СУД
Постанова

Іменем України

6
березня 2008 року

Справа
№ 2-7/13188-2007

Севастопольський
апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого
судді                                                  Гонтаря
В.І.,

суддів                                                                      Борисової
Ю.В.,

Черткової І.В.,

за участю
представників сторін:

представник
позивача - не з'явився - Товариство з обмеженою відповідальністю
"Екопрогруп";

представник
відповідача - ОСОБА_1, довіреність №
б/н   від 10.11.07 - Суб'єкт
підприємницької діяльності  ОСОБА_2;

відповідач
- ОСОБА_2, паспорт  НОМЕР_1 від 03.08.05
- Суб'єкт підприємницької діяльності
ОСОБА_2;

розглянувши
апеляційну скаргу
Суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_2 на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя
Дворний І.І.) від 26.11.2007 у справі № 2-7/13188-2007,

за
позовом           Товариства з обмеженою відповідальністю
"Екопрогруп" (Московське шосе, 12 км, Гресівський, Сімферополь,
95493)

до           Суб'єкта
підприємницької діяльності  ОСОБА_2
(АДРЕСА_1)

про стягнення
155207,86 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Екопрогруп" звернулось до господарського суду
Автономної Республіки Крим з позовом до Суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_2 про стягнення 155207,86грн.

Позовні вимоги мотивовані
неналежним виконанням відповідачем своїх обов'язків по повній та своєчасній
оплаті поставленого йому позивачем за договором №0103 від 01.03.2007 товару,
через що заборгованість Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2 перед
Товариством з обмеженою відповідальністю "Екопрогруп" складає
145699,01грн., яка до часу подачі позову до суду в добровільному порядку не
погашена. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача відсотки за безпідставне
користування грошовими коштами у розмірі 2069,72 грн., пеню у сумі 4198,25
грн., 3% річних у сумі 740,88 грн. та заподіяну шкоду у вигляді вартості
наданих Товариством з обмеженою відповідальністю "Міркос Груп"
юридичних послуг у розмірі 2500,00грн.

Рішенням господарського суду
Автономної Республіки Крим від 26.11.2007 (суддя Дворний І.І.) позов задоволено
частково.

З відповідача на користь
позивача стягнуто 145699,01грн. - заборгованості, 4139,45грн. - пені,
740,88грн. - 3% річних, 2069,72грн. - відсотків за користування грошовими
коштами, 1526,48грн. - державного мита та 116,05грн. - витрат на
інформаційно-технічне  забезпечення
судового процесу.

В інший частині позову -
відмовлено.

Не погодившись з вказаним
судовим рішенням, відповідач звернувся до апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду скасувати.

Заявник апеляційної скарги
вважає, що рішення господарського суду прийнято при неправильному застосуванні
норм матеріального та процесуального права, при неповно встановлених обставинах
справи, що мають істотне значення для вирішення спору, висновки суду не
відповідають фактичним обставинам справи.

Розглянувши матеріали
справи повторно в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу
України, суд встановив наступне.

01.03.2007 між Товариством
з обмеженою відповідальністю "Екопрогруп" (Продавець) та Суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_2 (Покупець) було укладено договір
купівлі-продажу №0103, пунктом 1.1 якого передбачено, що на умовах, викладених
в цьому договорі, Продавець зобов'язується передати товар у власність Покупця
на умовах відстрочки платежу до 01 квітня 2007 року, а Покупець зобов'язується
прийняти та оплатити товар, кількість і ціна якого вказана в Додатку до цього
Договору, який є його невід'ємною частиною.

Відповідно до пункту 2.1 Договору
вартість договору рівна вартості товару, згідно Додатку до цього Договору, та з
урахуванням ПДВ 20% складає 145699,01грн.

Згідно пункту 3.2 Договору відповідно
до Договору Продавець в триденний строк з дня підписання цього Договору надає в
розпорядження Покупця невідвантажений товар, який знаходиться за адресою: с.
Каменоломня, Автономна Республіка Крим.

