ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2008 р. 11 год. 30 хв.           Справа № 05/1112а

Господарський суд Черкаської області в складі : головуючого - судді Швидкого В.А. , при секретарі –Холодній Л.В., за участю представників:

від позивача: Темчишин-Благодір С.П., Новак Р.Г. - за довіреностями ;

від відповідача: Лисенко Н.В. - за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом управління Пенсійного фонду України в Черкаському районі

до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Черкаському районі

про зобов"язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Управління Пенсійного фонду України в Черкаському районі (далі-позивач) заявило позов до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Черкаському районі (далі-відповідач) про зобов"язання вчинити певні дії, а саме:зобов"язати відповідача прийняти суму 370,10 грн. до відшкодування у встановленому порядку, та відобразити у щомісячному акті звірки.

Представники позивача позов у судовому засіданні підтримали з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач проти позову заперечив. Свої заперечення виклав у відзиві на позов. Представник відповідача заперечення підтримав.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного:

У відповідності до положень ст. ст. 1, 2 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, який набув чинності з лютого 1992 року ( далі - Закон № 1), громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення, в т.ч. і трудові пенсії по інвалідності.

У відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який набув чинності з 01.04.2001 року ( далі Закон № 2), дія цього Закону поширюється на осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від їх форм власності та господарювання (далі - підприємства), у фізичних осіб, на осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, та громадян - суб'єктів підприємницької діяльності.

Особи, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних з виконанням ними трудових обов'язків, мають право на забезпечення по страхуванню від нещасного випадку відповідно до цього Закону (стаття 2 Закону № 2 ).

У відповідності до п. 2 прикінцевих положень Закону України «Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві" від 22.02.2001 року, який набув чинності з 01.04.2001 року ( далі –Закон № 3),

Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги працівникам (членам їх сімей), які потерпіли на виробництві до 1 квітня 2001 року, з того часу, коли відповідні підприємства передали в установленому порядку Фонду документи, що підтверджують право цих працівників (членів їх сімей) на такі страхові виплати та соціальні послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку.

Потерпілі, документи яких не передані до Фонду, продовжують отримувати належні виплати та соціальні послуги від свого роботодавця, Пенсійного фонду України та Фонду соціального страхування України. При цьому кошти, виплачені потерпілому страхувальником, зараховуються Фондом у рахунок його страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, а між страховиками з інших видів страхування і Фондом в подальшому відбуваються відповідні розрахунки.

Позивач просить зобов'язати відповідача прийняти до відшкодування 370,10 грн. допомоги на поховання, які виплачені сім'ям померлих пенсіонерів Параєва В.М. та Прохорової Г.І. і не прийнята до відшкодування відповідачем по справі.

У відповідності до Постанови КМУ № 1753 від 27.12.2004 року "Про розмір допомоги на поховання", у разі смерті пенсіонера надається допомога на поховання в розмірі двомісячної пенсії померлого, але не менш як 150 гривень, за рахунок коштів, з яких виплачувалася пенсія ( пп. б п. 1).

Дана постанова КМУ втратила чинність згідно постанови Кабінету Міністрів України

від 31 січня 2007 року N 99 ( з дати публікації 09.02.2007 року в Урядовому кур'єрі). Постанова КМУ від 31 січня 2007 року N 99 встановлює порядок надання допомоги на поховання лише по деяких категоріях осіб, до яких пенсіонери не відносяться.

За доводами позивача, допомога на поховання Параєва В.М. та Прохорової Г.І. виплачена у лютому 2008 року. Станом на день їх смерті постанова КМУ № 1753 від 27.12.2004 року " Про розмір допомоги на поховання" вже не діяла.

У відповідності до ст. 13 Закону України "Про поховання та похоронну справу", виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов'язалася поховати померлого, надається допомога на поховання. Розмір допомоги на поховання та порядок її надання виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов'язалася поховати померлого, встановлює Кабінет Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Розмір допомоги на поховання не може бути меншим за розмір, визначений Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до ст. 53 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058, у разі смерті пенсіонера особам, які здійснили його поховання, виплачується допомога на поховання пенсіонера в розмірі двомісячної пенсії, яку отримував пенсіонер на момент смерті.

Згідно довідки позивача (а.с. 8), пенсіонери Параєв В.М. та Прохорова Г.І. отримували пенсії з цільовою щомісячною допомогою на прожиття в розмірі 183,60 грн. на місяць кожен. Сума виплаченої допомоги на поховання склала 183,60 грн. та витрати на її доставку у сумі 1,45 грн.

Дослідивши положення чинного законодавства, суд не погоджується з доводами відповідача про те, що для відшкодування допомоги на поховання слід довести причинний зв'язок між смертю пенсіонера, що отримував пенсію по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або профзахворювання та настанням смерті.

В своїх доводах відповідач посилається на Постанову КМУ № 826 від 11 липня 2001 року та на Постанову Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві № 13 від 06.03.2006 року.

За змістом цих Постанов мова йде лише про випадки здійснення витрат на поховання у разі смерті особи від нещасного випадку на виробництві або профзахворювання. Ці постанови не поширюються на випадки смерті особи, яка після нещасного випадку на виробництві або профзахворювання не померла, а лише отримувала пенсію внаслідок цих подій, а померла вже під час перебування на пенсії по інвалідності.

Суд вважає, що встановлення причинного зв'язку між смертю і нещасним випадком на виробництві або профзахворюванням необхідно лише при виплаті коштів на поховання особи, яка померла від нещасного випадку на виробництві, і не потрібна для випадків, коли особа померла вже під час перебування її на пенсії по інвалідності.

