ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.08 Справа № 22/18д/08

Суддя

м. Запоріжжя

Позивач:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області,

69107, м. Запоріжжя, пр. Леніна, 164,

Відповідач:

Закрите акціонерне товариство “Запоріжжяводбуд”,

69095, м. Запоріжжя, пр. Леніна, 105,

Суддя Скиданова Ю.О.

Представники сторін:

Від позивача:          Прохода І.В. –довіреність №22/176 від 21.12.2007 р.

Від відповідача:          Білицький Є.М. –довіреність б/н від 23.07.2007 р.

Гедіков С.Л. –довіреність б/н від 24.07.2007 р.

Сутність спору:

До господарського суду Запорізької області звернулося Регіональне відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області з позовною заявою про визнання недійсним договору купівлі-продажу №93 від 14.05.1994 р., укладеного між регіональним відділенням ФДМУ по Запорізькій області та організацією орендарів будівельно-монтажного підприємства “Запоріжжяводбуд” в частині продажу гуртожитку, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Окружна, 4., та повернення по акту приймання-передачі до державної власності, в особі регіонального відділення ФДМУ по Запорізькій області вищезазначеного гуртожитку.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 13.12.2007 р. порушено провадження по справі №22/18д/07, судове засідання призначено на 23.01.2008 р..

В судовому засіданні 23.12.2007 р., в порядку ст. 85 ГПК України, суддею оголошено вступну та резолютивну частини рішення за згодою представників сторін.

За клопотанням сторін судовий розгляд справи здійснювався без застосування технічної фіксації судового процесу.

Позивач підтримує позовні вимоги з підстав викладених у позові, обґрунтовує їх ст.ст. 48, 56, 59 ЦК УРСР, пояснив суду наступне. За наслідками проведеної приватизації державного майна, 14.05.1994 р. між сторонами було укладено договір купівлі-продажу державного майна №93 (надалі Договір), за умовами якого позивачу було передано державне майно –цілісний майновий комплекс орендного будівельного підприємства “Запоріжжяводбуд”, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, пр. Леніна, 105, на земельній ділянці 83,49 га.. в тому числі: “... ПМК-21 гуртожиток м. Запоріжжя, вул. Окружна, 4, площею 0,50 га, рішення виконкому Запорізької міськради №173 від 13.03.1952 р....”.На думку позивача вказаний договір не відповідає закону та повинен бути визнаний недійсним в частині купівлі-продажу гуртожитку, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Окружна, 4. Позивач зазначає, що гуртожиток є об’єктом житлового фонду і на його приватизацію не розповсюджується Закон України “Про приватизацію державного майна”, оскільки для приватизації житлового фонду (в склад якого входять і гуртожитки) існує Закон України “Про приватизацію державного житлового фонду”, що є спеціальним для приватизації такого виду майна. Крім того, позивач підставою позову зазначає також те, що договір в частині купівлі-продажу гуртожитку укладено внаслідок помилки, оскільки в п.1.1. договору зазначено лише площу відведену під будівництво, а детальний перелік і вартість майна, що підлягало викупу, було визначено в додатку № 1 до Договору, в якому відсутній спірний об’єкт нерухомості. До договору додано перелік переданого за договором майна додано додатки з детальною розшифровкою об’єктів (за всіма ознаками), вартість яких вилучена із переліку майна, що підлягає викупу, до цього переліку увійшов і гуртожиток, який є предметом суперечки. Позивач вважає, що спірний об’єкт нерухомості не перейшов у власність позивача, оскільки договір в частині його продажу є недійсним з моменту укладення на підставі ч.1 ст. 59 ЦК УРСР.

Відповідач проти позову заперечив, надав до суду письмовий відзив на позовну заяву (вх. №1466/11-06 від 23.01.2008 р.) в якому пояснив наступне. На підставі договору купівлі-продажу державного майна від 14.05.1994 р. (надалі Договір) організація орендарів будівельно-монтажного підприємства “Запоріжжяводвуд” придбала у відповідача державне майно цілісного майнового комплексу орендного будівельно-монтажного підприємства “Запоріжжяводбуд”. Серед майна придбаного за Договором, був також і гуртожиток, розташований по вул. Окружній, буд. 4 у м. Запоріжжя. На зазначений об’єкт окремого акту прийому-передачі сторони не підписували, однак згідно з актом інвентаризації зазначене нерухоме майно увійшло у його склад. Відповідно до Договору, позивач прийняв об’єкт нерухомості у власність. Рішенням господарського суду Запорізької області по справі №22/289/07 від 15.08.2007 р. було визнано за відповідачем право власності на спірний об’єкт – гуртожиток, який розташований по вул. Окружній, буд. 4 у м. Запоріжжя. Крім того, відповідач звертає уваг суду на те, що жодних обмежень в законодавстві, щодо приватизації гуртожитків не міститься, крім того позивач не зазначає в чому саме полягала помилка позивача під час підписання договору та чому сталася така помилка.