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що
розрахунки за товар, який поставляється за цим Договором, здійснюється Покупцем
в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на
банківський рахунок Продавця, вказаний в цьому Договорі.

Остаточним днем розрахунку за
поставлений товар є 01 квітня 2007 року (пункт 4.2 Договору).

Відповідно до пункту 5.1 Договору
товар вважається переданим Продавцем та прийнятим Покупцем на умовах ЕХW (с.
каменоломня, АРК) за кількістю та якістю згідно з підписаним актом
приймання-передачі.

Асортимент, кількість та ціна
продукція була обумовлена сторонами в Додатку №1 до договору (а. с. 14).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем були належним чином виконані свої обов'язки за договором та переданий
у власність відповідача товар, про що свідчить акт приймання-передачі,
підписаний обома сторонами та скріплений їхніми печатями (а. с. 15).

Проте, вартість товару відповідачем в
добровільному порядку сплачена не була, через що заборгованість Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_2 перед Товариством з обмеженою
відповідальністю "Екопрогруп" складає 145699,01грн., що стало
підставою для звернення позивача до суду.

Згідно частині 1 статті 509
Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 173
Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що
виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у
сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один
суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну
дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого
суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію
тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у
тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку. При цьому, майново-господарськими, згідно частині 1 статті 175
Господарського кодексу України, визнаються цивільно-правові зобов'язання,  що
виникають між учасниками
господарських  відносин  при здійсненні

господарської
діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську
дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена
сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її  обов'язку. Майнові зобов'язання, які
виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або
інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення стосовно господарських
зобов'язань міститься в частині 1 статті 193 Господарського кодексу України,
якою визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських
відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог
щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених
цим Кодексом.

Відповідно до статті 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання,
то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 525 Цивільного кодексу
України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або
законом.

Не допускаються одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони
за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193
Господарського кодексу України).

Відповідач не представив судовій
колегії доказів оплати заборгованості перед позивачем у розмірі 145699,01грн.,
у той час як відповідно до приписів статей 33, 34 Господарського процесуального
кодексу України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, способом, передбаченим
чинним законодавством для доведення такого роду фактів. Таким чином,
матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем умов договору
купівлі-продажу №0103 від 01.03.2007 в частині повної та своєчасної оплати
вартості поставленого товару, через що позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю "Екопрогруп" відносно стягнення з Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_2 заборгованості у сумі 145699,01грн. є обґрунтованими
та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно вимоги позивача про
стягнення з Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2 відсотків за
безпідставне користування грошовими коштами у розмірі 2069,72грн., судова
колегія вважає за необхідне повідомити наступне.

Так, позивач обґрунтовує свою вимогу
положенням статей 536, 692, 1048, 1057 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 536 Цивільного
кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється
договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 1057 Цивільного
кодексу України передбачено, що договором, виконання якого пов'язане з
переданням у власність другій стороні грошових коштів або речей, які
визначаються   родовими   ознаками,
може   передбачатися   надання
кредиту  як   авансу, попередньої оплати, відстрочення або
розстрочення оплати товарів, робіт або послуг (комерційний кредит), якщо інше
не встановлено законом.

У статті 1057 Цивільного кодексу
України використовується поняття комерційного кредиту, ще охоплює собою
відносини, що виникають в зв'язку зі сплатою авансу, попередньою оплатою
переданням товарів, результатів робіт, послуг з умовою про розстрочення чи
відстроченні оплати. Виключається поширення комерційного кредиту лише на
попередню оплату речей що визначаються індивідуально. Але ж це не може бути
перешкодою для застосування де відносин щодо попередньої оплати або
розстрочення чи відстрочення оплати індивідуальне визначених речей, що
передаються на підставі купівлі-продажу, категорії комерційного кредиту. При
цьому відповідно до частини 3 статті 693 Цивільного кодексу України
нараховуються проценти в розмірі що встановлений частиною 1 статті 1048
Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 1048 Цивільного
кодексу України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не встановлене договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової  ставки Національного банку України.

