відповідачем самостійно не пізніше 28 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Строк дії договору відповідно до умов п. 8 Договору встановлений з часу його підписання до 31.12.1999 р. та вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до його закінчення про припинення договору не буде письмово заявлено однією із сторін.

Місцевим господарським судом також встановлено, що поданими позивачем розрахунками, проведеними відповідно до вимог чинного законодавства та умов договору на підставі даних особових карток (табуляграм) споживання теплової енергії за листопад 2003-жовтень 2006 років, платіжним дорученням № 3 від 14 грудня 2006 р. частково підтверджується факт постачання позивачем відповідачу теплової енергії за договором вартістю 249488,96 грн., оплати відповідачем у розмірі 85114,46 грн.

Господарським судом м. Києва за результатом дослідження обставин та матеріалів справи правомірно встановлено, що розрахунок сум оплати за теплову енергії проведений позивачем без урахування сум платежу на підставі платіжного доручення № 3 від 14 грудня 2006 р. у розмірі 9911,42 грн., а тому правомірно прийняв його лише частково.

Відповідно до Преамбули Закону України “Про житлово-комунальні послуги” (далі - Закон) цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов’язки.

В апеляційній скарзі скаржник стверджує, що судом першої інстанції не було враховано той факт, що Договір є нікчемним. Дане твердження мотивується тим, що Договір позбавляє права користувачів послуг на захист їх прав споживачів, чим порушує публічний порядок.

Відповідно до ст. 29 Закону Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. У разі якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг з іншим виконавцем. А тому договір укладений між позивачем та відповідачем ніяким чином не зачіпає права користувачів, оскільки вони не є учасниками даних правовідносин. Тому, посилання відповідача на те що про втрату з 01.01.2006 р. договором чинності не ґрунтується на вимогах ст. 29 Закону України “Про житлово-комунальні послуги”, а тому не приймається до уваги апеляційним судом.

Відповідно до матеріалів справи доказів припинення договору в установленому порядку суду не надано.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі про неправомірне не застосування абз. 2 п.4 Прикінцевих положень, ч.6 ст.265 Господарського кодексу України, не приймається до уваги, оскільки є безпідставними та необґрунтованими. Суд першої інстанції, виходячи зі змісту рішення, застосував до даних правовідносин норми Господарського кодексу України, однак не зазначення цього в рішенні не є підставою виходячи з ст.104 ГПК України для скасування рішення.

Щодо тверджень відповідача про те що судом помилково визначено його статус як балансоутримувача, спростовується матеріалами справи, а саме наданою відповідачем копією статуту, зокрема розділом “Мета створення та діяльність ЖБК”. Оскільки в даному Розділі статуту наведено ознаки передбачені ч. 3 п.1 ст.1 Закону. Даною нормою визначено, що балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що суд невмотивовано не прийняв до відома твердження відповідача про те, що виконавцем послуг з теплозабеспеченню та гарячого водопостачання споживачам є позивач. Однак, дане твердження спростовується п. 6 Розпорядження КМДА “Про вдосконалення системи надання населенню м. Києва послуг з водопостачання та водовідведення”, яким на Житлово-експлуатаційні організації покладено обов’язок забезпечувати на підставі договорів з виконавцями послуг, транспортування, зокрема гарячої води та теплової енергії на опалення споживачів.

Щодо тверджень відповідача про порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, а саме ст.4-3, 4-7 ГПК України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Дані твердження не приймається до уваги, тому що порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Суд апеляційної інстанції не вбачає в рішенні суду першої інстанції таких порушень, тому відсутні підстави для скасування рішення.

Згідно ч.1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до п.4 Перехідних положень Цивільного кодексу України даний Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності з 01.01.2004 р.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) договір є підставою виникнення цивільних прав та обов’язків.

Якщо у зобов‘язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб‘єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов‘язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов‘язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов‘язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем на день звернення до суду свої зобов’язання за Договором не виконано, заборгованість за використану теплову енергію не сплачена. Таким чином суд першої інстанції прийшов вірного висновку про доведеність та правомірність позовних вимог.

За таких обставин, судом першої інстанції правомірно на підставі ст,ст. 622, 624, 625 ЦК України стягнуто з відповідача на користь позивача 164554,50 грн. боргу, 23910,48 грн. збитків внаслідок інфляції за час прострочення, 6761,15 грн. три проценти річних з простроченої суми, 13904,34 грн. передбаченої п. 3.5 додатка № 4 до договору пені.

Апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що посилання відповідача про відсутність у нього обов’язку по оплаті за теплової енергії, споживання якої здійснюється мешканцями належного йому будинку, суперечать вимогам ч. 2 ст. 24, ч. 2 ст. 25, ст. 29 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” щодо обов'язків балансоутримувача та управителя жилого будинку.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому відсутні підстави для скасування рішення господарського суду та задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Отже, колегія суддів залишає рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

З огляду на викладене вище та керуючись ст. ст. 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу “Арсеналець-3” на рішення Господарського суду м. Києва від 06.03.2007р. у справі № 42/24 залишити без задоволення

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 06.03.2007р. у справі № 42/24 залишити без змін.

3.Матеріали справи № 42/24 повернути Господарському суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом одного місяця з дня набрання законної сили, шляхом подачі касаційної скарги до апеляційного суду, який прийняв оскаржувану постанову.

Головуючий суддя

Судді                                                                                          Пантелієнко В.О.

28.01.08 (відправлено)