Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2008 р. Справа № 21/490-07

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Демченко В.О., судді Афанасьєв В.В. , Барбашова С.В.

при секретарі Морока Ю.О.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - Болгової О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківстройконсалтинг", м. Харків (вх. № 335 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 26.12.07р. по справі № 21/490-07

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківстройконсалтинг", м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "1С-Теллур", м. Харків

про встановлення факту не укладення договору поставки та стягнення 9757,88 грн. ,-

встановила:

У жовтні 2007 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківстройконсалтинг" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "1С-Теллур" про встановлення факту неукладеним договору поставки бухгалтерських програм, стягнення з відповідача на свою користь суми попередньої оплати в розмірі 6541,80 грн., 3% пені в сумі 50,54 грн., досудові матеріальні витрати на проведене експертне дослідження в сумі 2800,00 грн., інфляційні витрати в сумі 281,30 грн., упущену вигоду в сумі 84,24 грн., судові витрати в сумі 182,58 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішенням господарського суду Харківської області від 26.12.07р. по справі № 21/490-07 (суддя Пелипенко Н.М.) в задоволенні позовних вимог відмовлено за їх безпідставністю.

Додатковим рішенням господарського суду Харківської області від 05.02.08р. у даній справі відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту неукладеного договору поставки бухгалтерських програм між ТОВ "1С-Теллур" та ТОВ "Харківстройконсалтінг".

Ухвалою господарського суду Харківської області від 05.02.08р. у даній справі позивачу також відмовлено у дачі роз'яснення рішення господарського суду Харківської області від 26.12.07р.

Позивач з даним рішенням господарського суду не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржене рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, судові витрати по справі покласти на відповідача. Також, позивач просить: визнати дії судді господарського суду Харківської області Пелипенко Н.М., щодо обмеження представника позивача в правах зняття фотокопій з матеріалів справи та направлення на адресу позивача за клопотаннями та заявою листа –незаконними; зобов'язати суддю господарського суду Харківської області Пелипенко Н.М. роз'яснити та виправити помилки в рішенні; та забезпечити позов шляхом накладання арешту на майно, цінні папери або грошові кошти, що солідарно належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб на суму 10269,96 грн.

Відповідач у своїх запереченнях по апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення, як необґрунтовану.

17.03.07р. на адресу Харківського апеляційного господарського суду від Фізичної особи –підприємця Ушакова В.С. –представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківстройконсалтинг" надійшло клопотання, в якому зазначений представник повідомив про неможливість участі у справі, в зв'язку з невиконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківстройконсалтинг" договірних обов'язків щодо сплати витрат представника у справі та витрат експертного дослідження.

Колегія суддів перевірила матеріали справи та вважає, що у матеріалах справи достатньо документів, щоб розглянути апеляційну скаргу по суті без участі представника позивача, оскільки підприємство позивача також було належним чином повідомлено про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване поштове відправлення № 3980360 (в матеріалах справи); явку представників сторін у судове засідання не визнано обов'язковою; позицію Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківстройконсалтинг" викладено в апеляційній скарзі; позивач також не був позбавлений права надати суду апеляційної інстанції додаткові письмові докази в обґрунтування своїх вимог і заперечень та мав на це достатньо часу, а також мав можливість забезпечити участь при розгляді даної справі іншого представника (робітника підприємства).

Заслухавши уповноваженого представника відповідача, який підтримав свою позицію у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши наявні у справі матеріали на предмет їх юридичної оцінки судом першої інстанції, проаналізувавши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, позивач без укладення письмової угоди, на підставі рахунку-фактури відповідача за № Т-СФ29.05.07.0011 від 29.05.2007р. на суму 6541,80 грн. платіжним дорученням № 183 від 29.05.2007р. здійснив попередню оплату за бухгалтерські програми в сумі 6541,80 грн.

Відповідач по видатковій накладній № Т-РН-01.06.07-0001 від 01.06.2007р. передав позивачеві оплачений товар, а саме програмний продукт - 1С Підприємство. Бухгалтерський облік 7.7 для України. Мережна версія; 1С Підрядник будівництва Мережна версія на 5 користувачів.

