ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"27" березня 2008 р.
Справа №  02/615а

м. Черкаси, 10 год. 25 хв.

Господарський суд Черкаської області в
складі головуючого судді Пащенко А.Д.,
із секретарем судового засідання Ткаченко О.М.,

за
участю представників: позивача:   Слуцька
Н.Ю. - за довіреністю,

відповідач:  не з'явилася,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси
справу

за
позовом  Черкаського обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів

до підприємця ОСОБА_1

про стягнення 2 436 грн. 10 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Заявлено
вимогу про стягнення з відповідача 2 436 грн. 10 коп., в тому числі           2 265 грн.  адміністративно-господарських санкцій за
незайняте інвалідами у відповідача в 2006 році 1 робоче місце та 171 грн. 10
коп. пені за порушення строку сплати
зазначених санкцій, з мотивів порушення відповідачем вимог  Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні".

Представник
позивача у судовому засіданні позов підтримала у заявленій сумі, пояснила, що
відповідач не виконав встановлений норматив, не виконав  вимоги Закону, оскільки  у нього в 2006 році одне робоче місце не було
зайняте інвалідом, і відповідач не сплатила до 15.04.2007 року
адміністративно-господарські санкції, що є підставою для стягнення із неї
вказаних санкцій та пені.

Відповідач
повідомлена про час і місце розгляду справи,
але відзив на позов суду не подала,
не з'явилася  у жодне із трьох
судових засідань і свого представника у
засідання не направила,  не надіслала
суду заяву про розгляд справи за її участю.
Суд вважає,  що неявка відповідача
у судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті  і  вважає  можливим розглянути справу за наявними  матеріалами, оскільки направляти свого
представника у судове засідання чи заперечувати проти позову є правом сторони,
а не обов'язком.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності,
заслухавши пояснення та доводи представника позивача, суд встановив наступне.

Згідно
статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в
Україні" (далі  -  Закон) для підприємств, установ, організацій,
у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують найману працю (далі - підприємства) у 2006
році встановлювався норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності  штатних працівників облікового складу за
рік,  а якщо працювало від 8 до 25 осіб
-у кількості одного робочого місця.

В
частині 2 статті 19 вказано, що підприємства самостійно розраховують  кількість робочих місць для працевлаштування
інвалідів  відповідно до нормативу,   встановленого частиною першою цієї статті, і
забезпечують працевлаштування інвалідів.

Відповідно
до статті 20 Закону підприємства, де середньооблікова  чисельність працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують
відповідним відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на  підприємстві
за кожне робоче місце,  призначене
для працевлаштування інвалідів і не зайняте інвалідом. Для підприємств,
установ, організацій, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб,  розмір адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи, яка
використовує найману працю.

В
частині 4 статті 20 Закону вказано, що адміністративно-господарські санкції
розраховуються та сплачуються підприємствами, фізичними особами  самостійно в строк до 15 квітня року,
наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого
частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення
адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не
застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу
України.

Таким
чином, у разі невиконання відповідачем у 2006 році встановленого Законом
нормативу, вона зобов'язана була сплатити адміністративно-господарські санкції
не пізніше 15 квітня 2007 року.

Як
вбачається із звіту відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за
2006 рік і не заперечується відповідачем, середньооблікова  чисельність штатних працівників облікового
складу в 2006 році у відповідача складала 10 осіб, отже, для відповідача
норматив на 2006 рік складав 1  робоче
місце для працевлаштування інвалідів.

У
звіті відповідачем вказано та підтверджено у судовому засіданні, що в 2006 році
на підприємстві інваліди  не працювали.
Тобто, відповідач не виконала встановлений Законом норматив.

