ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Господарський суд Чернігівської області
________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

"10" січня 2008 р.                                                  Справа № 17/343а/23а (16/188/5а(6/316а)

м. Чернігів                                                     «10 »січня 2008 року

Суддя Кушнір І.В. розглянув у відкритому судовому засіданні за участю:

Секретаря судового засідання: Чепурна О.В.

Представників позивача: Поліванов І.В. –представник, дов.№607-0107 від 30.01.07р.;

Бовда О.С. –представник, дов. б/н від 10.01.08р.

Представників відповідача: Філіпенко О.В. –гол. держподатінспектор, дов.№9540/9/10-010 від 20.11.2007р.;

Рубан Т.В. –заст. нач. відділу, дов.№9540/9/10-010 від 19.11.2007р.;

Кузьменко Г.П. –заст. нач. відділу, дов.№1175/9/10-010 від 20.11.2007р.;

Представник третьої особи: не з`явився.

матеріали справи № (16/188/5а(6/316а)-17/343а

За ПОЗОВОМ: Відкритого акціонерного товариства „Чернігівське хімволокно”

14011, м. Чернігів, вул. Щорса, 78

ТРЕТЯ ОСОБА, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача: Закрите акціонерне товариство „Корпорація Енерготрансінвест”

04071, м. Київ, вул. Харива, 41б

До ВІДПОВІДАЧА: Державної податкової інспекції у м. Чернігові

14000, м. Чернігів, вул. Кирпоноса, 28

Про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень

СУТЬ СПОРУ:

ВАТ «Чернігівське хімволокно»пред’явлено позов про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у місті Чернігові від 30.09.2004р. №/0, яким Відкритому акціонерному товариству “Чернігівське Хімволокно” визначено податкове зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 6974301 грн., в тому числі 4649534 грн. основного платежу та 2324767 грн. штрафних (фінансових) санкцій та № /0, яким визначено завищення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в сумі 4805209 грн. та 545257 грн.

При цьому Позивач посилається на те, що спірне рішення не відповідає приписам Законів України “Про оподаткування прибутку підприємств” та “Про податок на додану вартість”, оскільки висновки, на які посилається відповідач в акті перевірки, є безпідставними.

Відповідач позовних вимог не визнає, вважаючи прийняті податкові повідомлення –рішення законними та обґрунтованими.

Третя особа надіслала письмові пояснення з відповідними копіями документів, повідомивши про не можливість явки в судове засідання.

Заслухавши представників Позивача та Відповідача, дослідивши надані письмові докази, суд

ВСТАНОВИВ :

З 20 липня по 27 вересня 2004 року Державною податковою інспекцією у місті Чернігові була проведена перевірка ВАТ “Чернігівське Хімволокно” щодо правильності визначення суми податку на додану вартість, задекларованої за квітень 2004 року до відшкодування з бюджету, за результатами якої складено акт №23-614/00204048 від 27.09.2004р.

На підставі даного акту перевірки Державною податковою інспекцією у місті Чернігові 30.09.2004р. прийняті податкові повідомлення-рішення №/0, яким Відкритому акціонерному товариству “Чернігівське Хімволокно” визначено податкове зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 6974301 грн., в тому числі 4649534 грн. основного платежу та 2324767 грн. штрафних (фінансових) санкцій та № /0, яким визначено завищення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в сумі 4805209 грн. та 545257 грн..

Вважаючи вищенаведені податкові повідомлення-рішення незаконними та необґрунтованими, ВАТ “Чернігівське Хімволокно” звернулася з позовом про визнання їх недійсними.

Відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.11 вищевказаного Кодексу:

“Суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.”

Відповідно до ч.2 ст.69 зазначеного Кодексу:

«Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.»

Згідно ч.ч.4,5 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України:

«Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали.

Суд може збирати докази з власної ініціативи.»

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України:

«1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

2. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.»