Проценти можуть нараховуватися
(сплачуватися) і за зобов'язаннями в раз прострочення платежу. В цьому разі
підставою застосування процентів є порушення зобов'язання. Так, відповідно до
частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, передбачені статтею 536
Цивільного кодексу України, з одного боку, та частиною 2 статті 625 Цивільного
кодексу - з іншого, є різними правовими явищами. Тому кожний з названих видів процентів
застосовується за наявності відповідних підстав, які є різними. Відповідно,
проценти передбачені частиною 3 статті 692, частиною 3 статті 693, статтею
1048, статтею 1057 Цивільного кодексу як правові явища, також не є тотожними
процентам, що передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України. З
урахуванням цього, за наявності
правових підстав можливе одночасне застосування процентів на підставі статей
536, 692, 693, 1048, 1057 Цивільного кодексу України, - з одного боку, і
процентів, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України - з іншого.

Відповідно до частини 3 статті 198
Господарського кодексу України відсотки за грошовими зобов'язаннями учасників
господарських відносин застосовуються у випадках, розмірах та порядку, визначених
законом або договором.

Положення частини 3 статті 198
Господарського кодексу мають відсильний характер до положень статті 536
Цивільного кодексу і передбачають, що відсотки за грошовими зобов'язаннями
учасників господарських відносин застосовуються у випадках, розмірах і в
порядку, визначених законом або договором. Суб'єкти господарювання можуть
визначати розмір і порядок сплати відсотків за користування грішми, якщо іншими
актами законодавства не будуть встановлені вимога щодо розміру і порядку сплати
відсотків. Отже, до господарських зобов'язань застосовуються правила статей
536, 692, 693, 1048, 1057 ЦК, які встановлюють підстави та розмір
процентів за користування чужими коштами, а також статті 625 Цивільного кодексу
України, якщо інше не передбачено спеціальними законами або договором.

З урахуванням викладеного, позовні
вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Екопрогруп" про
стягнення з відповідача відсотків за безпідставне користування грошовими
коштами у розмірі 2069,72грн. також підлягають задоволенню, оскільки
ґрунтуються на положеннях норм чинного законодавства України та підтверджуються
матеріалами справи.

Судова коелгія погоджується також з
правомірністю обчислення позивачем відсотків у розмірі 740,88грн., які
розраховані на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, через
що позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем також заявлені
вимоги про стягнення з відповідача пені у сумі 4198,25 грн.

Частиною 1 статті 199 Господарського кодексу України передбачено, що
виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та
відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом
та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені
законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання
зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До
відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських
відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 546 Цивільного
кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно
частині 1 статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або
законом. Під неустойкою, відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України
розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення
виконання.

Отже, види забезпечення виконання
зобов'язань є спеціальними мірами майнового характеру, які стимулюють належне
виконання зобов'язання боржником шляхом встановлення додаткових гарантій
задоволення вимог кредитора, а тому забезпечення виконання зобов'язань
будь-яким з видів, передбачених статтею 546 Цивільного кодексу України, також
створює зобов'язувальні правовідносини між кредитором та боржником.

Статтею 611 Цивільного кодексуК
України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

В пункті 6.2 Договору сторони
передбачили, що Покупець зобов'язаний здійснити оплату згідно умовам цього
Договору, в іншому випадку, Покупець зобов'язаний сплатити пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, яка діє в період нарахування, від вартості несплаченого
товару за кожен день прострочення платежу. Крім оплати пені прострочена
заборгованість підлягає збільшенню на індекс інфляції за період прострочення.

Отже, умовами договору передбачено,
що розмір пені обчислюється лише виходячи з вартості несплаченого товару, через
що нарахування позивачем пені одночасно на проценти за безпідставне
користування грошовими коштами (у розмірі 2069,72грн.) судова колегія вважає
необґрунтованим.