За змістом Порядку, допомога на поховання сім'ї померлого, який отримував пенсію по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або профзахворювання відшкодовується у всіх випадках, оскільки виключень Порядок не містить і мова про встановлення причинного зв'язку для такого відшкодування в ньому не йде. Ймовірно, виключення з цього правила можуть бути лише у випадку отримання особою кількох пенсій, в т.ч. і по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві. Якщо по інших видах пенсії відповідач згідно Порядку відшкодування не повинен проводити, то встановлення причинного зв'язку між смертю і настанням нещасного випадку на виробництві було б виправданим.

Представники сторін не надавали доказів того, що пенсіонери Параєв В.М. та Прохорова Г.І. отримували крім пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві ще й інші види пенсій, а тому причина їх смерті для відшкодування допомоги на поховання згідно Порядку не має значення.

Загальна сума, яка підлягає відшкодуванню Фондом за лютий 2007 р. та виплачена сім"ям Параєва В.М. та Прохорової Г.І., становить 370,10 грн., з яких 367,20 грн. - допомога на поховання та 2,90 грн. на її доставку за лютий місяць 2007 року.

Виходячи з наведених вище доводів, дії відповідача по неприйняттю до відшкодування вказаних коштів є неправомірними. Якщо відповідач приймав до відшкодування пенсій Параєва В.М. та Прохорової Г.І. внаслідок нещасного випадку на виробництві, то зобов'язаний приймати до відшкодування і виплачені кошти на їх поховання, оскільки це прямо передбачено Порядком.

Дослідивши правову підставу позову, суд вважає, що позивач не довів її наявність, оскільки позивач взагалі не вказав, якою нормою чинного законодавства передбачений такий спосіб захисту права, як зобов'язання відповідача прийняти суми до відшкодування у встановленому порядку та відобразити їх у відповідному акті. В додатковому поясненні позивач обмежився лише обґрунтуванням підстав застосовування до виниклого спору положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Порядок такого способу захисту права, як його визначив позивач, не передбачає.

Міждержавна угода від 13.03.1992 року, з урахуванням якої прийнято Порядок, врегульовує лише питання пенсійного забезпечення громадян держав - учасниць СНД, але не регулює питання проведення взаєморозрахунків між страховими фондами в рамках однієї держави - учасниці, а тому в даному випадку до застосування не підлягає.           Порядок про відшкодування затверджено Постановою Правління обох фондів 04.03.2003 року і розроблено на виконання положень Законів № 1 , № 2 та № 3. Пунктом 2 Порядку встановлено, що порядок визначає механізм відшкодування на централізованому рівні Фондом страхування від нещасних випадків Пенсійному фонду - витрат на виплату пенсій, пов'язаних із настанням нещасного випадку на виробництві та допомоги на поховання.

У відповідності до ст. 24 Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”, страховик, який виплатив страхове відшкодування потерпілій особі має право звернутися до належного страховика щодо відшкодування понесених ним витрат.            У відповідності до п. 2 ст. 19 Конституції України, установи органів влади зобов'язані діяти на підставах та в порядку, визначеному чинним законодавством.

З цих підстав єдиним способом захисту порушеного права позивача в даному випадку є предписаний ст. 24 Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання , які спричинили втрату працездатності” спосіб –а саме - відшкодування, тобто стягнення виплачених коштів. Порядком, затвердженим Постановами правління обох фондів, визначено, що відшкодування проводиться лише на централізованому рівні, тобто позов повинен подаватися на рівні центральних органів сторін.

Правову підставу позову для зобов'язання відповідача прийняти суми до відшкодування та відобразити це у щомісячному акті звірки представник позивача суду не вказав.

Чинне законодавство такого способу захисту права не передбачає.

Позивач не визначився у позовних вимогах у якому акті звірки ( за який період) слід прийняти "вказану суму до відшкодування". Порядок врегульовує лише питання складення актів звірок по беззаперечних сумах і не містить ніякої вказівки про те, які акти чи інші документи слід складати, який між сторонами є спір щодо сум відшкодування.

Зобов'язання відповідача підписати акт, який потрібно позивачу, замість вже підписаного відповідачем у тому вигляді, які він вважав за потрібне ( за лютий 2007 року) -- є протизаконним примусом особи до вчинення дій. Через суд цей примус реалізованим бути не може. Підписання будь-яких актів є правом особи, а не її обов'язком і це право ґрунтується на волевиявленні особи. Будь-який примус, що може вплинути на волевиявлення особи, є протизаконним.

У випадку, якщо акт між сторонами не підписується, то зацікавлена сторона повинна захищати своє право стягненням коштів, на підставі цього акту і в цьому контексті доводити свої права на невключені до акту суми.            Рішення суду про зобов'язання особи "прийняти суми до відшкодування та відобразити це у акті звірки" не можливе до примусового виконання в рамках Закону "Про виконавче провадження".

Право на стягнення спірної суми у позивача не є порушеним навіть при неприйнятті відповідачем до відшкодування допомоги на поховання по акту за лютий 2007 року, оскільки такого наслідку чинним законодавством не передбачено. Право на стягнення в такому випадку має бути доведено позивачем в процедурі стягнення коштів по відшкодуванню між фондами -- на централізованому рівні.            Така ж практика вирішення даної категорії спорів подається в даний час Вищим адміністративним судом України.            За таких обставин позивач обрав не передбачений спосіб захисту свого права, а тому в позові йому слід відмовити повністю.

На підставі статті 95 КАС України, і з урахуванням того, що сторони звільнені від сплати судового збору при подачі позовів, судові витрати на відповідача не покладаються.            Керуючись статтями 95,162,163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В позові відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до Київського міжобласного апеляційного господарського суду шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження до суду першої інстанції на протязі 10 днів та подачі на протязі 20 днів апеляційної скарги, після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                          В.А.Швидкий