ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

22.01.08                                                                                           Справа№ 28/371 А

За позовом: Державної податкової інспекції у Миколаївському районі Львівської області, м. Миколаїв Львівської області

до відповідача 1: Приватного підприємства “Полімер-Захід”, с. Красів Миколаївського району Львівської області

до відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю “Вікас”, м. Київ

про визнання недійсним господарського зобов”язання

Суддя Морозюк А.Я.

Секретар судового засідання

Онишко І.Р.

м. Львів, вул. Личаківська,128,

Зал судового засідання № 302.

Представники сторін

Від позивача: Субота В.І. –головний державний податковий інспектор

Від відповідача 1: Бляхар О.А. - представник

Від відповідача 2: не з”явився

Позов заявлено Державною податковою інспекцією у Миколаївському районі Львівської області до Приватного підприємства “Полімер-Захід” та до Товариства з обмеженою відповідальністю “Вікас” про визнання недійсним господарського зобов”язання між ПП “Полімер-Захід” та ТзОВ “Вікас”, в позовній заяві позивач просить встановити недійсність господарського зобов’язання між ПП “Полімер-Захід” та ТзОВ “Вікас” у зв’язку із його нікчемністю, застосувати наслідки, які передбачені ст. 208 Господарського кодексу України як при наявності наміру (умислу) в однієї сторони (ПП “Полімер-Захід”) до господарських зобов”язань, які виникли між ПП “Полімер-Захід” та ТзОВ “Вікас”, а саме зобов”язати ТзОВ “Вікас” повернути ПП “Полімер-Захід” грошову суму в розмірі 1174440,78 грн, та стягнути з ПП “Полімер-Захід” в дохід держави 1174440,78 грн (сума еквівалентна вартості поставленого ПП “Полімер-Захід” товару), вирішити в порядку ст.216 Цивільного кодексу України питання відшкодування ПП “Полімер-Захід” збитків ТзОВ “Вікас” у зв’язку із вчиненням недійсного правочину.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві та письмовому поясненні від 19.12.2007 року, позивач просить встановити недійсність господарського зобов’язання між ПП “Полімер-Захід” та ТзОВ “Вікас” у зв’язку із його нікчемністю, застосувати наслідки, які передбачені ст. 208 Господарського кодексу України як при наявності наміру (умислу) в однієї сторони (ПП “Полімер-Захід”) до господарських зобов”язань, які виникли між ПП “Полімер-Захід” та ТзОВ “Вікас”, а саме зобов”язати ТзОВ “Вікас” повернути ПП “Полімер-Захід” грошову суму в розмірі 1174440,78 грн, та стягнути з ПП “Полімер-Захід” в дохід держави 1174440,78 грн (сума еквівалентна вартості поставленого ПП “Полімер-Захід” товару), вирішити в порядку ст.216 Цивільного кодексу України питання відшкодування ПП “Полімер-Захід” збитків ТзОВ “Вікас” у зв’язку із вчиненням недійсного правочину.

Відповідач 1 у поданому суду письмовому поясненні на позовну заяву від 22.01.2008 року, а його представник в судовому засіданні проти позову заперечив, вважає вимоги позивача безпідставними і такими, що суперечать чинному законодавству України, просить суд відмовити в задоволенні позову. Зокрема, представник відповідача 1 пояснив, що господарське зобов”язання між ПП “Полімер -Захід” та ТзОВ “Вікас” виникло на загальну суму 1274500,09 грн на підставі договору, укладеного сторонами 01 жовтня 2004 року у письмовій формі. Згідно даного договору відповідач 1 придбав у відповідача 2 товар на загальну суму 1274500,09 грн, що підтверджується представленими відповідачем 1 накладними. Відповідачем 1 проведено оплату за придбаний товар готівкою відповідно до квитанцій прибуткового касового ордеру на загальну суму 1274500,09 грн. Таким чином, на думку відповідача 1 ПП “Полімер-Захід” має належно оформлені документи (податкові накладні) і вправі відображати податковий кредит, а твердження позивача з цього приводу не відповідає дійсності, є необгрунтованим і безпідставним.

