ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2008 р.

№ 11/524/07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Козир Т.П.- головуючого, Мележик Н.І., Подоляк О. А., за участю представника відповідача –Купцова Ю.М. дов. №1960 від 9.11.2007 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві касаційну скаргу ДКП "Бердянський міськводоканал" на постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 6 грудня 2007 року у справі господарського суду Запорізької області за позовом ВАТ "Запоріжжяобленерго" в особі Бердянського міського району електричних мереж до ДКП "Бердянський міськводоканал" про стягнення боргу,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2007 року "Запоріжжяобленерго" в особі Бердянського міського району електричних мереж звернулось до суду з позовом до ДКП "Бердянський міськводоканал" про стягнення 518 326 грн. 23 коп. основного боргу, 57 319 грн. 91 коп. втрат від інфляції та 16 606,04 грн. –3% річних.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 6 вересня 2007 року позовні вимоги ВАТ “Запоріжжяобленерго” в особі Бердянського міського району електричних мереж задоволені в повному обсязі.

Постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 6 грудня 2007 року апеляційну скаргу ДКП "Бердянський міськводоканал" на рішення господарського суду Запорізької області від 6 вересня 2007 року залишено без задоволення, а рішення без змін.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 6 грудня 2007 року та рішення господарського суду Запорізької області від 6 вересня 2007 року і прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

Стверджує, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

На думку заявника, у нього відсутній борг за електроенергію за договором №247 від 30 квітня 2001 року за жовтень, листопад і грудень 2003 року.

Крім того, на думку заявника, судами не враховано його заяву про сплив строку позовної давності за заявленими вимогами.

У судове засідання не з’явився представник позивача.

Враховуючи, що про час і місце розгляду касаційної скарги сторони повідомлені належним чином, суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Вислухавши пояснення представника відповідача, обговоривши доводи касаційної скарги та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що 30 квітня 2001 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про користування електричною енергією № 247 , за умовами якого позивач зобов’язався постачати електричну енергію за регульованими тарифами відповідно до умов договору, а відповідач - своєчасно проводити оплату за використану електричну енергію і виконувати інші умови, обумовлені цим договором.

Встановлено, що в період з жовтня по грудень 2003 року відповідач споживав електричну енергію, яку постачав на виконання умов договору позивач, що підтверджується відповідними рапортами про відпуск електроенергії за вищевказаний період.

До сплати за спожиту в жовтні –грудні 2003 року електроенергію відповідачу були виставлені рахунки на сплату: за жовтень 2003 р. на суму 254 807 грн. 81 коп., за листопад 2003 року –262 793 грн. 46 коп., за грудень 2003 року –260 538 грн. 10 коп., всього на суму 778 139 грн. 37 коп.

Також встановлено, що внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов’язань щодо оплати спожитої електричної енергії у визначені договором строки в нього виник борг перед позивачем в сумі 518326 грн. 23 коп.

Доказів погашення зазначеного боргу відповідач суду не надав.

Судами встановлено, що трирічний термін позовної давності за вимогою про стягнення основного боргу спливав відповідно, - 6 листопада 2006 року, 6 грудня 2006 року та 6 січня 2007 року.

Однак, Вищий господарський суд України погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що позивач не пропустив строку позовної давності передбаченого ст. 257 ЦК України в зв'язку з тим, що позивачем та відповідачем було вчинено дію, яка переривала строк позовної давності.

Судом встановлено, що позивачем та відповідачем було підписано двосторонній акт про наявність та розмір заборгованості, що виникла на 1 січня 2005 року та не погашена станом на 11 вересня 2006 року.

Статтею 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відтак, станом на момент звернення до господарського суду з позовом 10 липня 2007 року трирічний строк позовної давності ще не сплив, що спростовує доводи заявника, викладені в касаційній скарзі.

Крім того, Вищий господарський суд України також погоджується з висновком суду про те, що позивач мав всі підстави для зарахування субвенцій в рахунок погашення боргу за попередні періоди 2003 року.

Дана позиція підтверджується, зокрема, тим, що відповідно до п. 6.5 Правил користування електричною енергією, затверджених Постановою НКРЕ № 28 від 31 липня 1996 року, у разі відсутності графіка погашення заборгованості та при відсутності у платіжному документі у реквізиті призначення платежу посилань на період, за який здійснюється оплата або перевищення суми платежу, необхідної для цього періоду, ці кошти, перераховані споживачем за електричну енергію, постачальник електричної енергії має право зарахувати як погашення існуючої заборгованості цього споживача з найдавнішим терміном її виникнення.

Судами було встановлено, що платіжні документи про перерахування коштів на виконання вищевказаних заліків по субвенціям в графі “Призначення платежу” містять запис: “За ел/ен. спож. у 2003 р. водопост., …, п. 5 ст. 40”, а також реквізити відповідного протоколу-погодження.

Наведене свідчить, що платником не було вказано конкретного місяця 2003 року, за який перераховувались платежі.

Крім того, доказів наявності графіку погашення заборгованості сторонами подано не було.

Відтак, суди підставно зробили висновок про те, що позивач правомірно зараховував зазначені платежі в хронології виникнення боргу у відповідні періоди 2003 року.

Наведене спростовує доводи касаційної скарги, на які спирається заявник.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, з викладеного вбачається, що судами попередніх інстанцій було, з урахуванням вимог ст. 43 ГПК України, повно та всебічно встановлено та перевірено всі обставини справи в їх сукупності та прийнято підставні і обґрунтовані рішення, що, відповідно, виключає підстави для скасування чи зміни оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117 –1119 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 6 грудня 2007 року –без зміни.

Головуючий                                          Т. Козир

Судді Н. Мележик

О. Подоляк