При таких обставинах, стягненню з
відповідача підлягає пеня розмірі 4139,45грн. (145699,01 грн. х 17% (подвійна
облікова ставка НБУ) : 365 днів х 61 день).

Крім того, в позовній заяві викладені
вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на оплату юридичних послуг у розмірі
2500,00грн.

З цього приводу судова колегія вважає
за необхідне повідомити наступне.

Згідно статті 224 Господарського
кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське
зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності,
повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною,
втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або   додержання правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Статтею 25 Господарського кодексу
України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою,
яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог
законодавства;

-          додаткові витрати (штрафні санкції,
сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених
матеріалів тощо), понесені   стороною,  яка зазнала збитків внаслідок порушення
зобов'язання другою стороною;

-          неодержаний прибуток (втрачена
вигода), на який сторона, яка зазнала
збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання
зобов'язання другою стороною;

-          матеріальна
компенсація   моральної   шкоди
у   випадках, передбачених
законом.

Згідно частині 2 статті 623
Цивільного кодексу України розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання,
доказується кредитором.

За загальним принципом цивільного
права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права,
має право на їх відшкодування (частина 1 статті 22, стаття 611, частина 1
статті 623 Цивільного кодексу України). Для застосування такої міри
відповідальності, як відшкодування збитків потрібна наявність повного складу
цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність
особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між
протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

З огляду на викладене, можна зробити
висновок, що відшкодуванню підлягають завдані збитки, тобто збитки, причиною
яких є порушення зобов'язання, якого припустився боржник. Отже, між порушенням
та збитками має бути причинний зв'язок. За відсутністю такого зв'язку збитки не
відшкодовуються. При вирішенні питання про наявність чи відсутність причинного
зв'язку слід враховувати, що необхідно виявляти зв'язок між саме між порушенням
зобов'язання та шкідливими наслідками (збитками), а не між діями
(бездіяльністю) боржника взагалі та збитками.

Обґрунтовуючи свої вимоги про
стягнення з відповідача вартості оплачених юридичних послуг у сумі 2500,00грн.,
позивач посилається на те, що у зв'язку з необхідністю звернення до суду з
позовом про стягнення з відповідача заборгованості в примусовому порядку
Товариство з обмеженою відповідальністю "Екопрогруп" було змушено
укласти з Товариством з обмеженою відповідальністю "Міркос груп"
договір про надання юридичних послуг, загальна вартість яких становить
2500,00грн. Проте, судова колегія звертає увагу на те, що між порушенням
відповідачем свого обов'язку щодо своєчасної оплати вартості придбаного за
договором купівлі-продажу №0103 від 01.03.2007 товару та укладанням
відповідачем договору про надання юридичних послуг відсутній безпосередній
причинний зв'язок. Тобто несплата відповідачем заборгованості не призвела до
негайної вчинення дій щодо укладання договору про надання юридичної допомоги.

Таким чином, у судовій колегії
відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача щодо стягнення з
Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2 витрат на оплату юридичних послуг у
розмірі 2500,00 грн.

При таких обставинах, всебічно та в
повному обсязі дослідивши та оцінивши обставини справи та наявні в матеріалах
справи документи, судова колегія вважає, що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню.

Державне мито та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на сторін
пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до положень статті 49
Господарського процесуального кодексу України.

На підставі висловленого,
апеляційна інстанція вважає, що рішення господарського суду прийнято при
правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, при повно
встановлених обставинах справи, у зв'язку з чим воно підлягає залишенню без
змін.

Керуючись статтями 101,
103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду
Автономної Республіки Крим від 26.11.2007 у справі № 2-7/13188-2007 залишити
без змін.

Апеляційну скаргу Суб'єкта
підприємницької діяльності  ОСОБА_2
залишити без задоволення.

Головуючий
суддя
В.І. Гонтар

Судді
Ю.В. Борисова

І.В. Черткова