КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2008                                                                                           № 45/447

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Губенко Н.М.

суддів:           Барицької Т.Л.

Ропій Л.М.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача за первісним позовом - МусійчукН.Ю. – представник (дов.№ 343 від 02.07.2007);

від відповідача за первісним позовом - ДодаткоР.В. – представник (дов. № 5 від 09.08.2007),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства „НІБУЛОН”

на рішення Господарського суду м.Києва від 08.08.2007

у справі № 45/447 (Балац С.В.)

за позовом                               Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства „НІБУЛОН”

до                                                   Закритого акціонерного товариства „РодАн-Капітал”

про                                                  стягнення 135130,20 грн.

за зустрічним позовом Закритого акціонерного товариства „РодАн-Капітал”

до Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства „НІБУЛОН”

про визнання договору поставки від 05.12.2005 № 836/2005, додатку № 1 до договору № 836/2005 від 05.12.2005 та додаткової угоди № 1 від 10.01.2006 до договору № 836/2005 від 05.12.2005 недійсними

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України 11.12.2007 розгляд справи було відкладено на 15.01.2008.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.08.2007 у справі №45/447 у задоволенні первісного позову відмовлено повністю; зустрічний позов задоволено повністю, визнано недійсними договір поставки від 05.12.2005 № 836/2005, додаток № 1 до договору поставки від 05.12.2005 № 836/2005 та додаткову угоду № 1 до договору поставки від 05.12.2005 № 836/2005, складені між відповідачем за зустрічним позовом та позивачем; з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача підлягає стягненню 85,00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішення мотивоване тим, що з матеріалів справи вбачається, що між позивачем за первісним позовом та відповідачем існували договірні відносини, що виникли на підставі накладної від 16.01.2006 № РН-0000001 по поставці кукурудзи в кількості 512,250 тонн, оскільки лише на вказаній накладній міститься підпис директора відповідача, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи № 72, складеної 16.05.2007; судом не приймається посилання позивача за первісним позовом на договір поставки № 836/2005 та на додаткову угоду № 1 щодо поставки 3 500 тонн кукурудзи, оскільки під текстом зазначених документів в графах, призначених для підпису уповноваженої особи, від імені відповідача за первісним позовом стоять підписи, які згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи № 72, складеної 16.05.2007, виконані не рукописним способом, а нанесені за допомогою факсимільного кліше підпису і є факсимільним відображенням одного і того ж підпису, отже договір № 826/2005 та додаткова угода № 1 директором не підписувалися; посилання позивача за первісним позовом на рахунки-фактури від 16.01.2006 № СФ-00152, від 20.01.2006 № СФ-00154 та податкову накладну від 20.01.2006 № 1, в тексті яких є посилання на договір від 05.12.2005 № 836, судом не приймається, оскільки вказані документи складені головним бухгалтером відповідача, яка згідно зі Статутом відповідача не наділена повноваженнями на набуття прав та створення обов’язків для відповідача, а інші докази наявності таких повноважень у головного бухгалтера відповідача суду не надано, тому складання головним бухгалтером відповідача рахунків-фактур та податкової накладної не може свідчити про виконання або схвалення договору поставки № 836/2005 та додаткової угоди № 1; також судом не приймається посилання позивача за первісним позовом на залізничні накладні №№ 43453842, 43453843, 43453844, 43453845, 43453846, 43453847, 43453848, 43453849, як на доказ схвалення відповідачем договору № 836/2005 та додаткової угоди № 1, оскільки за цими накладними позивачу було поставлено 512,250 тонн кукурудзи, як це передбачено в накладній від 16.01.2006 № РН-0000001, при цьому заповнення залізничних накладних із зазначенням в них договору № 836/2005 здійснювалося ТОВ „Мелагрейн”, а не відповідачем; судом не приймається посилання позивача на листи від 06.12.2005 № 221/КО та від 11.01.2006 № 182 як на доказ визнання та виконання оспорюваного договору та додатку до нього, оскільки вказані листи підписані особою, яка не мала права своїми діями набувати для відповідача права та створювати обов’язки; отже договір № 836/2005, додаток № 1 до нього та додаткова угода № 1 підлягають визнанню недійсними на підставі ч. 2 ст. 207 ЦК України; відповідно до ст.ст. 546, 547 ЦК України угода про неустойку повинна бути укладена в письмовій формі, а оскільки договір, в якому міститься угода про неустойку є недійсним, то такий договір, в тому числі і умови про неустойку не створюють для відповідача обов’язків, тому вимоги позивача за первісним позовом про стягнення 135 130,20 грн. штрафних санкцій є необгрунтованими.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач за первісним позовом звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2007 у справі № 45/447 повністю з підстав порушення та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, неповного з’ясування обставин, що мають значення для справи, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовну заяву позивача за первісним позовом про стягнення штрафних санкцій і відмовити позивачу за зустрічним позовом в задоволенні позовної заяви про визнання договору недійсним.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Заявник посилається на ст.ст. 181, 207, 218, 241 ЦК України та зазначає, що відповідачем за первісним позовом були вчинені дії, які вказують на схвалення ним договору поставки № 836/2005 з додатком № 1 до нього та додаткової угоди, зокрема: повідомлення про готовність з боку відповідача здійснити поставку в повному обсязі за договором № 836/2005 та додаткової угоди, направлені відповідачем на адресу позивача засобами факсимільного зв’язку 06.12.2005 та 11.01.2006; оформлення відповідно до п. 4.3 договору № 836/2005 залізничних накладних із зазначенням в графах 4 про поставку за договором № 836/2005 з позивачем; оформлення та надання відповідно до вимог п. 6.1 договору № 836/2005 за ціною, встановленою п. 1 додаткової угоди, рахунків-фактур № СФ-00152 від 16.01.2006, № СФ-00154 від 20.01.2006, в яких є посилання на договір № 836/2005; прийняття відповідачем виконання з боку позивача договору № 836/2005 шляхом оплати зазначених рахунків-фактур за поставлений товар; посилання в графі: „Умова поставки” податкової накладної № 1 від 20.01.2006 на договір № 836/2005.