Відповідач 2 явки уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, вимог ухвал суду не виконав, позовних вимог по суті не оспорив.

Суд розглядає справу в порядку ст. 71 КАС України на основі наявних доказів.

В судовому засіданні було досліджено письмові докази, які наявні в матеріалах справи (договір, накладні та податкові накладні, квитанції прибуткового касового ордеру, свідоцтво про державну реєстрацію, листи та інші наявні в матеріалах справи письмові докази).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне.

Державною податковою інспекцією у Миколаївському районі Львівської області була проведена виїзна комплексна документальна перевірка дотримання вимог податкового та валютного законодавства ПП “Полімер-Захід” за період з 20.09.2004 року (з часу реєстрації) по 30.06.2005 року, про що складений Акт перевірки-049 від 21.09.05 року № 80-230/33086865. При проведенні перевірки ПП “Полімер-Захід” встановлено, що підприємство мало взаєморозрахунки з ТзОВ “Вікас”.

Як вбачається з матеріалів справи, між ТзОВ “Вікас” (відповідач 2, по договору –Продавець) та ПП “Полімер-Захід” (відповідач 1, по договору - Покупець) укладено Договір на постачання від 01.10.2004 року, відповідно до якого Продавець продає, а Покупець купує товар згідно накладних.

ПП “Полімер-Захід” придбав у ТзОВ “Вікас” товар, зокрема, згідно накладних № 33 від 03.10.2004 року на суму 113 280,00 грн, № 43 від 03.11.2004 року на суму 339 551,01 грн, № 12 від 03.01.2005 року на суму 117 438,07 грн, № 33 від 01.03.2005 року на суму 80 524,55 грн., № 48 від 01.04.2005 року на суму 329 840,00 грн., № 56 від 02.06.2005 року на суму 193 807,15 грн, на загальну суму 1174440,78 грн.

Також відповідачем 1 представлено суду додатково ще накладні ТзОВ “Вікас” № 71 від 01.07.2005 року на суму 100 059,31 грн, № 22 від 29.08.2005 року на суму 48 186,93 грн., № 30 від 27.09.2005 року на суму 31 310,16 грн, господарське зобов’язання за якими в позовній заяві позивачем не оспорювалося, тобто не є предметом спору у даній справі.

Відповідно до вказаних поставок, ТзОВ “Вікас” виписано податкові накладні (наявні в матеріалах справи) від тих-же дат, в тій-же кількості і на ті-ж суми, що і накладні.

ПП “Полімер-Захід” відповідно до квитанцій прибуткових касових ордерів ТзОВ “Вікас” проведено оплату готівкою на суму 1195003,00 грн.

Відповідно до листа ДПІ у Печерському районі м.Києва від 11.01.2006 року № 209/7/15-10/0, ТзОВ “Вікас” (код 32980743) зареєстроване у ДПІ у Печерському районі 16.06.2004 року за № 35504, підприємство не звітує до ДПІ з 01.02.2005 року, в результаті територіально-дільничного обстеження встановлено, що підприємство за юридичною адресою не знаходиться.

Податковий орган вважає, що господарське зобов’язання між відповідачами, виникнення та існування якого підтверджують накладні № 33 від 03.10.2004 року на суму 113 280,00 грн, № 43 від 03.11.2004 року на суму 339 551,01 грн, № 12 від 03.01.2005 року на суму 117 438,07 грн, № 33 від 01.03.2005 року на суму 80 524,55 грн., № 48 від 01.04.2005 року на суму 329 840,00 грн., № 56 від 02.06.2005 року на суму 193 807,15 грн, на загальну суму 1174440,78 грн, є таким, що вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а тому є недійсним у зв’язку із його нікчемністю, оскільки ТзОВ “Вікас” отримало прибуток, який був прихований від оподаткування.

Відповідно до довідки Головного міжрегіонального управління статистики у м.Києві від 14.06.2006 року № 12/1-7/1582, ТзОВ “Вікас” значиться в ЄДРПОУ, а відповідно до Довідки з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ПП “Полімер-Захід” значиться в Єдиному державному реєстрі.

