ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2008 р.

№ 42/299-05

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Козир Т.П.

суддів :

Мележик Н.І.,

Подоляк О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими

платниками податків у м. Харкові

на постанову

від 22.03.2006 р. Харківського

апеляційного господарського суду

у справі

№ 42/299-05

за позовом

Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими

платниками податків у м. Харкові

(надалі –Інспекція)

до

ВАТ “Харківський тракторний завод ім. С. Орджонікідзе”

(надалі –Товариство)

треті особи без самостійних вимог на стороні позивача

ВАТ “Державний експортно-імпортний банк”;

Міністерство фінансів України;

Державне казначейство України

про

стягнення 20318447,61 грн.

за участю представників:

від позивача

- Фалько Л.В., Коваленко Д.С.,

Маскієва Т.М.

від відповідача

- Стеценко О.Л.

від третьої особи-1

- Капустін В.В.

від третьої особи-2

- не з’явились

від третьої особи-3

- не з’явились

В С Т А Н О В И В:

Інспекція звернулась в господарський суд Харківської області з позовом про стягнення з Товариства за рахунок його активів 20318447,61 грн. заборгованості за період з 01.06.2004 р. по 01.05.2005 р. за кредитами, залученими державою та під державні гарантії, посилаючись на подання Управління державного казначейства у Харківські області, які були надіслані на його адресу.

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.01.2006 р. (суддя Яризько В.О.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.03.2006 р. (судді: Карбань І.С., Бабакова Л.М., Шутенко І.А.), в позові відмовлено з мотивів недоведеності фактичних витрат бюджету в рахунок погашення заборгованості за кредитами.

Не погоджуючись з постановою, Інспекція звернулась до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просить рішення і постанову скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову, мотивуючи скаргу порушенням і неправильним застосуванням судами норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, між Товариством та фірмою "Deutz AG" (ФРН) було укладено контракт № 804-05750295/276-03-97 від 04.09.1997 р., відповідно до положень якого Товариство отримує дизельні двигуни, масло моторне, охолоджуючу рідину, комплект запасних частин та інструменти згідно додатку до договору № 1. Контракт укладено сторонами на підставі Міжурядових угод між ФРН та Україною про відкриття міжнародної кредитної лінії та з урахуванням вимог цієї кредитної лінії.

Судами досліджено, що між Товариством та Державним експортно-імпортним банком України, який діяв від імені та за дорученням Кабінету Міністрів України, було укладено дві кредитні угоди: кредитна угода № 11/16-169 від 05.02.1998 р. про надання кредиту у розмірі 22797000 німецьких марок (відповідно до доповнення № 1 від 12.07.2002 р. у розмірі 11655921 Євро) та кредитна угода № 11/17-182 від 30.11.1998 р. про надання кредиту у розмірі 19048500 німецьких марок (відповідно до доповнення № 1 від 12.07.2002 р. у розмірі 9739344 Євро).

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про Державний бюджет України на 2005 рік" у разі виконання державою гарантійних зобов'язань перед іноземними кредиторами шляхом здійснення платежів за рахунок коштів Державного бюджету України або шляхом укладання з такими кредиторами договорів про реструктурування сум, повернення яких гарантовано Україною, у юридичних осіб, зобов'язання яких гарантовані, виникає прострочена заборгованість перед державою за кредитами, залученими під державні гарантії, в обсязі фактичних витрат державного бюджету і таких реструктурованих сум.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок відшкодування збитків державного бюджету, що виникли внаслідок настання гарантійних випадків за іноземними кредитами, одержаними юридичними особами України під гарантії Уряду України" від 14.12.1995 р. № 1002 у разі здійснення гарантом платежів для покриття заборгованості юридичних осіб України за іноземними кредитами, одержаними під гарантії Уряду України, відповідальність позичальників перед державним бюджетом виникає в межах витрат державного бюджету на виконання їх зобов'язань, визначених умовами кредитної угоди між банком - агентом Уряду України і позичальником, з моменту здійснення гарантом зазначених платежів.

