ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2008 р.

№ 7/513пн

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. –головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.,

розглянувши касаційну скаргу професійної спілки “Незалежна профспілкова організація “Октан” працівників закритого акціонерного товариства “Лисичанська нафтова інвестиційна компанія”, м. Лисичанськ Луганської області,

на ухвалу господарського суду Луганської області від 10.09.2007

та постанову Луганського апеляційного господарського суду від 13.11.2007

зі справи № 7/513пн

за позовом професійної спілки “Незалежна профспілкова організація “Октан” працівників закритого акціонерного товариства “Лисичанська нафтова інвестиційна компанія” (далі –Спілка)

до закритого акціонерного товариства “Лисичанська нафтова інвестиційна компанія” (далі –Товариство), м. Лисичанськ Луганської області,

про спростування недостовірної інформації та відшкодування 100 000 грн. моральної шкоди,

за участю представників сторін:

позивача –Іваненка С.І.,

відповідача – Терези Ю.О., Близнюка О.С.,

з оголошенням 26.02.2008 перерви в судовому засіданні до 11.03.2008,

ВСТАНОВИВ:

Спілка звернулася до господарського суду Луганської області з позовом про зобов'язання Товариства спростувати недостовірну інформацію, викладену:

- в зверненні генерального директора Товариства Олександра Іванова до працівників заводу (газета “Нефтехимик”, 20.04.2007, № 15 (1379), стаття “Такой завод у нас один!”);

- у статті В.Алексєєва “Профсоюз –боевой отряд политиков?!” (газета “Нефтехимик”, 20.04.2007, № 15 (1379);

- у статті Яни Шевчук “Только факты” (газета “Нефтехимик”, 27.04.2007, № 16 (1380);

- у статті Андрія Загорєйчука “И снова Филдинг? Приезжал ли американский дипломат в Лисичанск?” (газета “Лисичанский нефтеперерабатывающий Наш завод”, 25.05.2007, № 1);

- у статті Андрія Загорєйчука “Начинаем обсуждение” (газета “Лисичанский нефтеперерабатывающий Наш завод”, 06.07.2007, № 7),

а також просила стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди (шкоди, заподіяної діловій репутації) суму 100 000 грн.

Ухвалою названого господарського суду від 10.09.2007 (суддя Калашник Т.Л.), залишеною без змін постановою Луганського апеляційного господарського суду від 13.11.2007 (колегія суддів у складі: Бородіна Л.І. –головуючий суддя, судді Іноземцева Л.В., Якушенко Р.Є.), провадження у справі припинено на підставі пункту 1 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України (далі –ГПК України).

Прийняті судові рішення мотивовано непідвідомчістю даного спору господарським судам України.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Спілка просить ухвалу місцевого та постанову апеляційного господарських судів зі справи скасувати через неправильне застосування ними норм процесуального права та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши представників сторін, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- засновником друкованих засобів масової інформації газет “Нефтехимик” та “Лисичанский нефтеперерабатывающий Наш завод” було Товариство, яке виконувало й функції редакцій згаданих газет;

- газету “Нефтехимик” у травні 2007 року перереєстровано в газету “Лисичанский нефтеперерабатывающий Наш завод” (а.с. 38, 82, 43-54).

Позовна заява Спілки, крім вимог до Товариства, містить й числені посилання на неправомірність поведінки саме авторів оспорюваних статей (а.с. 4-8).

Причиною виникнення даного спору стало намагання Спілки спростувати недостовірну інформацію, викладену в друкованих засобах масової інформації Товариства, та зобов’язати відповідача відшкодувати моральну шкоду в сумі 100 000 грн.

Підстави та порядок спростування інформації регламентують стаття 37 Закону України “Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні” та стаття 277 Цивільного кодексу України.

Водночас за загальними правилами цивільно-правової відповідальності за поширення недостовірної інформації зобов’язаними суб’єктами названих правовідносин є особи, які (незалежно від наявності їхньої вини) поширили відомості, що не відповідають дійсності, або виклали їх неправдиво, і це порочить честь і гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди інтересам громадян чи організацій.

При цьому під поняттям “спростування” розуміється доведення неправильності, помилковості, хибності будь-чиїх тверджень, переконань або їх заперечення. Спростування має відбуватись, як правило, у формі, ідентичній поширенню інформації, а коли це неможливо чи недоцільно, - в адекватній чи іншій формі, з урахуванням того, що воно повинно бути ефективним. Крім того, спростування обов’язково має бути проведено або підписано особою, яка поширила неправдиву інформацію і цим порушила немайнові права позивача. У протилежному випадку застосовуються інші способи захисту - відповідь, висловлювання своєї думки тощо.

У абзаці другому пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.09.1990 № 7 “Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій” зазначено, що якщо позов пред'явлено про спростування відомостей, опублікованих в пресі або поширених іншими засобами масової інформації (по радіо, телебаченню), як відповідачі притягаються автор та відповідний орган масової інформації (редакція, агентство, інший орган, що здійснив випуск інформації).

Таку ж правову позицію щодо необхідності притягнення автора як відповідача викладено й у постанові Верховного Суду України від 27.03.2007 зі справи № 52/175-06.

Отже, разом з Товариством відповідачами у даному судовому спорі мають бути й автори статей, зміст яких оспорюється позивачем.

У свою чергу, згідно з приписами статей 1, 21 ГПК України господарські суди не мають повноважень, необхідних для залучення зазначених фізичних осіб до участі у справі як відповідачів.

З огляду на наведене попередні судові інстанції дійшли обґрунтованого висновку про те, що даний спір не підлягає вирішенню в господарських судах України та правомірно припинили провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК України.

Керуючись статтями 1115, 1119 –11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Ухвалу господарського суду Луганської області від 10.09.2007 та постанову Луганського апеляційного господарського суду від 13.11.2007 зі справи № 7/513пн залишити без змін, а касаційну скаргу професійної спілки “Незалежна профспілкова організація “Октан” працівників закритого акціонерного товариства “Лисичанська нафтова інвестиційна компанія” –без задоволення.

Суддя            В.Селіваненко

Суддя            І.Бенедисюк

Суддя                                                                                            Б.Львов