ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

28.01.08р.

Справа № А41/252-07

За позовом Прокурора Бабушкінського району м. Дніпропетровська

в інтересах держави в особі Міністерства праці та соціальної політики України в особі Фонду соціального захисту інвалідів

в особі Дніпропетровського обласного відділення

до Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Дніпрогаз",

м. Дніпропетровськ

про стягнення 295 300,00 грн.

Суддя Орєшкіна Е.В.

Представники сторін:

Від позивача: Дзюба В.В., довіреність № 07вих від 23.01.08 року

Від Дніпропетровського обласного віділення Фонду соціального захисту інвалідів:

Петренко Н.В., довіреність № 03-06/060 від 15.01.2008 року

Від відповідача: Волинська Л.П., довіреність № 114юр від 08.11.06 року

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій в розмірі 295300 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем в порушення ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів України” не виконано норматив по створенню 38 робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів та всупереч встановленому порядку відповідач відмовився самостійно сплатити штрафні санкції, сума яких пред’явлена позивачем.

Відповідач проти позовних вимог заперечує, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, просить суд в позові відмовити, посилаючись на те, що:

- ним здійснені заходи по створенню робочих місць для інвалідів, інформовано органи працевлаштування інвалідів про наявність вільних робочих місць, на якому може використовуватись праця інвалідів;

- працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів;

- обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування;

- позивачем невірно визначений норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, оскільки робота на 1746 посадах пов'язана з підвищеною небезпекою, на яких неможливо працювати інвалідам за станом здоров'я;

- відсутнє джерело утворення коштів для сплати санкцій - прибуток, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази в сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Основні правила щодо працевлаштування інвалідів, зокрема, приписи стосовно органів та організацій, що мають здійснювати працевлаштування інвалідів, нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів та штрафних санкцій за його невиконання, містять ст. ст. 17-20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів України” (далі Закон).

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону, для підприємств (об’єднань), установ і організацій незалежно від форм власності і господарювання (далі –підприємства) встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік –у кількості одного робочого місця, якщо інше не передбачено законом.

Обчислення загальної чисельності працюючих на підприємствах має здійснюватися відповідно до Інструкції зі статистики чисельності працівників, зайнятих в народному господарстві України, затвердженої наказом Міністерства статистики України від 07.07.1995 року № 171 (зі змінами та доповненнями, внесеними наказом Державного комітету статистику України від 18.02.1999 року № 67 , далі Інструкція).

За визначеним Інструкцією загальним правилом, встановлений Законом норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів визначається за показником середньо облікової чисельності всього персоналу в еквіваленті повної зайнятості.

Відповідно до статті 218 ГК України, підприємства зобов’язані вживати всіх залежних від них заходів для недопущення господарського правопорушення, яким, зокрема, є невиконання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів. До числа таких заходів відносяться обов’язки підприємства, визначені у п.п. 3, 5, 14 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінета Міністрів України від 03.05.95 р. № 314, зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Кабінета Міністрів України від10.01.95 р. № 19 (далі Положення). Зокрема, у п. 14 названого Положення передбачено, що підприємства інформують державну службу зайнятості та місцеві органи соціального захисту населення про вільні робочі місця та ваканті посади, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Робоче місце інваліда, згідно з п. 1 Положення –це окреме робоче місце або ділянка виробничої площі на підприємстві (об’єднанні) в установі та організації, незалежно від форм власності та господарювання, де створено необхідні умови для праці інваліда.

У визначенні того, чи створено робоче місце інваліда, слід враховувати норми п. 3 Положення, яким передбачено, що робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників медико-соціальної експертної комісії, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів, і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда.

Створення підприємством для інвалідів умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації неможливе без наявності інваліда, пошуком якого зобов’язані займатися центральний орган виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, ограни місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів, визначені у ч. 1 ст. 18 Закону, та створення робочих місць має відбуватись з урахуванням стану здоров’я, здібностей і професійних навичок інвалідів, направлених на підприємство органами з їх працевлаштування.

Отже, нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні на підприємства покладено обов'язок по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обов'язок їх, працевлаштування.

У відповідності до п. 9 ст. 19 Закону підприємства, у тому числі підприємства громадських організацій інвалідів, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку не пізніше 1 лютого подають до зазначених відділень звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою, затвердженою Наказом Мінпраці України від 29.12.2004 № 338.

До матеріалів справи додано звіт відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2004 рік за формою 10-ПІ річна.

З наведених у звіті даних вбачається, що:

- у 2004 році середньооблікова чисельність штатних працівників Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Дніпрогаз" становила 2206 осіб;

- чисельність інвалідів, штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідачем відповідно до чотиривідсоткового нормативу у 2004 році складала 88 осіб, у той час коли у звітному періоді відповідачем було працевлаштовано 50 інвалідів;

- середньорічна заробітна плата на підприємстві відповідача у 2004 році становила 9435,81 грн.