Позивач за первісним позовом стверджує, що згідно зі ст.ст. 528, 618 ЦК України відповідач несе відповідальність перед позивачем за правильне заповнення залізничних накладних іншою особою, проте в оскаржуваному рішенні неправильно встановлено, що відповідач не може нести відповідальність за правильність заповнення залізничних накладних іншою особою.

Заявник вказує, що видаткова накладна № РН-0000001 від 16.01.2006 відповідно до ст.ст. 1, 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” № 996-ХІV від 16.07.1999, розділу 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, не може бути підставою виникнення договірних відносин.

У відзиві на апеляційну скаргу та в доповненні до відзиву відповідач за первісним позовом заперечує проти доводів скарги, посилаючись на те, що в журналах реєстрації вихідної документації відповідача за 2005 р. та 2006-2007 р.р. немає інформації про листи на адресу позивача у вказані позивачем дати; між відповідачем та ТОВ „Мелагрейн” були відсутні будь-які правовідносини; листи від 06.12.2005 та від 11.01.2006 не підписувалися ані генеральним директором відповідача, ані виконуючим обов’язки генерального директора відповідача, у зв’язку з чим зазначені листи не мають юридичної сили та не породжують цивільних прав і обов’язків для відповідача; відповідач не надавав доручень чи інструкцій експедитору – ТОВ „Мелагрейн” щодо заповнення залізничних накладних; в залізничних накладних немає згадування відповідача, тому немає підстав для твердження про визнання відповідачем договору № 836/2005 та додаткової угоди № 1; єдиним документом, що підтверджує факт передачі відповідачем позивачу 512,250 тонн кукурудзи на суму 253 563,76 грн. є видаткова накладна № РН-0000001 від 16.01.2006, в якій відсутнє посилання на договір № 836/2005 та додаткову угоду № 1; рахунки-фактури № СФ-00152 від 16.01.2006, № СФ-00154 від 20.01.2006 та податкова накладна № 1 від 20.01.2006 підписані головним бухгалтером, який не уповноважений на набуття прав та створення обов’язків для відповідача; відповідач поставив позивачу 512,250 тонн кукурудзи на підставі усної угоди з позивачем щодо поставки позивачу кукурудзи в кількості 500 тонн +/- 5%, на виконання якої відповідачем була укладена угода № 2 від 09.01.2006 з ТОВ „Укрторг-Лтд”, в якій зазначена кількість кукурудзи 500 тонн + 5%, а не 3 500 тонн; договір № 836/2005 з додатком № 1 та додаткова угода № 1 не породжують прав та обов’язків для відповідача, адже не підписані уповноваженою відповідно до ст. 92 ЦК України та п. 8.6 Статуту відповідача особою; між сторонами не було укладено письмової угоди про можливість використання при вчиненні правочинів (договору) відтворення підпису за допомогою механічного або іншого копіювання власноручного підпису; застосування пені до відповідача є безпідставним.