В
частині 3 статті 19 Закону вказано, що підприємства самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Згідно статті 18 Закону підприємства
зобов'язані: 1) виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування
інвалідів, 2) надавати державній службі зайнятості інформацію,
необхідну  для організації
працевлаштування інвалідів,  3)  звітувати Фонду соціального  захисту інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Таким
чином, аналіз правових норм про захист інвалідів дає підстави стверджувати про
те,  що обов'язок підприємства,
встановлений Законом, полягає у тому, щоб підприємство виділило, створило
робочі місця для працевлаштування інвалідів відповідно до встановленого
Законом  нормативу (який підприємство
повинно самостійно розраховувати) та надало  державній службі зайнятості інформацію,
необхідну  для організації
працевлаштування інвалідів. Ні Закон, ні позивач не  зобов'язують підприємство  підбирати та шукати  інвалідів.

Відповідачем не подано суду доказів
виділення і створення одного робочого місця
для працевлаштування інваліда у 2006 році.  Відповідач не заперечив той факт, що ним у
2006 році не подавалися до центру зайнятості звіти про наявність вакансій  для працевлаштування інвалідів.

Закон не ставить обов'язок сплати
підприємством адміністративно-господарських санкцій у залежність від наявності
у нього можливості для працевлаштування інвалідів чи від виду діяльності
підприємства.  Закон встановлює обов'язок
для підприємств виконати визначені ним
вимоги чи, у разі їх невиконання,
сплатити  адміністративно-господарські
санкції.

Відповідно
до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою
господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є
вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною
2 наведеної статті  встановлено,
зокрема,  що учасник  господарських відносин відповідає за
невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи  порушення правил здійснення господарської
діяльності,  якщо не доведе, що він
ужив усіх залежних  від  нього заходів
для недопущення господарського правопорушення.

Відповідач
не довела і належними доказами не підтвердила виконання вимоги Закону України
“Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” та вжиття нею  у 2006 році всіх залежних  від  неї заходів для недопущення порушення
вимог Закону, тому суд приходить до висновку про правомірність вимоги у позові
про стягнення із відповідача
адміністративно-господарських
санкцій  відповідно до статті 20
Закону.

Виходячи
із даних Звіту відповідача про зайнятість інвалідів за 2006 рік, середня річна
заробітна плата в 2006 році у відповідача складала 4 530 грн. З огляду на
викладене, відповідач повинна сплатити
адміністративно-господарські санкції
в сумі  2 265 грн.

Відповідно до частини 2 статті 20 Закону
порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою
нарахування пені, яка обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової
ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на
повну суму недоїмки за весь її строк.

У зв'язку з невиконанням відповідачем вимог
Закону, на підставі статті 20 Закону  із
відповідача підлягає стягненню пеня в заявленій позивачем сумі 171 грн. 10 коп.
за несплату вказаної суми адміністративно-господарських санкцій у період із
16.04.2007 року по 30.01.2008 року.

Тобто,  позов підлягає до задоволення у заявленій
позивачем сумі.

На
підставі ст. 94 КАС України з відповідача підлягає стягненню до Державного
бюджету судовий збір в сумі 24 грн. 36 коп.

Виходячи
з викладеного,  керуючись  ст.ст.
94, 160 -163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.
Позов задовольнити  повністю.

2.
Стягнути із підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1):

а) на користь Черкаського обласного
відділення Фонду соціального захисту інвалідів (18000, м. Черкаси,  проспект Хіміків, 50, ідентифікаційний код
21368023)  адміністративно-господарські санкції
в сумі 2 265 грн., 171 грн. 10 коп. пені;

б) в доход Державного бюджету України для
зарахування на реєстраційний рахунок відділення державного казначейства у м.
Черкаси,  банк - Управління державного
казначейства в Черкаській області, МФО 854018, код 22809222, код бюджетної класифікації
22090200, символ звітності банку 095. через державну податкову інспекцію -
судовий збір в сумі 24 грн. 36 коп.

Заява
про апеляційне оскарження постанови суду може бути подана до Київського  апеляційного адміністративного суду через
господарський суд Черкаської області протягом 10 днів з дня складення постанови
в повному обсязі,  апеляційна скарга на
постанову суду подається протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне
оскарження.

Суддя
А.Д. Пащенко

Постанова складена в повному обсязі 28.03.2008 року.