Як вбачається з висновків акту, перевіркою було встановлено порушення Позивачем п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України “Про податок на додану вартість” № 168/97-ВР від 03.04.97р. (далі –Закон №168), тому сума ПДВ, заявлена підприємством до відшкодування з бюджету, зменшується на 10000000 грн. на підставі даних бухгалтерського обліку, первинних документів та поданої в податкову інспекцію декларації по ПДВ. В зв‘язку з тим, що по особистому рахунку ВАТ “Чернігівське Хімволокно” станом на 27.09.2004р. існує переплата з ПДВ у розмірі 5350466,26 грн., зменшується сума ПДВ, задекларована платником до відшкодування з бюджету, на 5350466 грн. та вважається донарахованою сума ПДВ 4649534 грн. ( 10000000 - 5350466).

До даного висновку податкова інспекція дійшла, виходячи з наступного.

В акті перевірки зазначено, що в квітні 2004 року до податкового кредиту ВАТ “Чернігівське Хімволокно” віднесено суму ПДВ 10000000 грн. ( податкова накладна №238 від 29.03.2004р. на суму 60000000 грн., ПДВ 10000000 грн.), яку підприємство перерахувало 29.03.2004р. на ЗАТ “Корпорація “Енерготрансінвест”, м. Київ в складі передплати за газ. Перерахована сума за газ 50000000 грн. без ПДВ не віднесена підприємством до складу валових витрат, а зарахована на рахунок 371 “Рахунки по виданим авансам”. Даний рахунок визначає тільки спрямованість коштів. Таким чином підприємство до податкового кредиту віднесло суму ПДВ 10000000 грн., яку сплатило у зв‘язку з подальшим придбанням товарів, вартість яких не відноситься до складу валових витрат, що суперечить п.п.7.4.1 п.7.4. ст.7 Закону №168.

Згідно ч.1 п.п.7.4.1 п.7.4. ст.7 Закону №168 (в редакції, чинній на момент виписування вищевказаної податкової накладної), про порушення Позивачем якої зазначено в акті перевірки:

«Податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.»

Відповідно до п.п.17.1.3 п.17.1 ст.17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»від 21.12.00р. №2181-ІІІ:

«17.1. Штрафні санкції за порушення податкового законодавства накладаються на платника податків у розмірах, визначених цією статтею, крім штрафних санкцій за порушення валютного законодавства, що встановлюються окремим законодавством.

Штрафні санкції накладаються контролюючими органами, а у випадку, передбаченому пунктом 17.2 цієї статті, самостійно нараховуються та сплачуються платником податків.

17.1.3. У разі коли контролюючий орган самостійно донараховує суму податкового зобов'язання платника податків за підставами, викладеними у підпункті "б" підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 цього Закону, такий платник податків зобов'язаний сплатити штраф у розмірі десяти відсотків від суми недоплати (заниження суми податкового зобов'язання) за кожний з податкових періодів, установлених для такого податку, збору (обов'язкового платежу), починаючи з податкового періоду, на який припадає така недоплата, та закінчуючи податковим періодом, на який припадає отримання таким платником податків податкового повідомлення від контролюючого органу, але не більше п'ятдесяти відсотків такої суми та не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян сукупно за весь строк недоплати, незалежно від кількості податкових періодів, що минули.»

Відповідно до підпункту "б" підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 цього Закону

4.2.2. Контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків у разі якщо:

б) дані документальних перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, заявлених у податкових деклараціях.»

Вищевикладене стало підставою прийняття ДПІ у м. Чернігові спірних податкових повідомлень-рішень.