14.01.2008 від позивача за первісним позовом до апеляційного господарського суду надійшло клопотання про витребування доказів № 324/1-3-5 від 12.01.2008, в якому позивач просить на підставі ст.ст. 22, 38 ГПК України витребувати: від ТОВ „Укрторг-Лтд” - договір, на підставі якого ним було продано зерно кукурудзи відповідачу, яке в подальшому було поставлено на адресу позивача, що зафіксовано видатковою накладною № РН-0000001 від 16.01.2006, а також всі документи, що пов’язані з виконанням цього договору між відповідачем та ТОВ „Укрторг-Лтд”; від відповідача – договір, на підставі якого ним було придбано зерно кукурудзи у ТОВ „Укрторг-Лтд”, яке в подальшому було поставлено на адресу позивача, що зафіксовано видатковою накладною № РН-0000001 від 16.01.2006, а також всі документи, що пов’язані з виконанням цього договору між відповідачем та ТОВ „Укрторг-Лтд”; від ТОВ „Мелагрейн” – укладені між ТОВ „Мелагрейн” та ТОВ „Укрторг-Лтд” договір № 0909/05-ед від 09.09.2005 та доповнення № 8 від 11.01.2006 до цього договору, на виконання зобов’язань за яким ТОВ „Мелагрейн” здійснив відправку зерна кукурудзи на адресу позивача.

Згідно зі ст.ст. 34, 38 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; якщо подані сторонами докази є недостатніми, господарський суд зобов’язаний витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

Враховуючи те, що документи, зазначені в клопотанні позивача частково наявні в матеріалах справи, а решта документів не мають значення для справи, та ту обставину, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для повного, всебічного та об’єктивного вирішення спору, суд апеляційної інстанції відхиляє клопотання позивача про витребування доказів № 324/1-3-5 від 12.01.2008.

На виконання ухвали Київського апеляційного господарського суду від 11.12.2007 у справі № 45/447 сторонами були подані додаткові докази.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін та враховуючи доводи відзиву на апеляційну скаргу і доповнення до відзиву, а також додатково подані докази, колегія суддів встановила наступне.

Позивачем за первісним позовом до Господарського суду міста Києва була подана позовна заява про стягнення з відповідача суми штрафних санкцій (пені) в розмірі 135 130,20 грн. та судових витрат.

Позивачем за зустрічним позовом на підставі ст. 60 ГПК України подана до Господарського суду міста Києва зустрічна позовна заява про визнання недійсними договору поставки № 836/205 від 05.12.2005, додатку № 1 до договору № 836/205 від 05.12.2005 та додаткової угоди № 1 від 10.01.2006 до договору № 836/205 від 05.12.2005 та покладення судових витрат на відповідача.

Згідно з умовами договору поставки № 836/2005 від 05.12.2005 відповідач за первісним позовом, за договором продавець, зобов’язується поставити і передати у власність позивачу, за договором покупцю, сільськогосподарську продукцію в асортименті, за ціною, якістю та на умовах, погоджених з позивачем і вказаних в додатках до даного договору, що є його невід’ємною частиною, а позивач зобов’язується здійснити приймання і оплату товару.

В додатку № 1 від 05.12.2005 до договору № 836/2005 сторони погодили умови про поставку кукурудзи в кількості 3 500 тонн +/- 10% на загальну суму 1 676 500,00 грн. в період з 20.12.2005 по 31.12.2005.

10.01.2006 між сторонами була укладена додаткова угода № 1 до договору № 836/2005, якою внесені зміни в додаток № 1 в частині вартості товару та терміну його поставки, а п. 3 передбачено, що дана угода є невід’ємною частиною договору № 836/2005.