При прийнятті постанови суд виходив з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Частиною 1 ст. 179 ГК України, передбачено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Статтею 67 Конституції України встановлено, що кожен зобов’язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, ДПІ у Миколаївському районі Львівської області просить встановити недійсність господарського зобов’язання між ПП “Полімер-Захід” та ТзОВ “Вікас”, та застосувати наслідки передбачені ст. 208 Господарського кодексу України, мотивуючи це тим, що ТзОВ “Вікас” не подавало податкову звітність, за юридичною адресою не знаходиться, здійснювало господарську діяльність порушуючи норми чинного законодавства, та отримало прибуток, який був прихований від оподаткування.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців”, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

На момент вчинення господарського зобов’язання ТзОВ “Вікас” було зареєстроване в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України, мало свідоцтво платника податку на додану вартість. ПП “Полімер-Захід” відповідно до квитанцій прибуткових касових ордерів ТзОВ “Вікас” проведено оплату за товар згідно спірного господарського зобов’язання.

Відповідно до ст.207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ч.1 ст. 208 ГК України, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Санкції, передбачені ч.1 ст. 208 ГК України застосовуються за вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Застосування цих санкцій можливе лише в разі виконання правочину хоча б однією стороною.

Позивачем не доведено, що спірне господарське зобов’язання вчинене відповідачами саме з метою заздалегідь суперечною інтересам держави та суспільства, а не з будь-якою іншою метою. Матеріали справи не вказують на те, що спірне господарське зобов’язання містить зобов’язання сторін щодо сплати податків, а тому несплата податків відповідачем 2 (ТзОВ “Вікас”) у даному випадку не може тягнути за собою недійсності такого господарського зобов’язання .

Чинним законодавством України не передбачено обов'язку покупця, а також не надано йому право перевіряти достовірність даних, які вказуються продавцем в його первинних документах, а також контролювати показники податкової звітності по податках та обов'язкових платежах. Це ж стосується і перевірки покупцем намірів продавця щодо сплати ним державі податків. Згідно з Конституцією України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (стаття 19 Конституції України).

Матеріали справи підтверджують, що на момент вчинення спірного господарського зобов’язання ТзОВ “Вікас” перебувало в Єдиному державному реєстрі, мало свідоцтво платника ПДВ.

Окрім того, пунктом 1.3 Оглядового листа Вищого арбітражного суду України „Про деякі питання практики вирішення спорів про визнання угод недійсними” № 01-8/481 від 20.04.2001 року передбачено, що порушення сторонами договору законодавства про податки не є підставою для визнання його недійсним.

При цьому уповноважений податковий орган (за наявності встановлених законом підстав) не позбавлений права донарахувати необхідну суму податку суб'єкту підприємницької діяльності –порушнику податкового законодавства –відповідачу 2 у справі (ТзОВ “Вікас”), оскільки статею 61 Конституції України встановлено індивідуальний характер юридичної відповідальності особи.

Окрім цього, ч.1 ст.208 ГК України передбачено застосування санкцій лише судом. Оскільки санкції, передбачені цією частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими, як такі, що відповідають визначенню ч.1 ст.238 ГК України. Тому такі санкції можуть застосовуватися лише протягом строків, встановлених ст.250 ГК України.

Статею 250 ГК України встановлено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб’єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб’єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Виписування накладних та податкових накладних мало місце за період з 03.10.2004 року по 02.06.2005 року, а отже вказане свідчить про прострочення самих строків можливого застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачених ст.208 ГК України, до відповідачів по даному спору.

Згідно ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Податковим органом не доведено те, що спірне господарське зобов’язання укладене саме з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, тому суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. 18 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців”, ст. 203, 215 Цивільного кодексу, ст. ст. 179, 207, 208 ГК України, ст. 67 Конституції України, ст.ст.17, 48, 69-71, 86, 158, 160, 162, 163, 167, п.6 розділу УІІ Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 року № 2747-IV (із змінами та доповненнями), господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

1.          В задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в строк та в порядку, передбаченому ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя                                                                                                     Морозюк А.Я.