Розглянувши матеріали справи у їх сукупності, суд встановив, 14 травня 1994 р. між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Запорізькій області ( продавець, відповідач по справі) та організацією орендарів будівельно-монтажного підприємства “Запоріжжяводбуд” (покупець, правонаступником якого відповідно до п.1.1. Статуту ЗАТ “Запоріжжяводбуд” є позивач по справі) було укладено Договір купівлі-продажу державного майна №93 (надалі Договір).

Згідно з п.1.1. Договору продавець продав, а покупець придбав державне майно цілісного майнового комплексу орендного будівельно-монтажного підприємства “Запоріжжяводбуд”, яке знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, проспект Леніна, 105 на земельній ділянці 83,49 га., у тому числі: далі зазначено перелік окремо визначених будівель і зокрема, гуртожиток за адресою : м. Запоріжжя, вул. Окружна,4.

Згідно зі ст. 328 ЦК України , право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Суд вважає хибними доводи позивача, що у п.1.1 Договору відображено не сам об’єкт, який приватизується, а лише площу, відведену під будівництво, на підставі наступного.

Згідно з п. 10 Методики оцінки вартості об'єктів приватизації, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 1993 р. N 717, яка діяла на час підписання Договору купівлі-продажу (надалі Методика), до переліку майна об'єктів приватизації як цілісного майнового комплексу включаються: основні засоби та інші позаоборотні активи (у тому числі незавершене будівництво); оборотні засоби - запаси і затрати, грошові кошти, розрахунки та інші активи з урахуванням заборгованості.

Пункт 11 цієї Методики визначав, поняття основних засобів як будівлі, споруди, передавальні пристрої, машини, обладнання, транспортні засоби, вимірювальні та регулюючі прилади і пристрої, обчислювальна техніка, інструменти, виробничий інвентар, приладдя, господарський інвентар, сільськогосподарські машини і засоби, доросла робоча і продуктивна худоба, багаторічні насадження та інші основні засоби, а також капітальні вкладення у багаторічні насадження, на поліпшення земель і в орендовані будівлі, споруди, обладнання та інші об'єкти, що належать до основних засобів.

Таким чином, гуртожиток, як об'єкт нерухомості –будівля, міг входити до переліку майна цілісного майнового комплексу, який підлягав приватизації.

Крім того, згідно з п.9 Методики, одним з етапів оцінки майна цілісних майнових комплексів є проведення повної інвентаризації майна, визначення вартості об'єкта приватизації згідно з даними інвентаризації та балансу.

Відповідно до п. 8.2. Договору купівлі-продажу державного майна № 93 від 14.05.1994р. сторони домовилися, що перелік проданого майна повинен відповідати акту інвентаризації.

В матеріалах справи міститься опис основних засобів орендного будівельно-монтажного підприємства “Запоріжжяводбуд”, серед яких зазначено приміщення гуртожитку інв. № 10103, 1958 року введення в експлуатацію вартістю 260960,00 карб., що фактично підтверджує ту обставину, що спірне майно розглядалося як об’єкт, що підлягає приватизації шляхом викупу.

Позивач просить суд визнати Договір недійсним в частині продажу гуртожитку на підставі ст. 48 ЦК УРСР, а саме у зв’язку з тим, що Договір в цій частині було укладено на підставі Закону України “Про приватизацію державного майна”, а не Закону України “Про приватизацію державного житлового фонду”.

Згідно з ч. 1 ст. 48 УЦ УРСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Суд вважає помилковими висновки позивача щодо неможливості приватизації гуртожитку, у зв’язку з забороною чинного на той час законодавства, на підставі наступного.

