ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2008 р.

№
52/26-07 (37/106-06, 18/89-05)

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Муравйова
О.В.

суддів

Гоголь
Т.Г., Волковицької Н.О.

за
участю представників сторін позивача  відповідача  розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу

не з'явився, належно повідомлений про час і
місце слухання справи ОСОБА_1 дов. від 10.06.2005 року  Суб'єкта підприємницької діяльності   ОСОБА_2

на
постанову

Харківського
апеляційного господарського суду

від

07.11.2007
року

у
справі

№
52/26-07

господарського
суду

Харківської
області

за
позовом

Суб'єкта
підприємницької діяльності
ОСОБА_2

до

Суб'єкта
підприємницької діяльності
ОСОБА_3

про

стягнення  42911,37грн.

Суб'єкт
підприємницької діяльності ОСОБА_2 звернувся до господарського суду Харківської
області з позовною заявою про спонукання відповідача - Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_3 до виконання зобов'язання в натурі шляхом передачі на
користь позивача пряжі -акрил 100 %, загальною вагою 16 000 кг. на суму
88320,00 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те,
що згідно з товарно -транспортною накладною суб'єкт підприємницької діяльності
ОСОБА_3 (перевізник) повинен Доповідач Гоголь Т.Г.

був
доставити вантаж позивачу (вантажоотримувачу), але до моменту подачі позову до
суду вантаж в пункт розвантаження не доставив.

Господарський суд Харківської області
рішенням від 22.07.2005 року в задоволенні позовних вимог відмовив, з
посиланням на відсутність вини
перевізника   щодо втрати вантажу
(пряжі акрил 100 %) вагою 7 773,8 кг.

За апеляційною скаргою позивача
Харківський апеляційний господарський суд постановою від 22.09.2005 року
рішення у справі скасував та прийняв нове рішення, яким позовні вимоги
задовольнив частково, зобов'язавши відповідача передати в натурі пряжу акрил
100 % загальною вагою 7 773,8 кг. на суму 42 911,37 грн. Постанову вмотивовано
тими підставами,  що відповідачем не
надано жодного доказу відносно належного технічного стану транспортного засобу,
що перевозив товар; що довідка МНС України № 1666 від 25.06.2004 року не є
безспірним та єдиним доказом стосовно причин та обставин пожежі.

За
касаційною скаргою відповідача Вищий господарський суд України постановою від
16.02.2006 року скасував рішення господарського суду Харківської області від
22.07.2005 року і постанову Харківського апеляційного господарського суду від
22.09.2005 року у цій справі та скерував її на новий розгляд до господарського
суду Харківської області, з посиланням на те, що попередні судові інстанції при
розгляді справи не дали належної правової оцінки обраному позивачем способу
захисту (стягненню пряжі акрилової в натурі); не дослідили та не встановили
наявність (чи відсутність) оплати покупцем продавцю вартості відвантаженої
пряжі, тобто дійсний розмір збитків; Харківський апеляційний Господарський суд,
виносячи постанову не дослідив у повному обсязі доводи перевізника про
відсутність його вини та не надав належної правової оцінки доводам відповідача,
наведеним в відзиві на позов щодо виникнення пожежі з незалежних від нього
причин.

Господарський
суд Харківської області рішенням від 19.06.2006 року в задоволенні позовних
вимог відмовив з тих підстав, що в діях відповідача не вбачається вини в
знищенні частини товару; що позивачем пропущено строк для пред'явлення
претензії, який передбачено частиною 1, 2 статті 315 Цивільного кодексу України
та пунктом 6.2 договору № 15 від 23.09.2004 року, а займання вантажу могло
статися від безвісного недопалка без вини відповідача та ін.

Харківський апеляційний господарський
суд постановою від 04.09.2006 року рішення у справі скасував та прийняв нове
рішення, яким позовні вимоги задовольнив, стягнувши з Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_3 збитки в сумі 42911,37 грн. з посиланням на недоведеність
обставин відсутності вини відповідача в знищенні частини товару. В постанові
апеляційний господарський суд зазначив, що відповідачем не надано жодного
доказу відносно належного технічного стану транспортного засобу, який перевозив
товар; що довідка МНС України № 1666 від 25.06.2004 року не є безспірним та
єдиним доказом стосовно причин та обставин пожежі.

За
касаційною скаргою відповідача Вищий господарський суд України постановою від
30.11.2006 року рішення господарського суду Харківської області від 19.06.2006
року та постанова Харківського апеляційного господарського суду від 04.09.2006
року були скасовані, а справа скерована на новий розгляд до господарського суду
Харківської області.

Господарський
суд Харківської області рішенням від 19.03.2007 року (суддя Білоусова Я.О.) у
позові відмовив, з посиланням на те, що вина відповідача, як обов'язкова умова
відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язання, у тому
числі у вигляді відшкодування збитків, у даному випадку, відсутня.

