ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

"29" січня 2008 р. Справа № А6/018-08

15:20 год.

Господарський суд Київської області в складі:

головуючого                                                   судді Маляренка А.В.

при секретарі                                                             Поднєбес О.В.

розглянувши адміністративну справу № А6/018-08

за позовом Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шенеле»м. Славутич

про стягнення 2 230,14 грн.

Представники:

від позивача Ясеницька І.С. (довіреність №03-231/454 від10.09.2007 р.);

від відповідача не з’явився

Обставини спору:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі –позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шенеле»(далі - відповідач) про стягнення 2 230,14 грн.

Ухвалою господарського суду Київської області від 08.01.2008 р. позовну заяву залишено без руху, в порядку ст. 108 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки, її було подано без додержання вимог, встановлених ст. 106 цього Кодексу та встановлено термін для усунення недоліків.

На виконання ухвали суду Позивачем доповнено позовну заяву необхідними документами, суд визнав їх достатніми для відкриття провадження у справі.

Провадження у справі було відкрите відповідно до ухвали від 21.01.2008 року за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (далі –КАС України).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач недотримувався в 2006 році встановленого у відповідності зі статтями 19, 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»(далі - Закон) та Постановою КМУ від 28.12.01 № 1767 нормативу робочих місць для інвалідів на підприємстві відповідача.

Представник відповідача без поважних причин в судове засідання не з’явився, письмовий відзив на позов та інші витребувані документи ухвалою суду від 21.01.2008 року не подав, хоча про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, що підтверджується реєстрами відправки вихідної рекомендованої кореспонденції суду від 22.01.08 р. за № 71.

Таким чином, відповідач не реалізував своє процесуальне право на участь в судовому засіданні господарського суду.

Відповідно до вимог ст. 128 КАС України, неприбуття в судове засідання без поважних причин представника сторони або третьої особи, які прибули в судове засідання, або неповідомлення ним про причини неприбуття не є перешкодою для розгляду справи. Проаналізувавши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про достатність матеріалів справи для її розгляду по суті за відсутністю відповідача та його відзиву на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд,

встановив:

Підпунктом 3 пункту 4 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2002 № 1434, визначено, що Фонд відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль за своєчасним перерахуванням сум штрафних санкцій, що надходять від підприємств, установ і організацій за недодержання ними нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Здійснювати же зазначений контроль неможливо без стягнення Фондом соціального захисту інвалідів (його територіальними відділеннями) штрафних санкцій з підприємств, установ і організацій.

З огляду на наведене Фонд соціального захисту інвалідів та його територіальні відділення мають право на звернення до господарських судів з позовами про стягнення відповідних штрафних санкцій.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування та громадськими організаціями інвалідів.

Згідно з частиною 1 статті 19 згаданого Закону для підприємств (об’єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 15 до 25 чоловік –у кількості одного робочого місця, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 20 цього Закону передбачає, що підприємства (об’єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною 1 статті 19 Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об’єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Аналіз зазначених положень Закону дає підстави для висновку про те, що обов’язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов’язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першій статті 18 Закону.

Разом з тим, на підприємство покладається обов’язок створювати та належним чином атестувати робочі місця для працевлаштування інвалідів та інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів в силу приписів Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 р. № 314.

Так, підприємства у межах доведеного нормативу створюють за власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів (пункт 14 Положення); розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів (пункт 5); робоче місце вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів (пункт 3).

Отже, хоча чинне законодавство України обов’язок з безпосереднього працевлаштування інвалідів й покладає на органи Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України, місцеві ради, громадські організації інвалідів, але цьому мають передувати певні дії підприємств (об'єднань), установ і організацій зі створення робочих місць для інвалідів та з відповідного інформування зазначених органів з метою працевлаштування інвалідів.

Зокрема, наказом Державного комітету статистики України від 06.07.1998 № 244, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.07.1998 за № 464/2904, затверджено Інструкцію щодо заповнення державної статистичної звітності за формами № 3-ПН “Звіт про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках” і № 4-ПН “Звіт про вивільнення працівників” (далі –Інструкція).

