ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

05.03.08                                                                                           Справа № 19/159

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії: головуючого –судді Городечної М.І., суддів Юркевича М.В. та Кузя В.Л., розглянувши апеляційну скаргу Державного лісопромислового підприємства “Прикарпатліс” від 28.12.2008 року № 229-ДЛП (вх. № 33 від 24.01.2008 року)

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 18.12.2007 року у справі № 19/159

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській області, м.Івано-Франківськ.

до Державного лісопромислового підприємства “Прикарпатліс”, м.Івано-Франківськ.

до Товариства з обмеженою відповідальністю “Вал”, м.Івано-Франківськ

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 –Міністерство промислової політики України, м.Київ

про визнання недійсним договору оренди нерухомого державного майна № 31-ДЛП від 01.01.2006 року, укладеного між відповідачами, припинення його дії на майбутнє, та зобов‘язання Товариства з обмеженою відповідальністю “Вал” звільнити нежитлове приміщення адмінбудинку загальною площею 33,4 кв.м., що розташоване за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Василіянок, 48.

за участю представників: від позивача –Чернов Р.М., від відповідача 1 –Чабанюк І.Д., від відповідача 2 - Андреєва Г.А., від 3-ї особи - не з‘явився.

Присутнім учасникам судового процесу роз‘яснено права та обов‘язки передбачені ст. 22, 27, 28 ГПК України.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 18.12.2007 року у справі № 19/159 задоволено позов Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській області до Державного лісопромислового підприємства “Прикарпатліс” та Товариства з обмеженою відповідальністю “Вал”: визнано недійсним договір оренди нерухомого державного майна № 31-ДЛП від 01.01.2006 року, укладений між відповідачами, з припиненням його дії на майбутнє, та зобов‘язано Товариство з обмеженою відповідальністю “Вал” звільнити нежитлове приміщення адмінбудинку загальною площею 33,4 кв.м., що розташоване за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Василіянок, 48. Також даним рішенням стягнено з відповідачів в дохід державного бюджету України по 42 грн. 50 коп. державного мита та по 59 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

На згадане рішення відповідачем - Державним лісопромисловим підприємством “Прикарпатліс” подано апеляційну скаргу, в якій він просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Зокрема, скаржник посилається на те, що оскаржуване рішення не відповідає фактичним обставинам справи та постановлене з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, в обгрунтування цього, скаржник зазначає про те, що договір оренди від 01.01.2006 року було укладено ДЛП “Прикарпатліс” в межах та відповідно до своєї компетенції згідно статуту підприємства, вимог та положень ст.ст. 73, 75 ГК України, ст. 5 Закону України “Про оренду державного та комунального майна України”, роз‘яснення Комітету з питань правової політики Верховної ради України від 24.05.2004 року № 06-1/18-1096. ДЛП “Прикарпатліс” було також отримано відповідний дозвіл від розпорядника майна –Міністерства промислової політики України, на здачу майна в оренду, зокрема, ТОВ “Вал”.

Товариство з обмеженою відповідальністю “Вал” заявило клопотання (вх. № 44 від 08.01.2008 року) про приєднання до апеляційної скарги ДЛП “Прикарпатліс” на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 18.12.2007 року. Зокрема, в даному клопотанні зазначило про те, що ТОВ “Вал” як орендар належним чином виконує умови договору оренди від 01.01.2006 року, а тому враховуючи дотримання всіх вимог законодавства при його укладенні, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що даний договір слід визнати недійсним.

У відзиві на апеляційну скаргу Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській області (вх. № 1282 від 19.02.2008 року) заперечило доводи апеляційної скарги, посилаючись на те, що договір оренди від 01.01.2006 року безпідставно був укладений ДЛП “Прикарпатліс”, оскільки відповідно до ст. 5 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, ст. 287 ГК України не був наділений повноваженнями виступати орендодавцем державного майна. Крім цього, оспорюваний договір був укладений без погодження розміру орендної плати з регіональним відділенням Фонду.

Від третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 –Міністерства промислової політики України, представник в судове засідання не з‘явився. Однак, апеляційний суд, враховуючи повідомлення даного Міністерства про час та місце розгляду справи, що стверджується відповідним поштовим повідомленням про вручення йому ухвали суду від 20.02.2008 року, необов‘язковість явки його представника в дане судове засідання, вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні, за відсутності представника Міністерства промислової політики України в судовому засіданні.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши викладені ДЛП “Прикарпатліс” в апеляційній скарзі доводи, заперечення другої сторони, матеріали справи, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги. При цьому суд апеляційної інстанції встановив наступні обставини та виходив з таких мотивів.

Судом встановлено, що між відповідачами у справі було укладено 01.01.2006 року договір № 31-ДЛП оренди нерухомого державного майна (приміщення), а саме: нежитлового приміщення адмінбудинку, площею 30,4 кв.м., в будівлі, що є на балансі ДЛП “Прикарпатліс”, та знаходиться за адресою: м.Івано-Франківськ, вул. Василіянок, 48 (п. 1.1). Термін дії договору оренди встановлений сторонами до 31.12.2008 року (п. 10.1).

