ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

"28" січня 2008 р.

Справа № 17/486

Господарський суд Кіровоградської області в складі судді С.В. Таран, розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи № 17/486

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Олександрія-елеватор-пром", м. Олександрія Кіровоградської області

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Олександрія-хліб", смт. Приютівка Олександрійського району Кіровоградської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - відкритого акціонерного товариства комерційного банку "Надра", м. Київ

про визнання недійсними правочинів

ПРЕДСТАВНИКИ:

від позивача - Підопригора В.І., довіреність №1 від 03.01.07р., представник;

від відповідача - участі не брали;

від третьої особи - Нестеров В.А., довіреність №4657 від 29.11.2007р., головний юрисконсульт відділу правової роботи з проблемними активами.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Олександрія-елеватор-пром" подано позов до товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Олександрія-хліб" про визнання недійсним з моменту укладення правочину - договору складського зберігання від 08.06.2005 р. №38, укладеного між зерновим складом ТОВ "Олександрія-елеватор-пром" і поклажодавцем ТОВ "Торговий дім "Олександрія-хліб" та про визнання недійсними з моменту вчинення (виписування) правочинів - складських квитанцій на зерно від 08.06.2005 р. №231 на 100 тонн зерна кукурудзи 3 класу, №232 на 1000 тонн зерна кукурудзи з класу та №233 на 500 тонн зерна соняшника.

Із зазначенням статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач подав заяву б/н від 17.09.2007 р. (вх.№02-05/33615 від 20.09.2007 р.), в якій просить відновити становище, що існувало до порушення прав позивача, до 08.06.2005 р. шляхом визнання відсутності у відповідача, ТОВ "Торговий дім "Олександрія-хліб", права власності на зерно кукурудзи 3 класу 2000000 кг, соняшнику 500000 кг, що оформлено як здане на зберігання позивачу, ТОВ "Олександрія-елеватор-пром", по складським квитанціям №232, №232, №233 у зв'язку з його незавезенням, а також визнати недійсним з моменту укладення правочин - договір складського зберігання від 08.06.2005 р. №38, укладений між зерновим складом ТОВ "Олександрія-елеватор-пром" і поклажодавцем ТОВ "Торговий дім "Олександрія-хліб" та визнати недійсними з моменту вчинення (виписування) правочини - складські квитанції на зерно від 08.06.2005 р. №231 на 100 тонн зерна кукурудзи 3 класу, №232 на 1000 тонн зерна кукурудзи з класу та №233 на 500 тонн зерна соняшника.

Із змісту вказаної заяви вбачається, що позивачем окрім заявлених в позовній заяві вимог - про визнання недійсними правочинів- договору складського зберігання та складських квитанцій заявлено додаткову вимогу - про відновлення становища, яке існувало до 08.06.2005 р. шляхом визнання відсутності у відповідача права власності на зерно кукурудзи та соняшника.

Отже, заява позивача б/н від 17.09.2007 р. (вх.№02-05/33615 від 20.09.2007 р.) не є заявою про зміну предмету позову, оскільки вимоги, викладені в позовній заяві залишились незмінними.

Відповідно до вимог частини третьої статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Вказана заява позивача не може бути прийнята до розгляду і як заява про збільшення розміру позовних вимог з огляду на наступне.

Під збільшенням розміру позовних вимог (частина друга статті 22 ГПК України) слід розуміти збільшення суми позову за тією ж вимогою, яку було заявлено у позовній заяві, тому збільшення розміру позовних вимог не може бути пов’язано з пред’явленням додаткових позовних вимог, про які не йшлося в позовній заяві, зокрема, якщо позов подано на суму основного боргу і позивач до прийняття рішення просить додатково стягнути пеню за прострочку платежу (пункт 3 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 02.06.2006 р. №01-8/1228 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році»).

За таких обставин, враховуючи те, що збільшення розміру позовних вимог не може бути пов'язано з пред'явленням додаткових вимог, розгляд вимоги позивача про відновлення становища, що існувало до порушення прав позивача, до 08.06.2005 р. шляхом визнання відсутності у відповідача, ТОВ "Торговий дім "Олександрія-хліб", права власності на зерно кукурудзи 3 класу 2000000 кг, соняшнику 500000 кг, що оформлено як здане на зберігання позивачу, ТОВ "Олександрія-елеватор-пром", по складським квитанціям №232, №232, №233 у зв'язку з його незавезенням, має бути здійснено в окремому позовному провадженні, а не в межах даної справи.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просить прийняти рішення на розсуд суду у відповідності до вимог чинного законодавства (а.с.83).

Третя особа просить відмовити в задоволенні позовних вимог, при цьому її представником в судовому засіданні 28.01.2008 р. заявлено клопотання про відкладення розгляду даної справи.

Клопотання судом відхилено в зв'язку з його необґрунтованістю та спливом строку, встановленого Господарським процесуальним кодексом України для розгляду справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, господарський суд встановив наступне.

08.06.2005 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Олександрія-елеватор-пром" ("зберігач") та товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Олександрія-хліб" ("поклажодавець") було укладено договір складського зберігання №38/2005.

На вимогу суду сторонами не подано ні копії, ні оригіналу зазначеного договору складського зберігання.

Відповідно до частини першої статті 937 Цивільного кодексу України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього кодексу.

Статтею 208 Цивільного кодексу України передбачено, що правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Із матеріалів справи вбачається, що і позивач, і відповідач є юридичними особами (а.с.43).

Між тим в силу частини першої статті 937 Цивільного кодексу України письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Згідно правил частини третьої статті 957 Цивільного кодексу України письмова форма договору складського зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчене складським документом.