Із матеріалів справи також вбачається, що позивач товар прийняв через свого представника Пліскіна Ю.В., який діяв на підставі довіреності серії ЯНП № 663029 від 30.05.2007р., а відповідач здійснив роботи по установці програмного продукту на комп'ютери позивача, що підтверджується листом обліку робіт № 3387/04.06.07/ПЕ від 04.06.2007р.

В обґрунтування своїх вимог позивач послався на непрацездатність отриманих бухгалтерських програм, в підтвердження чого надав висновок спеціаліста - економіста № 1 від 02.07.2007р.

З даного експертного висновку вбачається, що при проведенні експертизи експерту не вдалося дослідити відображення господарських операцій та формування звітності з використанням програм 1С Підприємство. Бухгалтерський облік 7.7 для України. Мережна версія та 1С Підрядник будівництва. Мережна версія на 5 користувачів у зв'язку з неможливістю запуску комп'ютера.

Приймаючи оскаржене рішення господарський суд встановив відсутність причин непрацездатності програмного продукту, а також доказів щодо технічної можливості роботи придбаного позивачем програмного продукту на обладнанні (комп'ютерах) позивача та обґрунтування вимог до системного програмного забезпечення, що встановлено на обладнанні позивача (операційна система).

Крім того, господарським судом визначено, що угода, якою було б передбачено обов'язок відповідача стосовно налагодження та доведення технічного стану обладнання позивача до умов працездатності програмного продукту, між сторонами не укладалась, тому вина відповідача в технічній неспроможності використання на комп'ютерах позивача отриманого програмного продукту не вбачається.

З урахуванням викладеного, господарський суд дійшов висновку, що товар (програмний продукт) переданий позивачеві належним чином і цей факт підтверджується матеріалами справи, а докази в підтвердження вини відповідача в непрацездатності даного товару позивачем не надані, тому вимоги останнього в частині стягнення з відповідача попередньої оплати в сумі 6541,80 грн. задоволенню не підлягають.

В обґрунтування вимог по стягненню 3% річних в сумі 50,54 грн. та 281,30 грн. інфляційних витрат позивач посилається на ст. 625 Цивільного кодексу України, відповідно до якої який прострочив виконання грошового зобов'язання повинен сплатити кредитору суму грошового боргу з урахуванням індексів інфляції та 3% річних.

При цьому, грошове зобов'язання це зобов'язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно - правового договору. З урахуванням того, що у відповідача відсутнє перед позивачем таке грошове зобов'язання, позовні вимоги в цій частині також визнані господарським судом такими, що не підлягають задоволенню.

Також, при винесенні оскарженого рішення, господарським судом відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 2800,00 грн. витрат на проведення експертного дослідження, так як позивачем не доведено належними доказами та не підтверджено матеріалами справи понесення зазначених витрат позивачем та їх обов'язковість в контексті правовідносин, які склались між сторонами при передачі продукції по накладній № Т-РН-01.06.07-0001 від 01.06.2007р. Разом з цим, не доведена позивачем і можливість розміщення грошових коштів на поточному депозиті відповідно до вимог договору № 11НАА010 від 21.08.2006р. та додаткової угоди № 1 до договору, що укладені між позивачем та ЗАТ КБ "Приватбанк", а тому позовні вимоги в частині стягнення упущеної вигоди в сумі 84,24 грн. визнані судом такими, що задоволенню не підлягають.

Судом першої інстанції відмовлено також в задоволенні вимог позивача щодо встановлення факту не укладення договору поставки бухгалтерських програм між сторонами у справі, оскільки такий засіб захисту порушеного права чинним законодавством не передбачений.