Як вбачається з матеріалів справи, між ЗАТ Корпорація “Енерготрансінвест” та ВАТ “Чернігівське Хімволокно” укладено договір №115-11/3-ПСГ –Д1690Д/6000 від 24.10.2003р. та додаткові угоди №1 від 24.10.03р., №2 від 24.10.03р., №3 від 26.01.04р., №4 від 20.02.04р., №5 від 26.03.04р. та №6 від 29.03.04р., за умовами якого перший (продавець) передає другому (покупцю) природний газ в підземному сховищі газу ДК “Укртрансгаз” НАК “Нафтобаз України”, а покупець приймає газ та сплачує його вартість. Термін передачі газу передбачено з грудня 2003 року по грудень 2004 року. У договорі визначено обсяг газу, що продається покупцеві, а саме 30000000 кубічних метрів.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач здійснив оплату за газ платіжними дорученнями №№ 3030 – 3034 від 28.10.2003р. та №№224 –228 від 29.03.2004р. на загальну суму 69000000 грн., в тому числі ПДВ 11500000 грн.

Згідно актів приймання передачі, складених між сторонами договору, продавець передав позивачу у 2004 році природний газ у січні на суму 991620 грн., у лютому на суму 1054044 грн., у березні на суму 1050453 грн., у травні на суму 338856 грн. та 363018,28 грн., у червні на суму 3388560 грн., у серпні на суму 12685232,94 грн., а також 21.06.2004р. повернув попередню оплату в сумі 42725690 грн. платіжними дорученнями №№16676 –1683.

В квітні 2004 р. Позивач до податкового кредиту відніс ПДВ в сумі 10000000 грн. на підставі податкової накладної №238 від 29.03.2004р. на суму 60000000 грн., в тому числі ПДВ 10000000 грн., виписаною ЗАТ Корпорація “Енерготрансінвест”.

В свою чергу, як підтверджується наданими третьою особою документами, ЗАТ Корпорація „Енерготрансінвест” включило ПДВ, отриманий у складі передплачених коштів, до податкового зобов’язання податкової декларації за березень 2004 року. Вказане підтверджується також результатами перевірки підприємства Державною податковою інспекцією у Печерському районі м. Києва, про що складено акт № 88/23-4-32209097 від 07.10.2005р.

Після повернення частки авансованих коштів ЗАТ Корпорація „Енерготрансінвест” був складений відповідний розрахунок коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної від 29.03.04р. №238 по вищевказаному Договору.

Як зазначено вище, відповідно до п.п.7.4.1. ст.7 Закону №168 (в редакції, чинній на момент виписування вищевказаної податкової накладної) податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Отже, дана норма не передбачає вимоги стосовно того, що податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених за придбаний товар, вартість якого відноситься до складу валових витрат виробництва у тому ж звітному періоді.

У підпунктах 7.4.4 та 7.4 5 ст.7 Закону №168 передбачені умови, при наявності яких сплачені суми ПДВ не включаються до складу податкового кредиту.

Так, відповідно до п.п.7.4.4. ст.7 Закону №168, у разі коли платник придбає товари (роботи, послуги), вартість яких не відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) і не підлягає амортизації, податки, сплачені у зв'язку з таким придбанням, відшкодовуються за рахунок відповідних джерел і до складу податкового кредиту не включаються.

У п.п.7.4.5. ст. 7 Закону №168 передбачено, що не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).

Таким чином платник податків має право включити до податкового кредиту будь-які витрати по сплаті податку, за умови наявності податкової накладної та за умови, що вартість придбаних товарів відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу), при цьому Законом №168 не передбачена обов‘язковість співпадання звітного періоду, в якому сплачена (нарахована) сума ПДВ включена до складу податкового кредиту, з звітним періодом, в якому вартість придбаного товару без ПДВ віднесена до складу валових витрат.

Згідно до п.п.7.5.1 п.7.5. ст.7 Закону №168 датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається, зокрема, дата здійснення першої з подій:

·          або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків;

·          або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Як пояснив представник Позивача, податкова накладна №238 від на суму 60000000 грн., в тому числі ПДВ 10000000 грн. дійсно виписана ЗАТ Корпорація “Енерготрансінвест” 29.03.2004р., тобто у березні 2004 року. Разом з тим, дана накладна надійшла до Позивача 20.04.04р., що підтверджується вхідним штампом та журналом обліку вхідних документів, а тому і була включена до податкового кредиту квітня 2004 року.

