ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
м.Донецьк, вул.Артема, 157, тел.381-88-46
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30.10.08 р.
Справа № 37/176пд

Господарський суд Донецької області
у складі судді Попкова Д.О.,

присекретарі Левшиної Я.О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою Управління
комунальних ресурсів Донецької міської ради, м. Донецьк, ідентифікаційний код
НОМЕР_6

до Відповідача : Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м. Донецьк, ідентифікаційний НОМЕР_1

про: визнання договору
купівлі-продажу від 30.09.04р. частково недійсним,

із залученням Третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача: Малого
приватного підприємства „Лучеса”, м. Донецьк, ідентифікаційний код НОМЕР_2

за участю:

від Позивача -  ОСОБА_2 (за довіреністю НОМЕР_3 від
20.10.2008р.);

від Відповідача - 1. ОСОБА_3 (за
довіреністю НОМЕР_4 від 15.09.2008р.), 2. ОСОБА_4 (паспорт серії НОМЕР_5,
виданий  Калінінським РВ ДМУ УМВС України
в Донецькій області 05.07.1997р.);

від Третьої особи - 1. ОСОБА_5 (за
довіреністю № б/н від 30.09.2008р.), 2. ОСОБА_6 (за довіреністю б/н від
30.09.2008р.)

Відповідно до вимог ст.4-4 ГПК
України, п.7 ст. 129 Конституції України судовий розгляд здійснювався з
фіксацією технічними засобами аудиозапису.

Згідно із ст.77 ГПК України  судове засідання відкладалося з 30.09.2008р.
на 09.10.2008р., з 09.10.2008р. на 16.10.2008р., з 16.10.2008р. на
23.10.2008р., з 23.10.2008р.

СУТЬ СПРАВИ:

Управління комунальних ресурсів
Донецької міської ради, м. Донецьк (далі - Позивач)  звернулось до Господарського суду Донецької
області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Донецьк
(далі - Відповідач) про визнання договору від 30.09.04р. купівлі-продажу  підвального приміщення загальною площею 80,6
кв.м., яке знаходиться за аАДРЕСА_1, укладеного між Представництвом Фонду
державного майна України в м. Донецьку та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1,
недійсним в частини відчуження місць загального користування: 1/3 коридорів ІІ,
IV, VII, XVIII та 1/3 сходів  XIX,
загальною площею 13,2 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог
Позивач посилається на те, що приватизація місць загального користування, які
використовуються двома або більше особами для задоволення власних потреб, та до
яких відносяться  коридори та сходи,
частково придбані Відповідачем за спірним договором,  суперечить чинному законодавству України.

На підтвердження вказаних обставин
Позивач надає договір купівлі-продажу від 30.09.2004р.; технічний паспорт
станом на 23.07.2004р.; акт прийому - передачі приміщення від 01.10.2004р.;
свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 29.06.2004р.; витяг з
реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.07.2004р.; технічний паспорт
станом на 18.01.2008р.; експертний висновок №106С/06 від 04.11.2006р.;
свідоцтво про державну реєстрацію Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1; витяг з
паспорт Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1; довідку відділення №691 АКІБ
„Укрсиббанку”; договір купівлі-продажу від 01.03.2006р.; технічний паспорт
станом на 20.08.2005р.; свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи;
довідки №13/1-368 управління статистики; рішення сесії Донецької міської ради
від 05.11.2004р. №14/2; рішення сесії Донецької міської ради від 20.04.2005р.
№19/21.

Нормативно свої вимоги Позивач
обґрунтовує ст.ст.203,215 Цивільного кодексу України,   ст.2 Закону України „Про приватизацію
невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”.

Позивачем надані письмові пояснення
№01-18-1410 (а.с.а.с 145-150, т.2) та додаткові документи для залучення до
матеріалів справи (а.с. а.с.156-159 т.2).

Відповідач через канцелярію суду
25.09.2008р. надав відзив (а.с. а.с. 61- 63, т.1) на позовну заяву, в якому
проти позовних вимог заперечив з посиланням на те, що спірна частина придбаних
приміщень не може бути віднесена до допоміжних у розумінні Закону України „Про
об'єднання співвласників багатоквартирного будинку” та Типового Статуту
об'єднання співвласників багатоквартирного будинку; договір укладено у
відповідності до законодавства України із додержанням всіх необхідних
вимог;  придбаний за договором
купівлі-продажу об'єкт є цілісним , ізольованим від інших, а сходи і коридори є
його складовою частиною.

