ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2008 р.

№ 3/170-2/42

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова Є.В.,

суддів:

Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційну скаргу

відкритого акціонерного товариства енергопостачальної компанії "Чернігівобленерго" (далі Товариство)

на постанову

Київського апеляційного господарського суду

від

13.11.07

у справі

№ 3/170-2/42

господарського суду

міста Києва

за позовом

Товариства

до

державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" (далі Підприємство),

третя особа:

товариство з обмеженою відповідальністю "Проектно-вишукувальне підприємство "Спецпроект"

(далі ТОВ "Спецпроект"),

за участю:

Генеральної прокуратури України (далі Прокуратура),

про

стягнення 2 422 000,00 грн.

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:

Скабенок Ю.О. (за дов. № 17/8171 від 17.12.07);

- відповідача:

Ковалик В.В. (за дов. № 381 від 24.12.07);

- третьої особи:

не з‘явились;

- Прокуратури

не з‘явились.

Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України, яка переглядає справу в касаційному порядку, не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 06.03.08 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 04.05.06 господарського суду міста Києва позовні вимоги Товариства задоволено повністю.

З Підприємства на користь Товариства стягнуто кошти в розмірі

2 422 000,00 грн., 24 220,00 грн. витрат по сплаті державного мита та

118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою від 02.10.06 Київського апеляційного господарського суду рішення від 04.05.06 господарського суду міста Києва залишено без змін, а апеляційну скаргу Підприємства без задоволення.

Постановою від 30.11.06 Вищого господарського суду України касаційну скаргу Підприємства задоволено.

Рішення від 04.05.06 господарського суду міста Києва та постанову від 02.10.06 Київського апеляційного господарського суду скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справу рішенням від 27.02.07 господарського суду міста Києва (суддя Домнічева І.О.) позовні вимоги Товариства задоволено повністю.

З Підприємства на користь Товариства стягнуто 2 422 000,00 грн. основного боргу, 24 220,00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що матеріалами справи доведено невиконання Підприємством робіт за договором та факт здійснення Товариством попередньої оплати відповідної суми коштів.

Постановою від 13.11.07 Київського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Гарник Л.Л., суддів –Дикунської С.Я., Сотнікова С.В.) апеляційну скаргу Підприємства задоволено.

Рішення від 27.02.07 господарського суду міста Києва скасовано.

По справі прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариству відмовлено.

З Товариства на користь Підприємства стягнуто 12 110,00 грн. державного мита за розгляд апеляційної скарги.

При винесенні постанови апеляційний суд прийшов до висновку про те, що грошові кошти, сплачені Товариством як попередня оплата робіт за договором, не можуть вважатись збитками, у зв‘язку з чим суд встановив недоведеність правових підстав для стягнення з Підприємства спірної суми коштів.

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, винесеною під час нового розгляду справи, Товариство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить постанову від 13.11.07 Київського апеляційного господарського суду скасувати, а рішення від 27.02.07 господарського суду міста Києва залишити в силі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскарженого судового акту було порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 611, 612, ч. 2 ст. 849 Цивільного кодексу України, ст.ст. 139, 224, 225 Господарського кодексу України, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України.

Підприємство у своєму відзиві на касаційну скаргу щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв‘язку з чим просить касаційну скаргу Товариства залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення –без змін.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзив на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, 30.12.04 між Донецькою регіональною філією Підприємства (Виконавець) та Товариством (Замовник) укладено договір № 718 (далі Договір), за умовами якого Виконавець прийняв на себе обов'язок з оформлення права оренди земельних ділянок під об'єктами Товариства у Бобровицькому, Городянському, Прилуцькому районах та м.Чернігова з використанням раніше виконаних робіт при оформленні актів постійного користування земельними ділянками в цих районах, з виготовленням обмінних файлів, в обсягах і вартості згідно з розрахунком базової вартості одиниці обсягу робіт та кошторисів.

При вирішенні спору по суті судовими інстанціями встановлено, що Договір підписано керівником Донецької регіональної філії Підприємства. При цьому встановлено, що Філія не є юридичною особою, але Положенням про Донецьку регіональну філію, затвердженим наказом Підприємства № 100-к від 20.08.03 Філії надано право самостійно, від імені Підприємства, укладати з юридичними та фізичними особами угоди, передбачені законодавством України. Разом з тим, встановлено, що пунктом 5.3 Положення визначено, що директор Філії на підставі довіреності, наданої генеральним директором Підприємства, укладає з юридичними та фізичними особами угоди, передбачені законодавством України.

Судовими інстанціями встановлено, що у п. 2.4 Договору сторони визначили загальну вартість робіт в розмірі 3 592 312,17 грн., а графіком виконання робіт, який є додатком № 8 до Договору, встановили кінцевий термін виконання робіт – грудень 2005 року. Пунктом 2.6 Договору сторони передбачили, що оплата робіт здійснюється на підставі актів виконаних робіт.

На підставі наданих сторонами у справі доказів попередніми судовими інстанціями встановлено, що на виконання умов Договору Товариство платіжними дорученнями № 647 від 21.01.05, № 597 від 20.01.05, № 91 від 25.02.05, № 90 від 25.02.05, № 3972 від 21.03.05 та № 4291 від 29.03.05 перерахувало Підприємству грошові кошти у сумі 2 422 000,00 грн. як попередню оплату за Договором.

При вирішення спору по суті судовими інстанціями встановлено, що у зв'язку з тим, що Підприємство не приступило до виконання договірних зобов'язань, листом від 27.12.06 Товариство повідомило Донецьку регіональну філію Підприємства про відмову від Договору та виклало вимогу про повернення сплачених на виконання вказаного Договору коштів в розмірі

2 422 000,00 грн.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що згідно ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Згідно ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Виходячи зі змісту ст. ст. 546, 548, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов'язання. Також, правові наслідки порушення зобов'язання встановлені ст. 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що згідно положень ст. 3, ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов'язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Аналіз наведених правових норм свідчить, що невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання може потягнути за собою такі наслідки: повернення суми попередньої оплати, сплату неустойки, розірвання договору.

Крім того, колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ст.ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Вказане положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Крім того, встановлено, що вказане положення застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні рішень по суті спору наведеним правовим положенням юридичного аналізу в контексті спірних правовідносин надано не було, в той час, як у даному випадку необхідно було керуватися вказаними нормами в комплексі.

На підставі викладеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що спір розглянуто судами першої та апеляційної інстанцій без дослідження в повному обсязі обставин справи та норм чинного законодавства, що є порушенням принципу всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності та призвело до прийняття рішень з помилковим застосуванням норм права.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення судами не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів. Колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що оцінка доказів, не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.76 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення, ухвалені у справі, підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Під час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства енергопостачальної компанії "Чернігівобленерго" № 17/8088 від 13.12.07 задовольнити частково.

Рішення від 27.02.07 господарського суду міста Києва та постанову від 13.11.07 Київського апеляційного господарського суду у справі № 3/170-2/42 господарського суду міста Києва скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

І.Ходаківська