Враховуючи, що п.п.7.5.1 п.7.5. ст.7 Закону №168 пов`язує право платника податку на податковий кредит з датою отримання податкової накладної, суд не вбачає порушення чинного законодавства з боку Позивача в тому, що він відніс до податкового кредиту квітня 2004 року ПДВ по податковій накладній, виписаній у березні 2004 року.

Згідно пояснень представників ДПІ у м. Чернігові, даних ними в судовому засіданні, ними також не вбачається в даному випадку порушення.

У п. 5.1 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” N 283/97-ВР від 22.05.97 ( далі –Закон № 283) передбачено, що валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно п.п.5.2.1 ст. 5 Закону №283 до складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Позивачем надано ліцензію серії АА №485501 Національної комісії регулювання електроенергетики України (НКРЕ), виданої 21.05.2003р. на право здійснення ВАТ “Чернігівське Хімволокно” такого виду господарської діяльності, як постачання природного газу за нерегульованими цінами.

Окрім того, позивачем надані відомості фактичного споживання природного газу у період з січня по жовтень 2004 року, витяги з реєстрів обліку валових витрат у період з 01.10.2003р. по 31.10.2004р., до яких включені суми, сплачені позивачем за придбаний газ за договором №115-11/3-ПСГ –Д1690Д/6000 від 24.10.2003р. з ЗАТ Корпорація “Енерготрансінвест”, який був використаний для власного споживання та для реалізації стороннім організаціям.

Отже, газ, який є предметом вищевказаного договору, використовувався позивачем для власних потреб виробництва, а тому згідно п.п.5.2.1 ст.5 Закону №283, ВАТ “Чернігівське Хімволокно” мало право віднести витрати на придбання газу до валових витрат відповідно до обраного способу ведення обліку валових витрат та відповідно до п.п.11.2.1. ст.11 Закону №283, який передбачає, що датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

·          або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку;

·          або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг).

Правомірність дій позивача при включенні суми ПДВ з вартості придбання газу до податкового кредиту підтверджується також висновком судово –бухгалтерської експертизи №3565/3566 від 16.05.2006р., проведеної експертом Київського науково –дослідного інституту судових експертиз.

Експерт встановив, що податковий кредит на суму 10000000 грн. по операції з придбання газу у третьої особи підтверджується документально і позивач мав право включити дану суму в квітні 2004 року до податкової декларації з ПДВ. Експертизою встановлено, що придбання природного газу здійснювалось для подальшого використання у власній господарській діяльності, зокрема, у зв’язку з веденням виробництва і право на відображення у складі валових витрат вартості придбаного газу у розмірі 50000000( без ПДВ) виникло у позивача на дату списання коштів з рахунку, тобто 29.03.2004р.

Суд погоджується з думкою експерта про те, що право віднесення сум ПДВ до податкового кредиту поставлено Законом №168 в залежність від того, чи відноситься вартість придбаного товару до складу податкового кредиту, однак таке право не залежить від того, яким чином певна господарська операція відображена на рахунках бухгалтерського обліку. Отже, відображення 29.03.2004р. суми перерахованих коштів по бухгалтерському рахунку №371 не позбавляє позивача права включити суму ПДВ з оплаченої вартості придбання газу до податкового кредиту, оскільки Закон № 168 будь –яких застережень чи обмежень з цього приводу не містить.

За таких обставин спірні рішення мають бути визнані не дійсними як такі, що не відповідають вимогам ст.7 Закону №168. За відсутності порушень податкового законодавства з боку позивача не підлягають застосуванню також і штрафні санкції, що визначені відповідачем у податковому повідомленні –рішенні від 30.09.2004р. №/0 на підставі п.п.17.1.3 ст. 17 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Заперечення відповідача не приймаються з підстав, викладених вище.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне.

Позовна заява подана до господарського суду в 2004 році , тобто до набрання чинності Кодексом адміністративного судочинства України.