Крім того, Відповідач 06.10.2008р.
надав доповнення до відзиву на позовну заяву (а.с.78 т.1), в якому зазначив на
втрату права на вчинення процесуальної дії у зв'язку із закінченням
встановленого строку, посилаючись на ст. 72 ЦПК України; письмові пояснення
(а.с. 82 т.2) стосовно можливості використання Третьою особою належного їй
приміщення без спірних коридорів та сходів і
стосовно неможливості використання Відповідачем придбаного приміщення
без спірних коридорів та сходів (а.с.88 т.2), уточнення і доповнення, надані у
судовому засідання 30.10.2008р. та документи для залучення до матеріалів
справи  (а.с. а.с. 79-148 т.1, а.с.а.с.
3-20, 89-144 т.2 ) на підтвердження своєї позиції.

Ухвалою суду від 16.09.2008р. до
участі у справу у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, на стороні Позивача залучено Мале приватне підприємство
„Лучеса”, м. Донецька (далі - Третя особа)

Третя особа надані письмові
пояснення від 09.10.2008р. (а.с.а.с.21 т.2) та від 21.10.2008р. (а.с.147 т.2),
якими позовні вимоги підтримані у повному обсягу, а також документи для
залучення до матеріалів справи на підтвердження своєї позиції  (а.с.а.с. 150-186 т.1, а.с.а.с. 148-150 т.2)

Представники учасників справи у
судових засіданнях підтримали свою позицію, викладену письмово.

Суд вважає за можливе розглянути
спір за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для
правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин.

Вислухавши у судових засіданнях представників
учасників, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані суду сторонами докази
в порядку ст. 43 ГПК України, суд

ВСТАНОВИВ:

30.09.2004р. між Представництвом
фонду державного майна України в м. Донецьку та фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_1 був укладений договір (а.с.а.с.7-11 т.1) купівлі - продажу (далі -
Договір), згідно  умов п.1.1 якого
Продавець зобов'язався передати у власність Покупцю підвальне приміщення
загальною площею 80,6 кв.м., яке знаходиться за АДРЕСА_1(далі - об'єкт), згідно
з наказом Представництва Фонду державного майна України в м. Донецьку від
13.09.2004р. за № 303, а Покупець зобов'язався прийняти вказане приміщення і
сплатити ціну відповідно до умов, що визначені в цьому Договорі.

Вказаний об'єкт належав
територіальній громаді м. Донецька згідно із свідоцтвом про право власності
(а.с.19 т.1) та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.20 т.1)

01.20.2004р. згідно із п.3 Договору
зазначений об'єкт був  переданий
Відповідачу, про що складено відповідний акт приймання-передачі (а.с.а.с.12
т.1).

Як вбачається з технічного паспорту
(а.с.а.с. 13-18 т.1) та підтверджується всіма учасниками справи до об'єкту крім
відокремлених приміщень включені: 1/3 коридорів ІІ, IV, VII, XVIII та 1/3
сходів  XIX, загальною площею 13, 2 кв.м.
(далі - спірне майно)

При цьому решта цих коридорів та
сходів (повністю або частково) була предметом договорів, які укладалися  як Відповідачем (а.с.а.с.3-14 т.2,, так і
Третьою особою ( а.с.а.с.23-26 т.2), яка є власником суміжних приміщень (а.с.а.с.35-47,
150-160 т.1).

Рішенням Донецької міської ради від
05.11.2004р. №14/2 (а.с. 50 т.1) функції та повноваження органу приватизації по
об'єктам права комунальної власності територіальної громади м. Донецька
передані від Представництва фонду державного майна України в м. Донецьку
управлінню комунальних ресурсів міської ради.

При цьому матеріали приватизаційної
справи Відповідача були передані Позивачу від Представництва Фонду державного
майна України в м. Донецьку лише 05.10.2005р., про що був складений відповідний
акт приймання-передачі (а.с.а.с. 158,159 т.2)

Як вважає Позивач, спірне майно не
відповідає вимогам ст. 2 Закону України „Про приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)” щодо об'єкту приватизації, у зв'язку із чим
договір купівлі-продажу має бути визнаний недійним у відповідній частині.