Харківський
апеляційний господарський суд постановою від 07.11.2008  року (судді Токар М.В., Івакіна В.О., Сіверін
В.І.) рішення господарського суду Харківської області від 19.03.2007 року
залишив без змін. В постанові суд зазначив, що заявником позовних вимог не
зазначено, на яких саме підставах визначені ним позовні вимоги щодо стягнення з
відповідача заявленої до стягнення суми основного боргу, крім того, позивачем
не дотримано і строк для пред'явлення перевізнику претензії, встановлений
статтею 315 Господарського кодексу України та пункт 6.2 договору перевезення
вантажів автомобільними засобами №15 від 23.09.2004 року.

Суб'єкт
підприємницької діяльності ОСОБА_2, звернувся до Вищого господарського суду
України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського
суду Харківської області від 19.03.2007 року та постанову Харківського
апеляційного господарського суду від 07.11.2008 року, як такі, що ухвалені з
порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме: статей 909, 919
Цивільного кодексу України, статті 314 Господарського кодексу України, статей
17, 20, 52 Закону України "Про автомобільний транспорт" та ухвалити
нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У
відзиві на касаційну скаргу відповідач просить залишити ухвалені у справі
судові рішення без змін, вважаючи їх законними та обґрунтованими.

Заслухавши
доповідь судді доповідача та пояснення присутніх в судовому засіданні
представника відповідача, перевіривши правильність застосування господарськими
судами приписів процесуального законодавства Вищий господарський суд України
вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно
до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України,
переглядаючи в касаційному порядку судові рішення (ухвали), касаційна інстанція
на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність
застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального чи
процесуального права.

В
процесі розгляду справи місцевим та апеляційним господарськими судами було
встановлено наступне.

14.07.2004
року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ріфіл - Україна"
(продавець) та Суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_2 (покупець) був
укладений договір купівлі-продажу № 5. Згідно пункту 1.1 договору продавець
передає, а покупець (позивач) приймає на реалізацію товари відповідно до
накладних, що додаються до договору. Відповідно до пункту 3.1 договору № 5
продавець надає товар покупцю (позивачу) протягом 3-х днів з моменту
узгодження. Строк дії договору встановлено до 14.06.2005 року.

На
виконання вказаного договору Суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_2 було
придбано у Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріфіл - Україна"
пряжу акрил 100 % вагою 16000 кг на загальну суму 88320,00 грн. Факт оплати за
придбану продукцію підтверджується прибутково-видатковою накладною №23 від
23.09.2004 року, платіжною квитанцією №30 від 27.09.2004 року та податковою
накладною №23 від 23.09.2004 року.

23.09.2004
року продавець - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ріфіл -
Україна" уклав з Суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_3 договір № 15
на перевезення вантажів автомобільним транспортом. На виконання зазначеного
договору відповідно до товарно - транспортної накладної 02ААЮ  №078907 від 23.09.2004          року,
вантажовідправником - Товариством з обмеженою відповідальністю
"Ріфіл - Україна" на адресу вантажоодержувача - Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_2 було передано перевізнику - Суб'єкту
підприємницької діяльності фізичній особі ОСОБА_3 пряжу акрил 100 % (32/2)
загальною вагою 16 000 кг. на загальну суму 88320,00 грн. Відповідно до пункту
5.2. договору перевезення, сторони передбачили, що перевізник несе
відповідальність за зберігання вантажу в дорозі з моменту прийняття вантажу до
його перевезення.

Суди
також встановили, що відповідно до довідки Відділу пожежної безпеки 17-А
самостійної державної пожежної частини м. Лубни від 25.09.2004 року за №1666 -
24.09.2004 року в дорозі виникло займання вантажу, у зв'язку з чим автомобіль
та вантаж у вигляді пряжі орієнтовно 8 тон, який в ньому знаходився, було
знищено.

Відповідачем
було врятовано частину вантажу вагою 8226,2 кг та було доставлено позивачу, про
що свідчить напис в товарно-транспортній накладній 02 ААЮ № 078907. Про факт
отримання позивачем (вантажоодержувачем) вантажу від відповідача (перевізника)
свідчить також наявність записів в книзі обліку прибутків та витрат за 3-й та
4-й квартали 2004 року з реалізації пряжі.

За
приписами статті 307 Господарського кодексу України за договором перевезення
вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою
стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений
законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання
вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити
за перевезення вантажу встановлену плату.

Частинами
1 та 3 статті 314 Господарського кодексу України встановлено, що перевізник
несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до
перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися
не з його вини. За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, а саме у
разі втрати або нестачі вантажу перевізник відповідає в розмірі вартості
вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

Із
наведеною нормою кореспондується і стаття 136 Статуту автомобільного транспорту
УРСР, за приписами якої автотранспортне підприємство або організація
відшкодовує збитки заподіяні при перевезенні вантажу у таких розмірах: за
втрату або недостачу вантажу - в розмірі дійсної вартості втраченого або
невистачаючого вантажу; за пошкодження або псування - в розмірі тієї суми на
яку знизилась його вартість.