Викладені вище висновки господарського суду, на думку колегії суддів, повністю відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи, їм надана правильна та належна правова оцінка, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування прийнятого по справі рішення колегія суддів не вбачає, оскільки відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

При цьому, згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Твердження позивача, викладені в апеляційній скарзі не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки вони не доведені жодними доказами, не відповідають нормам чинного законодавства та спростовуються наявними у справі матеріалами.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Як випливає з приписів вищенаведеної правової норми, зміст договору становлять умови, що визначені угодою сторін, яка спрямована, зокрема, на встановлення зобов'язань, і договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Згідно ч. 8 ст. 181 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Статтею 11 Цивільного кодексу України закріплено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

За приписами частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Правочином, згідно п. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

В силу п. п. 1, 2 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач на підставі рахунку-фактури відповідача за № Т-СФ29.05.07.0011 від 29.05.2007р. на суму 6541,80 грн. здійснив попередню оплату за бухгалтерські програми в сумі 6541,80 грн., про що свідчить платіжне доручення № 183 від 29.05.2007р.

В свою чергу відповідач по видатковій накладній № Т-РН-01.06.07-0001 від 01.06.2007р. передав позивачеві через представника Пліскіна Ю.В., який діяв на підставі довіреності серії ЯНП № 663029 від 30.05.2007р., оплачений товар - програмний продукт (1С Підприємство. Бухгалтерський облік 7.7 для України. Мережна версія; 1С Підрядник будівництва Мережна версія на 5 користувачів).

При цьому, зобов'язанням, відповідно до п. п. 1, 2 ст. 509 цього Кодексу є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 Цивільного кодексу України.

Пункт 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлює, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Враховуючи те, що позивач сплатив грошові кошти за товар (програмний продукт) та отримав його від відповідача через свого уповноваженого представника без заперечень та зауважень, що підтверджується наявними у справі матеріалами, а відповідач здійснив роботи по установці даного програмного продукту на комп'ютери позивача, що підтверджується листом обліку робіт № 3387/04.06.07/ПЕ від 04.06.2007р., тому колегія суддів визначає відсутність правових підстав для встановлення факту не укладення договору поставки, в зв'язку з чим господарським судом правомірно відмовлено в позові в цій частині. Більш того, оплата та видача довіреності, приймання-передача програмного продукту обумовлює згоду сторін на здійснення певних юридичних подій та настання відповідних правових наслідків.

Отже, факт не укладення договору поставки між сторонами у справі не знайшов свого підтвердження ні при вирішенні даного господарського спору по суті господарським судом Харківської області ні при розгляді апеляційної скарги позивача судом апеляційної інстанції, а доводи заявника апеляційної скарги з цього приводу не заслуговують на увагу.

Позивач в якості підстав для скасування прийнятого у справі рішення звертає увагу колегії суддів на те, що спірний програмний продукт згідно проведеної інвентаризації знаходиться на відповідальному зберіганні у позивача, а використання його за призначенням не виявляється можливим, в зв'язку з чим вважає, що грошові кошти в сумі 6541,80 грн., сплачені за платіжним дорученням № 183 від 29.05.2007р., знаходяться у відповідача без достатніх правових підстав і підлягають поверненню.

Проте вказані посилання не приймаються колегією суддів до уваги, з огляду на наступне.

До спірних правовідносин повинні застосовуватись норми матеріального права, які регулюють положення щодо набуття майна (грошових коштів) без достатньої правової підстави.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

В силу цієї статті термін "майно" включає в себе не тільки майно в розумінні ст. 190 Цивільного кодексу України, а і грошові кошти.

Зі змісту вищезазначеної норми вбачається, що підставою виникнення зобов'язання, визначеного даною нормою, є сукупність наступних умов: набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала.

Як свідчать матеріали справи, позивач перерахував на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти в сумі 6541,80 грн. згідно платіжного доручення № 183 від 29.05.07р., в графі "призначення платежу" якого міститься чітке посилання "Передплата за бухгалтерські програми згідно рахунку-фактури № Т-СФ29.05.07.0011". Більш того, як було зазначено вище відповідач передав, а позивач прийняв даний оплачений товар (програмний продукт) без жодних заперечень або зауважень, встановивши його на своє обладнання (комп'ютери) за допомогою відповідача.

Отже, з урахуванням вказаних вимог чинного законодавства та всіх матеріалів справи, колегія суддів вважає, що позивач безпідставно вимагає від відповідача повернення суми перерахованих йому грошових коштів в сумі 6541,80 грн. у якості вартості попередньої оплати за товар (програмний продукт), оскільки на думку колегії суддів, відповідач в силу приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України не є таким, що набув спірні кошти без достатньої правової підстави, а тому зобов'язання щодо повернення цих коштів позивачу у відповідача відсутні.