Відповідач проти позову заперечив з
підстав, викладених  у відзиві (а.с.а.с.
61- 63, т.1), доповненнях до відзиву на позовну заяву (а.с.78 т.1), письмових
поясненнях (а.с.а.с. 82, 88 т.2).

У судовому засіданні 23.10.2008р.
Відповідач відмовився від аргументів, викладених у доповненнях до відзиву на
позовну заяву (а.с.78 т.1) щодо недотримання строків позовної давності,
зазначивши про відповідність спірного договору приписам законодавству та
відсутність у зв'язку із цим порушення прав та інтересів Позивача.

Позиція третьої особи стосовно
заявленого позову викладена у поясненнях від 09.10.2008р. (а.с.а.с.21 т.2) та
від 21.10.2008р. (а.с.147 т.2).

Виходячи з принципу повного, всебічного
та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає вимоги Позивача до
Відповідача  такими, що підлягають
задоволенню у повному обсягу, враховуючи наступне:

Як вбачається із змісту заявлених
вимог, сутність розглядуваного спору полягає у визнанні недійсним договору
купівлі-продажу комунального майна (приватизації) в частині відчуження майна,
яке Позивач вважає місцями загального користування.

Оскільки Рішенням сесії Донецької
міської ради від 05.11.2004р. №14/2 функції та повноваження органу приватизації
по об'єктам права комунальної власності територіальної громади м. Донецька
передані Представництва Фонду державного майна України в м. Донецьку (яке
укладало спірний договір)  Управлінню
комунальних ресурсів Донецької міської ради, останнє як правонаступник за
відповідними функціями може бути ототожнений із стороною спірного договору, а,
відтак, має право у   розумінні ст.ст. 1,
2 Господарського процесуального кодексу України ініціювати провадження за заявленими
позовними вимогами.

Як зазначено в абз. 2 п. 2
Постанови Пленуму ВСУ „Про судову практику в справах про визнання угод
недійсними” від 28.04.1978р. № 3, вирішуючи спір про визнання угод недійсними,
господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсним і настання відповідних правових наслідків. З
огляду на це, та враховуючи критерії обґрунтованості судового рішення,
визначені  в абз. 3 п. 1 Постанови
Пленуму ВСУ „Про судове рішення” від 29.12.1976р. № 11, предметом судової
оцінки, спрямованої на з'ясування законності спірного договору,  мають бути фактичні обставини спірних
правовідносин учасників справи.

Зважаючи на статус сторін і
відчужуваного майна та характер правовідносин, останні, згідно ст.ст.1-3
Господарського кодексу України регламентуються насамперед його положеннями та
іншими актами господарського законодавства, зокрема - Законом України „Про
приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)” та Цивільним
кодексом України, у світлі яких судом і розглядається питання дійсності
спірного договору.

Суд зауважує, що оцінка
відповідності спірного договору здійснюється відносно законодавства України, що
діяло на момент його укладання, що зумовлено приписами ст. 58 Конституції
України, якою запроваджено загальне правило заборони ретроспективної дії у часі
законів та інших нормативних актів, яке, враховуючи положення  ч. 1 ст. 91 Цивільного кодексу та абз. 4 п. 3
мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 09.02.1999р. №
1- рп/99 норми, розповсюджують це правило
і на юридичних осіб, а також -  п.
4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, абз. 3 п. 10 чинного
Роз'яснення Вищого арбітражного суду України „Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними” від 12.03.1999р. №
02-5/111.

За змістом ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності правочину, яким у розумінні ч. 2 ст. 202
Цивільного кодексу України є спірний договір, є недодержання в момент його  вчинення вимог ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України.

Виходячи із наведених  Позивачем підстав позову у  розумінні їх визначення в абз. 2 п. 3.7.
Роз'яснення Вищого арбітражного суду України „Про деякі питання практики
застосування Господарського процесуального кодексу України” від 18.09.1997р. №
02-5/289, останній вимагає визнання спірного договору частково недійсним у
зв'язку із невідповідністю приписам ст. 2 Закону України „Про приватизацію
невеликих державних підприємств (малу приватизацію) в частині включення до
об'єкту відчуження місць загального користування - 1/3 коридорів та сходів
загальною площею 13,2 кв.м.