Відповідно до підпункту 2.1 пункту 2 Інструкції:

- звіт за формою № 3-ПН подається підприємствами, незалежно від форм власності і господарювання, місцевому центру зайнятості 28 числа щомісячно;

- у разі потреби термінового заміщення наявних вільних робочих місць, що виникли у міжзвітний період у зв'язку зі звільненням працівників, дані про ці місця подаються додатково, в міру їх виникнення;

- в графі 4 звіту за формою № 3-ПН проставляється наявність вільних робочих місць (вакантних посад) в рахунок річної броні, встановленої місцевими державними адміністраціями, для працевлаштування громадян, які потребують соціального захисту і не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці, а також для пенсіонерів, учнів, студентів, інвалідів. Наявність вільних робочих місць (вакантних посад) зазначається щодо кожної категорії громадян окремо під встановленими шифрами (інваліди мають шифр “14”).

Зі звіту відповідача про зайнятість і працевлаштування інвалідів за формою 10-ПІ за 2006 рік, вбачається, що середньооблікова чисельність штатних працівників відповідача становила 14 працівників, у зв’язку з чим норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у відповідності до статті 19 Закону, становить 1 робоче місце. При цьому фактично, згідно з тим самим звітом, на підприємстві не працює жодний інвалід.

Як вбачається з матеріалів справи, середньорічний розмір заробітної плати на підприємстві відповідача у 2006р. склав 5 071,43 грн., в зв’язку з чим розмір штрафних санкцій за санкції становить 2 080,71 грн.

Відповідно до ч.3 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»порушення термінів сплати адміністративно –господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки НБУ, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Згідно відомостей, вказаних в позовній заяві відповідач порушив термін сплати адміністративно –господарських санкцій на 257 дні, а отже відповідно до Додатку №1 до позовної заяви, він повинен сплатити пеню у розмірі 149, 43 грн.

Щодо дій відповідача по створенню робочих місць для інвалідів, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідачем не надано до суду жодного доказу на підтвердження здійснення останнім будь-яких заходів щодо створення робочих місць для інвалідів у межах визначеного Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»нормативу. Також відповідачем не доведено належного виконання свого обов‘язку щодо інформування державної служби зайнятості, місцевих органів соціального захисту населення та відділення фонду соціального захисту інвалід про створення робочих місць для інвалідів, а також інформування останніх про вільні робочі місця та вакантні посади на які може використовуватися праця інвалідів, як того вимагають приписи пунктів 5 та 14 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 р. № 314.

Відповідно із залученої до матеріалів справи довідки Славутицького міського центру зайнятості від 11.06.2007р. № 1246, вбачається, що в 2006р. відповідач не подавав заявки на працевлаштування інвалідів.

З урахуванням викладеного, підстави вважати виконаним обов’язок відповідача щодо створення робочих місць для інвалідів та інформування про це центру зайнятості, місцевих органів соціального захисту населення, чи відділення Фонду соціального захисту інвалідів є відсутніми.

Пунктами 3, 4, 5 Постанови КМУ від 28.12.2001 № 1767 «Про затвердження Порядку сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів»встановлено, що підприємства, де кількість працюючих інвалідів менша від установленої нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, сплачують самостійно не пізніше 15 квітня року, що настає за звітним, відповідним відділенням Фонду штрафні санкції, суми яких визначаються у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Визначені статтею 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” адміністративно-господарські санкції та пеня за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій є видом господарських санкцій, які застосовуються уповноваженими органами державної влади до суб’єктів господарювання.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною 2 наведеної статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

З огляду на те, що відповідачем не надано доказів стосовно того, що ним вжито всі передбачені чинним законодавством заходи по забезпеченню працевлаштування інвалідів, і відповідно ним не дотримано в 2006 році встановлений у відповідності зі статтями 19, 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” та Постановою КМУ від 28.12.01 № 1767 норматив робочих місць для інвалідів, або самостійної сплати фінансових санкцій, вимоги позивача визнаються судом правомірними та обґрунтованими, і тому підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 18, 19, 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”. Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 року № 314 «Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів», статтями 71, 94, 158 –163, Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд

п о с т а н о в и в:

1.          Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Шелест»(07100, Київська обл., м. Славутич, вул. Чорноговська, 2 р./р. №5227 в ф-ї «Промінвестбанку»МФО 321154, ) на користь Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Київ (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, 72, ) 2 230 (дві тисячі двісті тридцять ) грн. 14 коп. штрафних санкцій за недотримання нормативу робочих місць для інвалідів.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складання в повному обсязі за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України.

Суддя                                                                                 Маляренко А.В.

Дата складання та підписання в повному обсязі 04.02.2008 р.