Згідно
з вимогами частини 3 статті 308 Господарського кодексу України
вантажовідправник зобов'язаний підготувати вантаж до перевезення з урахуванням
необхідності забезпечення транспортабельності та збереження його в процесі
перевезення і має право застрахувати вантаж в порядку, встановленому
законодавством.

Відповідно
до розділу 43 Правил перевезення легкозаймистих вантажів затвердженого
Міністерством шляхів сполучення СРСР, спірний вантаж - пряжа, віднесена до
категорії легкозаймистого вантажу.

Згідно
з пунктом 8 Правил перевезення легкозаймистих вантажів у верхній частини
накладної на перевезення легкозаймистого вантажу вантажовідправник повинен поставити
штамп "Легкозаймистий".

Статтею
133 Статуту автомобільного транспорту УРСР передбачено, що автотранспортні
підприємства або організації несуть відповідальність за збереження вантажу з
моменту прийняття його до перевезення і до видачі вантажоодержувачу або до
передачі згідно з Правилами іншим підприємствам, організаціям, установам, якщо
не доведуть, що втрата, недостача, псування або пошкодження вантажу сталися
через обставини, яким вони не могли запобігти і усунення яких від них не
залежало, зокрема, як визначено пунктом "г" цієї статті, внаслідок
здачі вантажу до перевезення без вказівки в товарно-транспортних документах на
його особливі властивості, що вимагають особливих умов або застережних заходів
для збереження вантажу при перевезенні або зберіганні.

Згідно
з частиною 2 статті 7 Закону України "Про перевезення небезпечних
вантажів" відправник небезпечних вантажів, серед іншого зобов'язаний:
надавати перевізнику необхідні документи з достовірною інформацією про
небезпечний вантаж, а в разі дорожнього перевезення - аварійну картку;
забезпечувати підготовку вантажу до відправлення, подавати перевізнику
небезпечний вантаж у відповідній упаковці (тарі), контейнері, цистерні та
засоби пакування; здійснити в установленому порядку страхування відповідальності
на випадок настання негативних наслідків перевезення небезпечних вантажів;
відшкодовувати витрати та збитки, заподіяні внаслідок порушення ним
законодавства з питань перевезення небезпечних вантажів.

Відповідно
до статті 68 Закону України "Про автомобільний транспорт", перевізник
звільняється від відповідальності за шкоду, яка виникла за час перевезення
вантажу, якщо доведе, що вона виникла внаслідок обставин незалежних від
нього.

Як
встановлено місцевим та апеляційним господарськими судами, 24.09.2004 року на
території Лубенського району на 198 км траси Київ - Харків виникла пожежа.
Вогнем знищено автомобіль марки "Мерседес - Бенц" державний номер
НОМЕР_1 та вантаж у вигляді пряжі. Вказаний вантажний автомобіль належить
відповідачу. В матеріалах справи знаходиться нотаріально завірена копія довідки
МНС України № 1666 від 25.09.2004 року, якою підтверджено факт виникнення
24.09.2004 року на території Лубенського району на 198 км. Траси Київ - Харків
пожежі. У вказаній довідці зокрема зазначено, що причиною пожежі могло стати
попадання недопалка від зустрічного автомобіля, який повітряним потоком
потрапив на тентове покриття вантажного автомобіля відповідача. Транспортний
засіб, Мерседес -Бенц, на якому перевозилася пряжа, знаходився у справному
стані, про що свідчить свідоцтво №НОМЕР_2 про допущення цього автотранспорту до
перевезення та не був причиною загоряння пряжі.

Отже,
як встановлено в процесі судового розгляду попередніми судовими інстанціями,
знищення пряжі акрилової, відбулося внаслідок пожежі, яка виникла не з вини
перевізника, тобто з обставин незалежних від нього.

Виходячи
із встановлених обставин справи Господарський суд Харківської області та
Харківський апеляційний господарський суд вірно застосували норми матеріального
та процесуального законодавства, а відтак касаційна інстанція не вбачає підстав
для скасування оскаржених судових рішень. Доводи касаційної скарги зводяться до
необхідності переоцінки встановлених
місцевим та апеляційним господарськими судами обставин справи, що
знаходиться поза межами юрисдикції касаційної інстанції.

Керуючись
статтями  108, 1115, 1117, 1119,  11111 Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення
господарського суду Харківської області від 19.03.2007 року та постанову
Харківського   апеляційного  господарського суду від 07.11.2007 року у
справі № 52/26- залишити без змін.

Касаційну
скаргу  Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Головуючий        суддя
О.Муравйов

Судді
Т.Гоголь

Н.Волковицька