Посилання на зазначену норму
узгоджується із приписами ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, яка за своєю
природою є бланкетною, а, відтак, з огляду на правову позицію Верховного Суду
України, сформульовану в п. 5 Постанови Пленуму „Про  судову практику в справах про визнання угод
недійсними” від 28.04.1978р. № 3, вимагає конкретного визначення норми, якій
суперечить спірна угода.

Суд вважає, що вказані Позивачем
обставинами підлягають кваліфікації як такі, з якими закон пов'язує визнання
договору недійсним, з огляду на наступне.

Як встановлено ч. 4 ст. 3 Закону
України „Про приватизацію державного майна” відчуження майна, що є у
комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону та інших законів з
питань приватизації. В свою чергу, згідно ч. 4 ст. 15 зазначеного Закону
приватизація невеликих державних підприємств здійснюється відповідно до Закону
України „Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”.

Наведені положення у сукупністю із
змістом ст. 1 Закону України „Про приватизацію невеликих державних підприємств
(малу приватизацію)” дають підстави для однозначного висновку про те, що майно
за спірним договором придбавалось Відповідачем як об'єкт приватизації у
розумінні приписів зазначеного Закону.

В свою чергу, ст. 2 Закону України
„Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)” об'єктом
приватизації, до якого за своїми фізичними характеристиками може бути віднесене
підвальне приміщення, визначене в п. 1.1. спірного договору, визначала виключно
окреме індивідуально визначене майно.

Між тим, як вбачається із
технічного паспорту (а.с.17 т.1), що за змістом п. 1.1. спірного договору
визначає характеристику відчужуваного приміщення, до складу об'єкту відчуження
включені  1/3 коридорів ІІ, IV, VII,
XVIII та 1/3 сходів  XIX без
індивідуального визначення цих часток в натурі, що визнав у судових засіданнях
Відповідач.

Індивідуальна невизначеність площі
із зазначенням місця її розташування та об'єктивна неможливість такого
визначення з огляду на зовнішні характеристики коридору та сходів, дають
підстави для висновку, що у такий спосіб за спірним договором було відчужено не
тільки приміщення, але й певна ідеальна частка у праві на приміщення, що не
відповідає вимогам, які висуваються   ст.
2 Закону України „Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу
приватизацію)” до  об'єкту відчуження.

При цьому суд звертає увагу, що
питання кваліфікації відповідних сходів та коридорів як місць загального
користування, їх цілісності за господарським використанням із іншими частинами
приміщення Відповідача у розглядуваній ситуації правового значення не має,
оскільки незалежно від такої кваліфікації об'єктом приватизації не могла бути невизначена
в натурі  частка приміщення, яка у такому
статусі тотожна із ідеальною часткою у праві власності на відповідні сходи та
коридори та не відповідає поняттю окремого індивідуально визначеного майна.

У світлі викладеного, судом не
враховуються як такі, що не мають значення для правильного вирішення спору,
документи, надані Відповідачем на обґрунтування необхідності використання у
власній господарській діяльності 1/3 коридорів ІІ, IV, VII, XVIII та 1/3
сходів  XIX через розташування в цих
приміщеннях свого обладнання та оренду решти частки приміщень.

Таким чином, включення умовами
спірного договору до об'єкту відчуження 1/3 коридорів ІІ, IV, VII, XVIII та 1/3
сходів  XIX суперечить ст. 2 Закону
України „Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”
та зумовлює висновок про недодержання вимог ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу
України, а отже - і недійсність згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

При цьому суд враховує, що оскільки
відповідно до ст. 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини
правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому,
якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього
недійсної частини, а вимог відносно решти приміщення Позивачем не заявлялось,
суд визнає договір недійсним виключно в частині
придбання 1/3 коридорів ІІ, IV, VII, XVIII та 1/3 сходів  XIX.

Згідно із ч. 1 ст. 236 Цивільного
кодексу України спірний договір в вказаній частині є недійсним з момент його
вчинення, а відповідно до ч. 1 ст. 216 цього Кодексу він не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У світлі зазначених
положень спірний договір не може вважатися належною підставою у розумінні ст.
328 Цивільного кодексу України для набуття Відповідачем права власності на 1/3
коридорів ІІ, IV, VII, XVIII та 1/3 сходів
XIX, а, відтак - не є він і
належною підставою для припинення права комунальної власності відносно
цього майна.