Судами встановлено, відповідно до акту про зарахування заборгованості Товариства перед державою № 071-211-1 від 22.11.2001 р., складеного між Міністерством фінансів України та Товариством, прострочена заборгованість Товариства перед державою за кредитами, наданими відповідно до кредитних угод від 05.02.1998 р. № 11/16-169 та від 30.11.1998 р. № 11/17-182, зменшується на суму 33980649,90 грн., що за офіційним обмінним курсом Національного банку України на дату поставки сільськогосподарської техніки лізингодавцям становить 18956139,77 німецьких марок. Як зазначено у пункті 3 цього акту, Товариство відображає в бухгалтерському обліку суму 18956139,77 німецьких марок (станом на 01.01.2002 р. –9692121 Євро), як погашення кредиторської заборгованості перед державою за кредитами.

Як досліджено судами, сума заліку 9692121 Євро була розподілена банком на погашення заборгованості за іноземними кредитами –на суму 9432704,34 Євро та на погашення плати за надання гарантії по кредиту –на суму 328 682,8 Євро, що суперечить приписам ст. 71 Закону України "Про державний бюджет України на 2000 рік" та постанови Кабінету Міністрів України "Про розрахунки за сільськогосподарську техніку, поставлену у 1998 - 1999 роках" від 29.05.2001 р. № 629. При цьому судами прийнято до уваги, що чинним законодавством України не передбачено зарахування будь-яких додаткових платежів на користь держави, в тому числі і плати Кабінету Міністрів України за надання гарантії.

Матеріали справи свідчать про те, що між Міністерством фінансів України (гарант) та Товариством (позичальник) 04.05.1998 р. було укладено угоду про порядок відшкодування витрат державного бюджету, які можуть виникнути внаслідок виконання гарантійних зобов’язань Кабінету Міністрів України. Пункт 3.1 угоди передбачає відшкодування позичальником витрат державного бюджету на виконання гарантійних зобов’язань гаранта з повернення коштів, за рахунок яких надавався кредит, у разі виникнення таких витрат з боку державного бюджету.

Судами встановлено, що документально підтверджені витрати державного бюджету станом на 01.10.2005 р. складають 7763784,60 Євро. Тобто сума заліку за актом № 071-211-1 від 22.11.2001 р., з урахуванням самостійно сплачених відповідачем сум, поглинає розмір фактичних витрат бюджету по заборгованості за кредитами, залученими державою та під державні гарантії.

Дослідивши фактичні обставини справи, врахувавши приписи Положення про оформлення та подання клієнтами платіжних доручень в іноземній валюті, заяв про купівлю або продаж іноземної валюти до уповноважених банків і інших фінансових установ та порядок їх виконання, яке затверджено постановою Правління Національного банку України від 05.03.2003 р. № 82 і зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.03.2003 р. за № 224/7545, суди дійшли підставних висновків про те, що відповідно до кредитних угод від 05.02.1998 р. № 11/16-169 та від 30.11.1998 р. № 11/17-182 доказом проведення фактичних платежів на користь бенефіціару є повідомлення у форматі S.W.I.F.T., складене на підставі платіжних доручень в іноземній валюті.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити постанову суду апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що постанова апеляційного господарського суду прийнята з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1115 ГПК України та частин 1, 2 статті 1117 ГПК України, касаційна інстанція на підставі вже встановлених фактичних обставин справи перевіряє судові рішення виключно на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові господарських судів. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Посилання оскаржувача на інші обставини не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на положення ст. 1117 ГПК України та з підстав їх суперечності матеріалам справи.

Твердження оскаржувача про порушення і неправильне застосування апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті постанови не знайшли свого підтвердження, в зв’язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.03.2006 р. у справі № 42/299-05 залишити без змін.

Головуючий, суддя Т. Козир

С у д д і Н. Мележик

О. Подоляк