Товарний склад на підтвердження прийняття товару видає один із таких складських документів: складську квитанцію, просте складське свідоцтво та подвійне складське свідоцтво (частина перша статті 961 Цивільного кодексу України).

В матеріалах справи містяться оригінали складських квитанцій №231 від 08.06.2005 р., №232 від 08.06.2005 р., №233 від 08.06.2005 р. (а.с.53-57).

За таких обставин, у господарського суду відсутні підстави вважати, що сторонами не дотримано письмової форми договору складського зберігання.

Відповідно до статті 957 Цивільного кодексу України за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Із матеріалів справи вбачається, що 08.06.2005 р. ТОВ "Олександрія-елеватор-пром" було прийнято на зберігання від ТОВ "Торговий дім "Олександрія-хліб" 1000000 кг зерна кукурудзи 3 класу врожаю 2004 року за складською квитанцією №231 від 08.06.2005 р. серії АО №022581, 1000000 кг зерна кукурудзи 3 класу врожаю 2004 року за складською квитанцією №232 від 08.06.2005 р. серії АО №022582, 500000 кг зерна соняшника врожаю 2004 року за складською квитанцією №233 від 08.06.2005 р. серії АО №022583.

Позивач стверджує, що зазначений вище товар ним на зберігання не приймався, оскільки він фактично не завозився на товарний склад. На підтвердження такого твердження ним подано копії наступних документів, оригінали яких оглянуті в судовому засіданні 13.11.2007 р.: журналів реєстрації зважування вантажів на автомобільних вагах за 2004, 2005 роки; книг кількісно-якісного обліку хлібопродуктів за 2004, 2005 роки; журналу реєстрації договорів за 2004 рік; журналів реєстрації лабораторних аналізів за 2004, 2005 роки та книги реєстрації складських квитанцій за 2003-2006 роки (а.с.10-35).

Із вказаних вище підстав позивач вважає договір складського зберігання таким, що вчинений без наміру створення правових наслідків, та просить визнати його недійсним з моменту укладення.

Відповідно до вимог статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Із змісту зазначеної статті вбачається, що фіктивна угода визнається недійсною унаслідок того, що вона не відповідає загальним підставам дійсності угоди, які вказані в частині 5 статті 203 Цивільного кодексу України.

В пункті 13 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28.04.1978 р. з подальшими змінами та доповненнями зазначено, що мнима угода - угода, укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки; сторонами по здійсненню мнимої угоди ніяких дій не вчиняється.

Між тим із матеріалів справи вбачається часткове виконання сторонами умов договору, зокрема прийняття позивачем на зберігання від ТОВ "Торговий дім "Олександрія-хліб" 2000000 кг зерна кукурудзи 3 класу та 500000 кг зерна соняшника, а також повернення ТОВ "Олександрія-елеватор-пром" зі зберігання зерна кукурудзи в повному обсязі прийнятому на зберігання, про що свідчить відтиск штампу з позначкою "погашено" на примірниках складських квитанцій на зерно, які зберігались у відповідача.

Згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В силу статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу статті 961 Цивільного кодексу України належним доказом прийняття товару на зберігання є наявність складського документа- складської квитанції.

Посилання позивача на документи, які за своїм змістом є внутреними документами ТОВ "Олександрія-елеватор-пром" та не відносяться до документів суворої звітності, не можна розглядати як доказ фіктивності правочину у розумінні статті 234 Цивільного кодексу України. Доводи позивача ґрунтуються лише на поясненнях та припущеннях, а тому не можуть братися до уваги.

Позивачем фіктивність договору №38/2005 від 08.06.2005 р. належним чином не доведена, а навпаки матеріали справи свідчать про прийняття сторонами необхідних заходів до часткового виконання умов договору.

Враховуючи недоведеність позивачем фіктивності договору №38/2005 від 08.06.2005 р. та наявності обставин для визнання вказаного договору недійсним, правові підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним з моменту укладення договору складського зберігання №38/2005 від 08.06.2005 р. відсутні.

Позивач просить також визнати недійсними з моменту вчинення (виписування) правочини - складські квитанції на зерно від 08.06.2005 р. №231 на 1000 тонн зерна кукурудзи 3 класу, №232 на 1000 тонн зерна кукурудзи з класу та №233 на 500 тонн зерна соняшника.

Провадження у справі в цій частині підлягає припиненню з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі: 1)справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів , у тому числі щодо приватизації майна та з інших підстав; 2) справи про банкрутство; 3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції; 4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками господарських товариств, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів.

Зазначена стаття не передбачає повноважень господарських судів щодо розгляду заяв про визнання недійсними складського документа, який лише підтверджує прийняття товару на товарний склад.

Твердження позивача про те, що складські квитанції є правочинами не відповідає чинному законодавству.

Згідно частини першої статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Позивач вважає, що складська квитанція є одностороннім правочином (а.с.90), між тим згідно частини третьої статті 202 Цивільного кодексу України односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила, тобто для позивача. В даному випадку складська квитанція, яка є доказом укладення правочину - договору складського зберігання, лише фіксує передачу на зберігання товару та надає право поклажедавцю отримати передану на зберігання продукцію. За таких обставин позовне провадження в цій частині підлягає припиненню на підставі пункту 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Витрати по сплаті державного мита та на інформаційно- технічне забезпечення судового процесу відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 33, 34, 43, 49, 81, 82- 84 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Провадження у справі в частині визнання недійсними з моменту вчинення (виписування) правочинів - складських квитанцій на зерно від 08.06.2005 р. №231 на 1000 тонн зерна кукурудзи 3 класу, №232 на 1000 тонн зерна кукурудзи з класу та №233 на 500 тонн зерна соняшника припинити.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Згідно частини 3 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

До набрання рішенням законної сили воно може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного господарського суду в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя С.В.Таран