ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 36/76

03.03.08

За позовом          Комунального підприємства по утриманню та експлуатації житлового фонду «Липкижитлосервіс»

До           Товариства з обмеженою відповідальністю «Два ДМ»

Про                     стягнення 22 327 грн.

Суддя Т.Ю.Трофименко

Представники:

Від позивача          Єщенко І.О. по довіреності №1361/5 ПЖ від 28.12.2007р.;

Цвілій І.В. по довіреності № 137/5ПЖ від 21.02.2008р.

Від відповідача не з’явився

Обставини справи:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Комунального підприємства по утриманню та експлуатації житлового фонду «Липкижитлосервіс» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Два ДМ»22 327,00 грн., що становлять суму завданих позивачу збитків.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у відповідач. у порушення умов п. 5.3 та п. 5.4 договору купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, вул. Кловський узвіз, 4 літ. «А»не провів ремонт приватизованих приміщень та не дотримується норм і правил утримання приміщень, конструкцій, систем, мереж і обладнання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.01.2008р. порушено провадження у справі № 36/76. Розгляд справи призначено на 06.02.2008р.

У зв’язку з неявкою представника відповідача, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2008р. розгляд справи було відкладено на 03.03.2008р.

В судовому засіданні 03.03.2008р. представники позивача позовні вимоги повністю підтримали.

Представник відповідача в судове засідання не з’явився, письмовий відзив на позов не надав, вимог суду, викладених в ухвалах суду від 15.01.2008р. та від 06.02.2008р., не виконав.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві (роз’яснення Президії Вищого Арбітражного суду України від 18.09.1997р. № 02-5/289 із змінами «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України»).

Крім того, в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 14.08.2007р. № 01-8/675 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2007 року» (пункт 15) зазначено, що відповідно до пункту 2 частини другої статті 54 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити, зокрема, місцезнаходження сторін (для юридичних осіб).

Згідно із статтею 93 Цивільного кодексу України місцезнаходженням юридичної особи є адреса органу або особи, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступають від її імені.

У пункті 11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007р. N 01-8/123 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році»зазначено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із згаданою статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

З матеріалів справи вбачається, що ухвали суду надсилались відповідачу за адресою, зазначеною в витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців, наданому позивачем, та за адресою, де знаходиться придбане за договором купівлі-продажу від 27.12.2005р.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Про поважні причини неявки в судове засідання повноважного представника відповідача суд не повідомлений. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило.

На підставі ст. 75 Господарського процесуального Кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, Господарський суд міста Києва –

ВСТАНОВИВ:

23 червня 2005 року між Комунальним підприємством по утриманню та експлуатації житлового фонду «Липкижитлосервіс»(далі позивач, орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Два ДМ»(далі відповідач, орендар) був укладений договір оренди нежилих приміщень № 410/1.

Відповідно до умов даного договору позивач, на підставі розпорядження голови Печерської районної у місті Києві ради № 213-р від 21.06.2005р., зобов’язався передати відповідачу в строкове платне користування приміщення за адресою: м. Київ, Кловський узвіз, 4-а, загальною площею 93,80 кв.м. для розміщення органу управління та складу.

Дія договору оренди, згідно з п. 9.3 договору, припиняється, зокрема, в разі приватизації об’єкта оренди.

Згідно з рішенням 8 сесії IV скликання Печерської районної у місті Києві ради від 19.07.2005р. № 74 «Про приватизацію майна, що належить до комунальної власності територіальної громади Печерського району міста Києва»27.12.2005р. між Фондом приватизації комунального майна Печерського району міста Києва (далі продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Два ДМ»(далі покупець) укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень з № 1 по № 10 (групи приміщень № 32) загальною площею 89,5 кв.м. за адресою: м. Київ, Кловський узвіз, 4-а.

Відповідно до п. 5.3 та п. 5.4 договору купівлі-продажу покупець зобов’язаний провести ремонт приватизованих приміщень, дотримуватися норм і правил утримання приміщень, конструкцій, систем, мереж і обладнання.

Відповідач ремонтні роботи, а саме заміну інженерних комунікацій, не провів, про що працівниками позивача складено акт від 20.12.2007р.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача є такими, що задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов’язків. Цивільні права і обов’язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір –це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків. До зобов’язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов’язань.

Отже, посилання позивача на норми Житлового кодексу України є безпідставними.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

В силу статті ст. 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов’язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Частиною 3 статті 22 Цивільного кодексу України передбачено відшкодування збитків у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Таким чином під збитками розуміються витрати, пов’язані з виправленням пошкодженого майна, а в разі неможливості виправлення (втрати) –його дійсна вартість.

Відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України особа, що порушила зобов’язання несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено законом або договором.

Таким чином, обов’язок відшкодувати збитки покладається на боржника лише при наявності його вини у невиконанні чи неналежному виконанні зобов’язання, крім випадків, коли чинним законодавством або договором прямо передбачена відповідальність незалежно від вини.

Тобто, на позивача покладається обов’язок доказування факту порушення зобов’язання або недодержання правил здійснення господарської діяльності, розміру завданих збитків, наявності вини відповідача, та причинного зв’язку між порушенням зобов’язання відповідачем та збитків, які виникли у позивача внаслідок такого порушення.

З огляду на викладене позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків в сумі 22 327,00 грн. суд вважає необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до приписів ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального Кодексу України витрати по сплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального Кодексу України, суд –

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Суддя Трофименко Т.Ю.