Приватизація державного майна цілісного майнового комплексу ОБМП “Запоріжжяводбуд” регулювалася насамперед Законом України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)” (надалі Закон), що діяв редакції чинній на момент приватизації цього підприємства.

Відповідно до ст. 2 Закону, існувала заборона приватизації на будівлі (споруди, приміщення) або їх окремі частини, які становлять національну, культурну та історичну цінність і перебувають під охороною держави.

Згідно з ч. 6 ст. 2 Закону, заклади культури, приміщення та будівлі соціально-побутового призначення, споруджені за рахунок коштів державних підприємств, які обслуговують населені пункти, райони чи мікрорайони у містах, громадські організації або певні професійні (виробничі) колективи можуть бути у встановленому порядку виключені з переліку об'єктів малої приватизації за рішенням Фонду державного майна України, його регіональних відділень та представництв у районах та містах, Фонду майна Автономної Республіки Крим та його представництв, а також за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, місцевих Рад відповідного рівня.

Таким чином, суд дійшов висновку, що жодної заборони щодо приватизації гуртожитків у складі цілісного майнового комплексу підприємства на час приватизації спірного майна чинне законодавство не передбачало.

Судом не також до уваги не приймається доводи позивача, які ґрунтуються на приписах Закону України “Про приватизацію державного житлового фонду”, оскільки в 1994 році, приватизація гуртожитків не підпадала під дію цього Закону. Так ст. 2 Закону ( Об'єкти приватизації) визначала, що до об'єктів приватизації, що приватизуються за цим Законом, належать квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки (надалі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Не підлягали приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам'яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Отже, гуртожитки в складі цілісного майнового комплексу могли бути приватизовані згідно з положеннями Закону України “Про приватизацію державного майна”.

Суд звертає увагу також на те, що рішенням господарського суду Запорізької області по справі №22/289/07 від 15.08.2007 р. було визнано за закритим акціонерним товариством “Запоріжжяводбуд” (69095, м. Запоріжжя, пр. Леніна, 105, ) право власності на об’єкт нерухомості –гуртожиток розташований по вул. Окружній, 4 у м. Запоріжжя. Постановою Запорізького апеляційного господарського суду по справі №22/289/07 від 28.11.2007 р. рішення господарського суду Запорізької області від 15.08.2007 р. у справі №22/289/07 залишено без змін, таким чином зазначене рішення набуло законної сили 28.11.2007 р..

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивач набув право власності на спірне майно на підставі Договору купівлі-продажу державного майна № 93 від 14.05.1994р. та відповідного до приписів чинного на той час законодавства про приватизацію державного майна.

Позивач зазначає, що Договір в частині продажу відповідачу гуртожитку було укладено внаслідок помилки, посилається на ст. 56 ЦК УРСР.

Згідно з ч.1 ст. 56 ЦУ УРСР, угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Вимоги про визнання недійсними угод, укладених внаслідок помилки, розглядаються господарськими судами за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки (стаття 56 Цивільного кодексу)...Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною за угодою предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що угода не була б укладена. Помилка повинна мати суттєве значення, зачіпати природу угоди або такі якості її предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. Помилка в мотивах угоди, а також неправильна уява про норму права не підпадають під ознаки статті 56 Цивільного кодексу (п. 13 Роз’яснення Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 р. №02-5/111).

Згідно з вимогами ст. 33 ГПК України, кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог, і надати докази.

При розгляді справи позивач не надав суду доказів підтвердження того, що Договір між сторонами було укладено внаслідок помилки, що підтверджується вище встановленими судом фактами, крім того, з позовної заяви суд вбачає, що при укладенні Договору, позивач знав всі відомості щодо Договору, оскільки в нього є всі існуючі додатку до нього, та свідомо міг сприйняти предмет чи інші істотні умови угоди. Факти викладені у позовній заяві не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті.

Враховуючи зазначене, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу №93 від 14.05.1994 р., укладеного між регіональним відділенням ФДМУ по Запорізькій області та організацією орендарів будівельно-монтажного підприємства “Запоріжжяводбуд” в частині продажу гуртожитку, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Окружна, 4..

На підставі ст. 49 ГПК України судові витрати покладається на позивача.

Керуючись ст.ст.44-49, 82- 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1.          В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підпису.

Рішення оформлено і підписано згідно із вимогами ст. 84 ГПК України 01.02.2008 року.

Суддя Ю.О. Скиданова