ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

14.02.2008

Справа №2-7/17666-2007

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кримкульттовари»(95010, м. Сімферополь, вул. Артилерійська, 90)

До відповідача Відкритого акціонерного товариства «Крименерго» (м. Сімферополь, вул. Київська, 74/6)

Про визнання неправомірними дій.

Суддя Дворний І. І.

представники:

Від позивача – не з’явився (клопотання)

Від відповідача - Котовська Н.Д. – ю/к., дов. № 009-Д від 03.01.2008р.

Суть справи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кримкульттовари» звернулось до Господарського суду Автономної Республіки Крим з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Крименерго», в якому просить визнати неправомірними дії відповідача по нарахуванню вартості реактивної електричної енергії на суму 38 926, 00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з показників приладів обліку електричної енергії вбачається, що середньомісячне сумарне споживання електричної енергії позивачем протягом 2006 року не перевищує обсягу, встановленого Методикою обчислення плати за перетікання реактивної електроенергії між електропередавальною організацією та її споживачами (5000 кВт.год. та більше), а тому донарахування вартості реактивної електричної енергії здійснено ВАТ «Крименерго» необґрунтовано.

Відповідач проти позову заперечував з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву.

Позивач у судове засідання не з’явився, однак направив до суду клопотання з проханням відкласти розгляд справи на більш пізніший строк у зв’язку з неможливістю забезпечення явки свого представника до суду.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов’язує сторін добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін – це право, а не обов’язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо неявка цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не надані суду докази, що підтверджують викладені в клопотанні обставини, підстав для відкладення розгляду справи судом не вбачається.

Розгляд справи відкладався у порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд

ВСТАНОВИВ :

17.03.2005 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кримкульттовари» (Споживач) та Відкритим акціонерним товариством „Крименерго (Постачальник) укладено договір №318 про постачання електричної енергії. (а. с. 9-13).

Пунктом 2 Договору сторони зазначили, що по всім питанням, які не обумовлені дійсним Договором, вони зобов’язуються керуватися діючим законодавством України, зокрема Законом України „Про електроенергетику”, Правилами користування електричної енергією.

Відповідно до додатку № 5 до договору № 318 від 17.03.2005р. «Порядок розрахунків за перетікання реактивної електроенергії», ТОВ «Кримкульттовари» зобов’язується проводити оплату за перетікання реактивної електроенергії протягом 5 днів з дня отримання розрахункових документів.

Згідно рахунку за реактивну електроенергію за грудень 2006 року за перетікання реактивної електроенергії була нарахована 26 694, 72 грн., за січень 2007 – 1 760, 26 грн., лютий 2007 р – 1 851, 51 грн., березень 2007 р. – 2 131, 61 грн. Всього з обліком ПДВ було нараховане 38 925, 72 грн.

28.11.2007 року було направлено попередження № 4120 від 28.11.2007р. про необхідність сплати заборгованості за перетікання реактивної електроенергії у розмірі 38 926, 00 грн.

Вважаючи дії ВАТ «Крименерго» щодо нарахування вартості реактивної електричної енергії такими, що не відповідають положенням чинного законодавства України, позивач звернувся до суду з позовом про визнання їх неправомірними.

Проте, з цього приводу суд вважає за необхідне повідомити наступне.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Крім того, ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конституційний суд України в Рішенні від 01.12.2004 р. у справі №1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

У той же час, способами захисту цивільних прав та інтересів, згідно з ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Отже, чинним законодавством України не передбачений такий захист цивільного права та інтересу як визнання неправомірними дії електропостачальної організації щодо здійсненого нарахування вартості електроенергії.

Вказана вимога за своєю правовою природою є вимогою про встановлення факту неправомірності дій відповідача при нарахуванні вартості спожитої електроенергії, що у свою чергу не призводить до поновлення порушених прав.

Розглядаючи таку вимогу, суд не здійснює захист прав та охоронюваних законом інтересів учасників правовідносин, оскільки вимогу щодо припинення таких дій або відшкодування заподіяної такими діями шкоди не заявлено.

Зазначене є лише встановленням факту, що має юридичне значення, який може встановлюватися господарським судом лише при існуванні та розгляді між сторонами договору спору про право цивільне.

Таким чином, не вірно обраний Товариством з обмеженою відповідальністю «Кримкульттовари» спосіб захисту свого права та майнового інтересу не відповідає вимогам діючого законодавства.

Суд звертає увагу на те, що під час розгляду справи позивач не скористався наданим йому статтею 22 Господарського процесуального кодексу України правом та не змінив предмет позову. У свою чергу, невірно обраний спосіб захисту права та інтересу є підставою для відмови в задоволенні позову.

Згідно зі статтею 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім:

- спорів про приватизацію державного житлового фонду;

- спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов;

- спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін;

- спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів;

- інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів.

Отже, враховуючи те, що даний спір виник при виконання сторонами договору про поставку електричної енергії, він підвідомчий господарським судам України, проте, невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови в позові, а не припинення провадження у справі. Аналогічна позиція викладена в п. 14 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році» N 01-8/344 від 11.04.2005 р. (зі змінами станом на 07.11.2007 р.), в якому зазначено, що суд, дійшовши висновку, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити у позові, а не припиняти провадження у справі за її непідвідомчістю суду.

За таких обставин, всебічно та в повному обсязі дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи документи на фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кримкульттовари» не підлягають задоволенню.

Судові витрати відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України підлягають віднесенню на позивача.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Дворний І.І.