Відповідно до ст. 20 ГК України, ст. 16 ЦК України права та законні інтереси суб'єкта господарювання захищаються шляхом, зокрема, визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а ч. 4 ст. 203 ЦК України визначено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між юридичними особами.

Як вбачається з матеріалів справи, в тому числі договору № 836/2005, додатку № 1 та додаткової угоди № 1 до договору № 836/2005, сторонами обрано письмову форму договору.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи № 72 від 16.05.2007 підписи від імені Ксьонзенка Валерія Петровича в графі: „Продавець” в договорі № 836/2005 від 05.12.2005, додатку № 1 до договору № 836/2005, додатковій угоді № 1 до договору № 836/2005 виконані не рукописним способом, а нанесені за допомогою факсимільного кліше підпису і є факсимільним відображенням одного і того ж підпису.

Частиною 3 ст. 207 ЦК України встановлено, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Ані законом, ані іншими актами цивільного законодавства, ані умовами договору № 836/2005 не встановлено випадків використання відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису при вчиненні договору поставки № 836/2005, додатків та додаткових угод до нього.

Крім того, станом на дату вчинення додаткової угоди № 1 від 10.01.2006 виконання обов’язків генерального директора відповідача за первісним позовом були покладені на головного бухгалтера відповідача Мельник Н.М., генеральний директор Ксьонзенко В.П. перебував у щорічній відпустці з 04.01.2006 по 13.01.2006, що підтверджується копією наказу № 01-03/06-К від 03.01.2006 та фотокопією закордонного паспорту Ксьонзенка В.П. № ЕС048641, виданого 08.12.2003 (а.с. 97, 98, том 1).

Таким чином, відсутні підстави для твердження, що договір № 836/2005 від 05.12.2005, додаток № 1 від 05.12.2005 і додаткова угода № 1 від 10.01.2006 до договору № 836/2005 підписані особою, уповноваженою на вчинення правочинів від імені відповідача за первісним позовом.

Позивач за первісним позовом у відзиві на зустрічну позовну заяву та письмовому поясненні № 3835/1-8 від 06.08.2007, поданому суду першої інстанції, зазначає, що відповідно до ст. 241 ЦК України вищезазначені правочини були схвалені відповідачем, що підтверджується залізничними накладними, доданими до позовної заяви, в яких міститься посилання на договір № 836/2005 від 05.12.2005, рахунками-фактури № СФ-00152 від 16.01.2006, СФ-00154 від 20.01.2006, в графі: „Замовлення” яких зазначено: „договір № 836 від 05.12.2005”, податковою накладною № 1 від 20.01.2006, в графі: „Умови поставки” якої зазначено: „договір № 836 від 05.12.2005 дод. угода № 1”, а також про схвалення відповідачем договору поставки з додатком № 1 і додаткової угоди № 1 свідчить вимога відповідача про розірвання договору поставки з додатком № 1 і додаткової угоди № 1, яка надійшла до позивача під час розгляду справи № 45/447. Крім того, засобами факсимільного зв’язку 06.12.2005 та 11.01.2006 відповідачем були направлені позивачу повідомлення про готовність здійснити поставку в повному обсязі за договором поставки через ТОВ „Мелагрейн”.

Апеляційний господарський суд вважає твердження позивача за первісним позовом про схвалення відповідачем договору № 836/2005 від 05.12.2005, додатку № 1 від 05.12.2005 і додаткової угоди № 1 від 10.01.2006 до договору № 836/2005 безпідставним, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою; правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Як вбачається з видаткової накладної № РН-0000001 від 16.01.2006, підписаної генеральним директором відповідача Ксьонзенком В.П., що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи № 72 від 16.05.2007, відповідачем було поставлено позивачу кукурудзу кількістю 512,250 тонн на загальну суму 253 563,76 грн. При цьому в зазначеній накладній відсутнє будь-яке посилання на договір № 836/2005, додаток № 1 до цього договору або додаткову угоду № 1 до договору № 536/2005, а в графі: „Замовлення” міститься напис: „Без замовлення”.

Відповідно до ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що поставка кукурудзи кількістю 512,250 тонн за видатковою накладною № РН-0000001 від 16.01.2006 була здійснена на виконання правочину, вчиненого сторонами в усній формі.