Наявність у доповненнях до відзиву
(а.с.78 т.1) посилання Відповідача на недотримання строку позовної давності
судом у якості підстави для відмови у задоволенні позовних вимог не
приймається, оскільки:

- по-перше, Відповідач помилково
обґрунтовує свої  міркування, серед
іншого, ст. 72 ЦПК України, яка взагалі не може бути застосована в
господарському процесі;

- по-друге, оскільки ст. 256
Цивільного кодексу України із строком давності пов'язує можливість звернення до
суду за захистом, яке (звернення) відповідно ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу
України та ст. 1 Господарського процесуального кодексу України вимагає також
наявності і факту порушення (невизнання або оспорювання) права або інтересу,
твердження Відповідача про недотримання строків давності, передбачає, на думку
суду, і визнання самого факту порушення, що є несумісним із позицією
Відповідача, викладеною у відзиві (а.с.а.с.61-63 т.1);

- по-третє, згідно ч. 3 ст. 267
Цивільного кодексу України   позовна
давність застосовується  судом виключно
за заявою зацікавленої особи, проте заяви про застосування строків давності Відповідачем
протягом всього розгляду справи не подавалося, а згадані  доповнення до відзиву  такою заявою за своїм змістом кваліфіковані
бути не можуть;

- по-четверте, у судовому
засіданні, що відбулося 23.10.2008р., Відповідач, підтримуючи свою позицію щодо
відповідності спірної частини договору приписам законодавства та відсутністю у
зв'язку із цим порушення прав Позивача та підстав для задоволення позовних
вимог взагалі, відмовився від аргументації своєї позиції з посиланням на
недотримання  строків позовної давності.

У світлі викладених вище висновків
питання дотримання або недотримання Позивачем строків позовної давності, а отже
- і відповідні аргументи Третьої особи, викладені у поясненнях від 09.10.2008р.
(а.с.21 т.2), не  є предметом судової
оцінки.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України судові витрати покладаються на Відповідача у
повному обсягу.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 4, 4-2 - 4-6,  33, 34, 43, 49, 58,
82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Управління
комунальних ресурсів Донецької міської ради, м. Донецьк (ідентифікаційний код
НОМЕР_6) до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Донецьк (ідентифікаційний
НОМЕР_1) про визнання договору від 30.09.04р. купівлі-продажу  підвального приміщення загальною площею 80,6
кв.м., яке знаходиться за АДРЕСА_1, укладеного між Представництвом Фонду
державного майна України в м. Донецьку та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1,
недійсним в частини відчуження: 1/3 коридорів ІІ, IV, VII, XVIII та 1/3
сходів  XIX, загальною площею 13,2 кв.м.
задовольнити у повному обсягу.

2. Визнати недійсним в частини
відчуження: 1/3 коридорів ІІ, IV, VII, XVIII та 1/3 сходів  XIX, загальною площею 13,2 кв.м. договір від
30.09.04р. купівлі-продажу  підвального
приміщення загальною площею 80,6 кв.м., яке знаходиться за аАДРЕСА_1,
укладеного між Представництвом Фонду державного майна України в м. Донецьку та
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1.

3. Стягнути з Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м. Донецьк (ідентифікаційний НОМЕР_1) на користь
Управління комунальних ресурсів Донецької міської ради, м. Донецьк
(ідентифікаційний код НОМЕР_6) 85 грн. компенсації витрат з державного мита та
118 грн. компенсації витрат з інформаційно-технічного забезпечення судового
процесу.

Видати наказ після набрання
рішенням законної сили.

4. Рішення набирає законної сили
після закінчення 10-ти денного строку з дня його прийняття, а у разі подання
апеляційної скарги або внесення апеляційного подання протягом зазначеного
строку - після розгляду справи апеляційною інстанцією, якщо рішення не буде
скасовано.

За згодою сторін у судовому
засіданні 30.10.2008р. оголошену вступну та резолютивну частину судового
рішення.

Повний текст рішення підписано
30.10.2008р.

5. Рішення може бути оскаржене
через Господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом
десяти днів з дня його прийняття або в касаційному порядку протягом одного
місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя                                                                                                            Попков
Д.О.