Відповідно до ст. 5 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, орендодавцями є Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва –щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук; органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування управляти майном –щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке відповідно належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності; підприємства –щодо окремого індивідуально визначеного майна та нерухомого майна, загальна площа яких не перевищує 200 кв. м на 1 підприємство, а з дозволу органів, зазначених в абзацах 2 та 3 цієї статті –також щодо структурних підрозділів підприємств (філій, цехів, дільниць) та нерухомого майна, що перевищує площу 200 кв. м (зміни до цього пункту були внесені 24.06.2004 р. Законом України “Про внесення змін до Закону України “Про оренду державного та комунального майна””).

З 01.01.2004 року набрав чинності Господарський кодекс України, ст. 287 якого передбачено, що орендодавцями щодо державного майна є: 1) Фонд державного майна України, його регіональні відділення –щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також іншого майна у випадках, передбачених законом; 2) державні (комунальні) підприємства - щодо окремого індивідуально визначеного майна, а з дозволу орендодавців, зазначених у пункті 2 цієї статті, - також щодо цілісних майнових комплексів, їх структурних підрозділів та нерухомого майна.

Таким чином, державні підприємства втратили право бути орендодавцями державного нерухомого майна, крім єдиного винятку, передбаченого Законом України “Про внесення змін до Закону України “Про оренду державного та комунального майна” від 24.06.2004 р. (після набрання чинності ГК України), яким встановлено право підприємства бути орендодавцем нерухомого майна, загальна площа яких не перевищує 200 кв. м на 1 підприємство.

Як вбачається з довідки від 28.07.2006 року, РВ ФДМУ по Івано-Франківській області було проведено перевірку дотримання чинного законодавства при передачі в оренду державного майна, яке перебуває на балансі ДЛП “Прикарпатліс” (м.Івано-Франківськ, вул. Василіянок, 48), якою встановлено, що станом на 01.06.2006 року зазначеним Підприємством передано в оренду 2049,13 кв.м. будівлі по вул. Василіянок, 48 в м.Івано-Франківську.

Листом від 24.02.2004 року № 08/311 регіональне відділення Фонду державного майна України повідомляло керівника ДЛП “Прикарпатліс” про зміни в чинному законодавстві щодо права бути орендодавцем державного майна та вказало на заборону пролонгації договорів оренди нерухомого майна.

Проте, відповідачем - 1 (ДЛП “Прикарпатліс”) в порушення ст. 287 ГК України, ст. 5 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, 01.01.2006 року укладено договір оренди нерухомого державного майна з ТОВ “Вал”.

Відповідно до ст. 215 ЦК Українии підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п‘ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Такими згідно ст. 203 ЦК України є слідуючі вимоги: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 ст. 207 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Як зазначає Пленум Верховного суду України у своїй постанові від 28.04.1978 року за № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»(п. 2), в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов‘язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

В даному випадку, порушено вимоги ст. 287 ГК України, ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», оскільки договір оренди державного майна укладено особою, яка не наділена Законом таким правом.

Таким чином, оспорюваний договір оренди нерухомого державного майна (приміщення) № 31-ДЛП від 01.01.2006 року, як підставно встановлено судом першої інстанції, відповідно до ст.ст. 207 ГК України, ст. 215, ч. 1 ст. 236 ЦК України є недійсним лише з самого факту його невідповідності вимогам закону і не породжує будь-яких бажаних сторонами результатів незалежно від волі сторін та їх вини в укладенні такого договору, і в силу ч. 1 ст. 216 ЦК України створює лише ті наслідки, які пов‘язані з його недійсністю. А з врахуванням природи орендних відносин, оскільки неможливо повернути спожиті орендарем послуги по оренді приміщення, дія такого договору припиняється на майбутнє.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Частиною 2 ст. 208 ГК України передбачено, що в разі визнання недійсним зобов'язання з інших підстав, ніж зазначено в ч. 1 даної статті (врегулювує насліки визнання недійсним зобов‘язання, як такого, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства), кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов'язання не передбачені законом.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог, зокрема й про повернення виконаного за недійсним правочином.

Оскільки, недійсний договір не створює правових підстав для володіння й користування орендарем займаним приміщенням, то Відповідач-2 використовує майно без достатньої правової підстави, а тому об’єкт оренди підлягає звільненню орендарем.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про те, що рішення господарського суду Івано-Франківської області від 18.12.2007 року у справі № 19/159 є законним та обгрунтованим, а тому його слід залишити без змін.

Судові витрати по розгляду апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Державного лісопромислового підприємства “Прикарпатліс” залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 18.12.2007 року у справі № 19/159 залишити без змін.

3.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4.          Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку.

5.          Справу повернути в господарський суд Івано-Франківської області.

Головуючий-суддя М.І.Городечна

суддя М.В.Юркевич

суддя В.Л.Кузь