Статтею 6 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457, встановлено, що накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони – одержувача.

Як вбачається із залізничних накладних №№ 43453842, 43453843, 43453844, 43453845, 43453846, 43453847, 43453848, 43453849, залізниця зобов’язалася доставити ввірений ТОВ „Мелагрейн” (вантажовідправником) вантаж до станції Миколаїв-вантажний-експорт Одеської залізниці та видати його позивачу (вантажоодержувачу), при цьому заповнення залізничних накладних здійснювалося вантажовідправником – ТОВ „Мелагрейн”.

В графі 4 вищезазначених залізничних накладних міститься посилання на договір № 836/2005 від 05.12.2005 з позивачем.

Листом № 1707/1 від 17.07.2007 ТОВ „Мелагрейн” повідомило позивача, що 14.01.2007 ТОВ „Мелагрейн” на адресу позивача зі ст. Кобеляки Південної залізниці здійснено відправлення кукурудзи у залізничних вагонах №№ 95618831, 95526280, 85355582, 95306288, 95679478, 95636759, 95648812, 95750980 за залізничними накладними №№ 43453842, 43453843, 43453844, 43453845, 43453846, 43453847, 43453848, 43453849 в межах здійснення транспортно-експедиційної діяльності згідно з договором № 0909/05-ед від 09.09.2005, укладеного між ТОВ „Мелагрейн” та ТОВ „Укрторг-Лтд”, доповнення № 8 від 11.01.2006, за дорученням та згідно з інструкціями, в тому числі по заповненню залізничних накладних, ТОВ „Укрторг-Лтд”.

Однак, з матеріалів справи, зокрема з доданих до доповнення до відзиву договору купівлі-продажу с/г продукції № Г-01/1С/Х від 05.01.2006 і додаткової угоди № 2 від 09.01.2006 до договору № Г-01/1С/Х, укладених між відповідачем та ТОВ „Укрторг-Лтд”, не вбачається та позивачем відповідно до ст. 33 ГПК України не доведено факту надання належним чином уповноваженою особою відповідача вказівок ТОВ „Укрторг-Лтд” про зазначення в перевізних документах, у тому числі залізничних накладних, що поставка вантажу здійснюється на підставі договору № 836/2005 від 05.12.2005.

Згідно зі ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 161 ЦК України передбачено, що виконавчим органом акціонерного товариства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю, є правління або інший орган, визначений статутом; виконавчий орган вирішує всі питання діяльності акціонерного товариства, крім тих, що віднесені до компетенції загальних зборів і наглядової ради товариства; виконавчий орган діє від імені акціонерного товариства у межах, встановлених статутом акціонерного товариства і законом.

Статтями 47, 48 Закону України „Про господарські товариства” від 19.09.1991 № 1576-XII встановлено, що виконавчим органом акціонерного товариства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю, є правління або інший орган, визначений статутом; виконавчий орган вирішує всі питання діяльності акціонерного товариства, крім тих, що віднесені до компетенції загальних зборів і наглядової ради товариства; виконавчий орган діє від імені акціонерного товариства в межах, встановлених статутом акціонерного товариства і законом; голова правління акціонерного товариства вправі без довіреності здійснювати дії від імені товариства.

Як вбачається з витягу зі Статуту відповідача за первісним позовом, зареєстрованим Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва за № 03581 від 07.03.2001, зі змінами від 17.12.2001, виконавчим органом відповідача, який здійснює керівництво його поточною діяльністю, є дирекція (п. 8.5); роботою дирекції керує генеральний директор (п. 8.6); генеральний директор відповідача, зокрема, розпоряджається майном та коштами відповідача, без доручення представляє відповідача у відносинах з юридичними особами та громадянами, органами державної влади та управління, укладає договори, контракти від імені відповідача та видає доручення на підписання таких угод, представляє інтереси відповідача в суді та арбітражному суді (п. 8.8).

Відповідно до ст.ст. 244, 246 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами; довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи.