Крім того, позивачем не надано доказів в підтвердження тій обставини, що даний програмний продукт неможливо використовувати за призначенням, або доказів в підтвердження його непрацездатності та неякісності. При цьому, слід зауважити, що позивачем не представлено жодних документів в підтвердження обов'язку відповідача щодо налагодження та доведення технічного стану обладнання (комп'ютерів) позивача до умов працездатності спірного програмного продукту, а вина відповідача в технічній неспроможності використання на комп'ютерах позивача отриманого програмного продукту, останнім не доведена як суду першої так і апеляційної інстанції. Інших даних матеріали справи не містять.

Наданий позивачем в підтвердження непрацездатності отриманого від відповідача програмного продукту висновок спеціаліста-економіста № 1 від 02.07.07р., замовлений позивачем за власним бажанням, не може бути прийнятим до уваги колегією суддів, оскільки згідно з даним висновком, питання щодо комп'ютерної техніки та програмних продуктів не входять до компетенції спеціаліста-економіста та ним взагалі не вирішувались, а зазначений спеціаліст не має належної кваліфікації для вирішення згаданих питань.

Твердження позивача про знаходження спірного програмного продукту на відповідальному зберіганні не доведені належними та допустимими доказами.

Таким чином, господарський суд правомірно відмовив в задоволенні вимог позивача про повернення зазначених коштів, з посиланням на їх недоведеність та правову необґрунтованість.

За приписами ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України обов’язок доказування законодавчо покладено на сторони.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Проте в обґрунтування своїх вимог позивач не надав судам жодних належних доказів.

Разом з цим, матеріали справи свідчать про те, що висновки господарського суду стосовно відмови в задоволенні вимог позивача про стягнення 3 % річних в сумі 50,54 грн., інфляційних втрат в сумі 281,30 грн., витрат на проведення експертного дослідження в сумі 2800,00 грн., упущеної вигоди в сумі 84,24 грн. відповідають фактичним обставинам та наявним матеріалам справи, нормам матеріального і процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Вимоги ж апеляційної скарги щодо визнання дій судді господарського суду Харківської області Пелипенко Н.М. стосовно обмеження представника позивача в правах зі зняття фотокопій з матеріалів справи та направлення на адресу позивача за клопотаннями та заявою листа –незаконними, в силу положень Господарського процесуального кодексу України не входять до компетенції апеляційного господарського суду, а тому задоволенню не підлягають. З цих підстав, не приймаються і вимоги заявника апеляційної скарги щодо зобов'язання судді господарського суду Харківської області Пелипенко Н.М. роз'яснити та виправити помилки в рішенні.

Крім того, позивач у своїй апеляційній скарзі просить забезпечити позов шляхом накладання арешту на майно, цінні папери або грошові кошти, що солідарно належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб на суму 10269,96 грн., проте жодних правових підстав в обґрунтування даної вимоги або належних доказів на її підтвердження позивачем суду апеляційної інстанції не надано, в зв'язку з чим вона підлягає відхиленню, як безпідставна.

Доводи позивача щодо розміщення відповідачем недобросовісної реклами програмного продукту в мережі Інтернет є необґрунтованими та такими, що не стосуються предмету даного господарського спору, а тому не заслуговують на увагу колегії суддів.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків господарського суду, а прийняте у справі рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування не вбачається.

Приймаючи до уваги вищезазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга позивача позбавлена фактичного та правового обґрунтування на її підтвердження, рішення господарського суду Харківської області від 26.12.2007р. по справі № 21/490-07 прийняте без порушень норм матеріального та процесуального права, а доводи позивача з яких подана апеляційна скарга про скасування рішення, не можуть бути підставою для його зміни чи скасування.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 43, 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду, -

постановила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківстройконсалтинг", м. Харків залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 26.12.2007р. по справі № 21/490-07 залишити без змін.

Головуючий суддя Демченко В.О.

Судді Афанасьєв В.В.

Барбашова С.В.