Відповідач інформував Бабушкінський районний центр зайнятості про наявність вільних робочих місць, на яких може використовуватись праця інвалідів, до матеріалів справи долучені копії звітів за формою № 3 –ПН за березень –грудень 2004 року.

Згідно ч. 1 ст. 20 Закону , підприємства, крім тих, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, незалежно від форм власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ч. 1 ст. 19 Закону, щороку сплачують, відповідним відділення Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Згідно з розрахунком позивача, сума штрафних санкцій за 38 нестворених робочих місць складає 295300 грн.

Відповідно до ч. 6 ст. 20 Закону, порядок і терміни сплати підприємствами штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів затверджуються Кабінетом міністрів України. Постановою Кабінету міністрів України від 28.12.01 року № 1767 затверджено порядок сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів. Пунктом 4 порядку передбачено, що штрафні санкції сплачуються підприємствами самостійно, не пізніше 15 квітня року, що настає за звітним.

У частинах 3 та 4 статті 20 Закону передбачено, що сплату штрафних санкцій підприємства провадять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов’язкових платежів). У разі відсутності коштів штрафні санкції можуть бути застосовані шляхом звернення стягнення на майно підприємства в порядку, передбаченому законом.

Крім того, Закон не ставить в залежність обов’язок щодо сплати санкцій в наявності чи відсутності прибутку, а вказує лише джерело сплати, таку правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 14.06.05 року № 6/324.

Підприємство з правом найму робочої сили забезпечує визначену відповідно до закону кількість робочих місць для працевлаштування неповнолітніх, інвалідів, інших категорій громадян, які потребують соціального захисту. Відповідальність підприємства за невиконання даної вимоги встановлюється законом (п. 8 ст. 69 Господарського кодексу України).

Штрафні санкції, передбачені ст. 20 Закону, є видом адміністративно-господарських санкцій, правовий режим застосування яких визначено у статтях 238-250 Господарського кодексу україни.

Причиною виникнення спору зі справи стало питання про правомірність стягнення з відповідача передбачених ст.20 Закону штрафних санкцій за недотримання встановленого нормативу працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько–правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

На вимогу суду докази створення за встановленими вимогами робочих місць інвалідів, а також докази повідомлення місцевих органів соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів, суду не надані, в матеріалах справи вони відсутні.

Наказ № 273 від 19.08.02 року з урахуванням п. 3 Положення не є належним доказом створення робочих місць інвалідів в розумінні ст. 70 Кодексу Адмінстративного судочинства України, а може лише свідчити про наміри відповідача створити такі робочі місця.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону та положень інших законів для деяких категорій операторів базою для обчислення чотирьохвідсоткового нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів обрано не загальну, а певним чином обмежену чисельність працюючих на підприємстві.

Твердження відповідача щодо неможливості працювати інвалідам за станом здоров'я на 1746 посадах, робота за якими пов'язана з підвищеною небезпекою належними доказами, у відповідності із ст. ст. 70, 71 Кодексу адміністративного судочинства України не доведено.

Отже, суд дійшов висновку, що відповідачем за встановленими вищенаведеними вимогами в 2004 році не створено 38 робочих місць для інвалідів, (не атестовано у встановленому порядку), не інформовано місцеві органи соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інваліда за встановленим нормативом, що унеможливило вищевказаному органу направити та працевлаштувати інвалідів на підприємстві відповідача, а відповідачу атестувати робоче місце конкретного інваліда, за відсутністю відповідної інформації про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів.

З огляду на викладене, суд вважає вимоги позивача обгрунтованими, оскільки відповідачем не вжито всіх заходів щодо виконання вимог ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” та не виконано у встановленому порядку обов’язків щодо створення робочих місць для інвалідів з урахуванням вимог Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів.

За таких обставин, суд вбачає підстави для задоволення позову.

Відповідно до ст. 94 Кодексу Адміністративного судочинства України, судовий збір з відповідача не стягується.

З огляду на вищевикладене,

керуючись ст.ст. 70, 71, 94, 160 Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Дніпрогаз" - 49029, м. Дніпропетровськ, вул. Володарського,5, , р/р 0536 ВАТ "Перший інвестиційний банк", МФО 300506 на користь Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - 49000, м. Дніпропетровськ, пр. К. Маркса,60, , р/р 0004 в банку УДКУ у Дніпропетровській області, МФО 805012 адміністративно-господарських санкцій в розмірі 295300 грн. (двісті дев'яносто п'ять тисяч триста грн.).

Постанова набирає законної сили відповідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя

Е.В. Орєшкіна

Дата складення постанови в повному обсязі, оформленої у відповідності до ст.163 КАС України –31.01.2008 р.

Згiдно з оригіналом

Помічник судді

О.А. Лисінська