З матеріалів справи не вбачається та позивачем не доведено, що рахунки-фактури № СФ-00152 від 16.01.2006, СФ-00154 від 20.01.2006, податкова накладна № 1 від 20.01.2006 та листи від 06.12.2005 і 11.01.2006 були підписані посадовими особами відповідача, які згідно з вищезазначеними нормами законів і положеннями Статуту відповідача були належним чином уповноважені діяти від імені відповідача перед позивачем та наділені повноваженнями щодо створення, зміни і припинення цивільних прав та обов’язків за договором № 836/2005, додатком № 1 і додатковою угодою № 1 до договору № 836/2005, у зв’язку з чим відсутні підстави для твердження, що рахунки-фактури № СФ-00152 від 16.01.2006, СФ-00154 від 20.01.2006, податкова накладна № 1 від 20.01.2006 та листи від 06.12.2005 і 11.01.2006 є документами, що підтверджують схвалення відповідачем договору № 836/2005, додатку № 1 і додаткову угоду № 1 до договору № 836/2005.

Проект додаткової угоди від 20.09.2006 про розірвання договору № 836/2005 з додатком № 1 і додатковою угодою № 1 від 10.01.2006, на який посилається позивач, був надісланий із супровідним листом відповідача № 72/09 від 20.09.2006, в якому вказано, що в договорі № 836/2005, додатку № 1 і додатковій угоді № 1 до договору № 836/2005 підпис генерального директора відповідача Ксьонзенко В.П. відтворено за допомогою механічного копіювання без будь-якої згоди останнього на укладення договору, а додаткова угода № 1 від 10.01.2006 була укладена в момент перебування генерального директора Ксьонзенка В.П. за межами території України, що вказує на незаконність дій осіб, які у такий спосіб укладали договір, тобто відповідачем не схвалюється, а заперечується факт укладення вищезазначених правочинів.

Таким чином апеляційний господарський суд вважає вимоги зустрічної позовної заяви про визнання недійсними договору поставки № 836/2005 від 05.12.2005, додатку № 1 до договору № 836/2005 від 05.12.2005 та додаткової угоди № 1 від 10.01.2006 до договору № 836/2005 від 05.12.2005 обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позовною вимогою первісного позову є стягнення пені, яка ґрунтується на ст. 230 ГК України та п. 7.6 договору № 836/2005.

Згідно зі ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 2 ст. 202 ГК України господарське зобов'язання припиняється також у разі його визнання недійсним за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Оскільки договір № 836/2005, додаток № 1 і додаткова угода № 1 до договору № 836/2005 є недійсними, то відсутні підстави для застосування передбаченої п. 7.6 договору № 836/2005 відповідальності за невиконання передбачених договором № 836/2005, додатком № 1 і додатковою угодою № 1 до договору № 836/2005 господарських зобов’язань.

Отже первісна позовна заява задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги визнаються апеляційним господарським судом не обґрунтованими, враховуючи викладене та виходячи з наступного.

Як вже було встановлено вище, з матеріалів справи не вбачається та позивачем за первісним позовом відповідно до ст. 33 ГПК України не доведено факту схвалення договору поставки № 836/2005 від 05.12.2005, додатку № 1 до договору № 836/2005 від 05.12.2005 та додаткової угоди № 1 від 10.01.2006 до договору № 836/2005 від 05.12.2005 посадовою особою відповідача, яка належним чином уповноважена на створення, зміну і припинення прав і обов’язків для відповідача.

Посилання заявника скарги на ст.ст. 528, 618 ЦК України є безпідставним, адже відповідач за первісним позовом не мав обов’язку щодо правильного заповнення залізничних накладних, а такий обов’язок був покладений транспортним законодавством, зокрема, Статутом залізниць України, на ТОВ „Мелагрейн” як вантажовідправника за договорами перевезення вантажу залізничним транспортом.

Як було встановлено, що видаткова накладна № РН-0000001 від 16.01.2006 є документом, що підтверджує факт поставки відповідачем позивачу кукурудзи кількістю 512,250 тонн на загальну суму 253 563,76 грн. на виконання правочину, вчиненого сторонами в усній формі, тобто видаткова накладна № РН-0000001 від 16.01.2006 не є підставою виникнення договірних відносин.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          Рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2007 у справі №45/447 залишити без змін, а скаргу без задоволення.

2. Справу № 45/447 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя                                                                      Губенко Н.М.

Судді                                                                                          Барицька Т.Л.

Ропій Л.М.