Необхідною умовою прийняття даної заяви до розгляду була сплата позивачем державного мита у розмірі 85 грн. та витрат на інформаційно –технічне забезпечення судового процесу у розмірі 118 грн. Вказаний обов’язок був виконаний позивачем.

Відповідно до ст.87 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов’язаних з розглядом справи.

Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу встановлено, що до набрання чинності законом, який регулює порядок сплати і розміри судового збору:

1) судовий збір при зверненні до адміністративного суду сплачується у порядку, встановленому законодавством для державного мита;

2) розмір судового збору визначається відповідно до підпункту "б" пункту 1 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про державне мито", крім випадків, встановлених підпунктом 3 цього пункту;

3) розмір судового збору щодо майнових вимог про стягнення грошових коштів становить один відсоток від розміру таких вимог, але не більше 1700 гривень.

Ст.94 цього Кодексу встановлено, що в разі ухвалення судового рішення на користь сторони, яка не є суб’єктом владних повноважень, суд повинен присудити їй всі судові витрати з Державного бюджету України.

Якщо адміністративний позов задоволено частково , судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

Отже 85 грн. державного мита та витрати, понесені при оплаті судової експертизи у розмірі 2475,6 грн., мають бути присуджені позивачу з Державного бюджету.

Разом з тим, сплата витрат за інформаційно –технічне забезпечення судового процесу цим Кодексом не передбачена та не визначений порядок відшкодування позивачу витрат, понесених при зверненні до господарського суду з позовом, який розглянутий після 01.09.2005р. за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до ч.7 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

За таких обставин суд вважає за необхідне застосувати ст.49 Господарського процесуального кодексу України та стягнути на користь позивача з державної податкової інспекції у м. Чернігові 118 грн. витрат на інформаційно –технічне забезпечення судового процесу.

Керуючись ст.ст.71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

П О С Т А Н О В И В :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати повністю недійсними податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у місті Чернігові від 30.09.2004р. №/0, яким Відкритому акціонерному товариству “Чернігівське Хімволокно” визначено податкове зобов’язання з податку на додану вартість в сумі 6974301 грн., в тому числі 4649534 грн. основного платежу та 2324767 грн. штрафних (фінансових) санкцій, та №/0, яким визначено завищення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в сумі 4805209 грн. та 545257 грн.

3. Стягнути з Державного бюджету (р/р0002 УДК в Чернігівській області, МФО 853592, код 22825965) на користь Відкритого акціонерного товариства „Чернігівське Хімволокно” (м. Чернігів вул. Щорса,78, код 00204048, п/р 0050 філія АКІБ „УКРСИББАНК” „Київське регіональне відділення”, МФО 300733) 85 грн. державного мита.

4. Стягнути з Державного бюджету (УДК в Чернігівській області, МФО 853592, код 22825965) на користь Відкритого акціонерного товариства „Чернігівське Хімволокно” (м. Чернігів вул. Щорса, 78, код 00204048, п/р 0050 філія АКІБ „УКРСИББАНК” „Київське регіональне відділення”, МФО 300733) 2475 грн. 60 коп. витрат на оплату судової експертизи.

5. Стягнути з Державної податкової інспекції у місті Чернігові ( м. Чернігів, вул.Кирпоноса, 28, рахунок 166 в УДК в Чернігівській області, код 21400169) на користь Відкритого акціонерного товариства „Чернігівське Хімволокно” (м. Чернігів вул. Щорса,78, код 00204048, п/р 0050 філія АКІБ „УКРСИББАНК” „Київське регіональне відділення”, МФО 300733) 118 грн. витрат на інформаційно –технічне забезпечення судового процесу.

Виконавчий лист видати після набрання постановою законної сили в разі надходження заяви особи, на користь якої ухвалено судове рішення.

6. Дана Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в наступному порядку. Про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

7. Дана Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

8. Дана Постанова після набрання законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Постанова виготовлена в повному обсязі та підписана 14.01.08р.

Суддя                                                                                                     І.В. Кушнір