ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

17 січня 2008 р.

№ 35/183

Вищий
господарський  суду  України
в складі колегії

суддів:

Грейц К.В. -головуючого,
Бакуліної С.В., Глос О.І.,

розглянувши касаційну  скаргу

СПД ФО ОСОБА_1

на  постанову

від 16.10.2007

Донецького апеляційного
господарського суду

у справі господарського суду
Донецької області № 35/183

за позовом

ВАТ “Донецьке обласне
підприємство автобусних станцій"

до

СПД ФО ОСОБА_1

про

стягнення 158646,04 грн.

за участю представників:
- позивача

Федорова Є.Г.

- відповідача

ОСОБА_1, ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Донецької області від 03.08.2007 (суддя Мальцев М.Ю.) по справі № 35/183
відмовлено в задоволенні позовних вимог ВАТ "Донецьке обласне підприємство
автобусних станцій" до Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної
особи  ОСОБА_1про стягнення 158646,04
грн. безпідставно набутих коштів.

Рішення мотивовано тим, що позивач
не довів своє право власності на спірні кошти і що відповідач набув їх саме за
рахунок позивача, отже, права та охоронювані законом інтереси позивача ніяким
чином не порушені.

Донецький апеляційний господарський
суд (колегія суддів у складі головуючого судді Р.В.Волкова, суддів
Н.В.Акулової, М.Д.Запорощенко), здійснюючи апеляційну перевірку в зв'язку зі
скаргою ВАТ "Донецьке обласне підприємство автобусних станцій",
постановою від 16.10.2007 рішення у справі скасував, прийняв нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнив, стягнувши з Суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_1158646,04 грн.

Постанову вмотивовано приписами ст.
1212 ЦК України і посиланням на безпідставне перерахування відповідачеві, який
не є платником ПДВ, у складі вартості квитків на перевезення пасажирів суми
ПДВ, що підлягала сплаті і фактично була сплачена позивачем до бюджету.

Не погоджуючись з постановою суду
апеляційної інстанції, СПД ФО  ОСОБА_1в
поданій касаційній скарзі просить її скасувати, рішення господарського суду
першої інстанції у справі залишити в силі. Свої вимоги скаржник обґрунтовує,
зокрема, тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про
наявність у позивача підстав вимагати повернення коштів на підставі статті 1212
ЦК України, адже, між сторонами існували договірні правовідносини і спірні
кошти були перераховані позивачем як плата за провіз пасажирів та багажу згідно
договору № 112/2 від 29.12.2005, крім того, позивач не довів фактичної сплати
аналогічної суми ПДВ до бюджету.

ВАТ "Донецьке обласне
підприємство автобусних станцій" у відзиві на касаційну скаргу просить
залишити її без задоволення, як необґрунтовану, оскільки судом апеляційної
інстанції правомірно встановлено, що на послуги з перевезення пасажирів, які
надаються підприємцями -платниками єдиного податку, не повинен перераховуватись
у складі вартості квитка ПДВ.

Заслухавши у відкритому судовому
засіданні пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення
обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного
господарського суду, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла
висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій під час
розгляду справи встановлено, що 29.12.2005 між сторонами укладено договір №
112/2, за умовами якого ВАТ
"Донецьке обласне підприємство автобусних станцій" (позивач)
за дорученням перевізника -СПД ОСОБА_1 (відповідача) приймає на себе
зобов'язання   по організації на
території власних автостанцій (автовокзалів) процесу відправлення пасажирів
транспортом перевізника, продажу квитків населенню на проїзд та перевезення
багажу, надання інших послуг населенню згідно з Правилами надання послуг
пасажирського автомобільного транспорту.

Згідно з п.2.1.2 договору позивач
зобов'язаний здійснювати своєчасний попередній та поточний продаж проїзних та
багажних квитків на рейсові автобуси населенню у касах автостанцій відповідно з
Таблицею вартості проїзду та перевозу багажу, яка надається перевізником та
затверджується замовником перевезень (Донецькою облдержадміністрацією у
внутрішньо обласних перевезеннях чи Державним департаментом автомобільного
транспорту у міжобласному сполученні) згідно вимог діючого законодавства.

Відповідно до  ч. 2 ст. 7 Закону України "Про
транспорт" розрахунки із споживачами послуг транспорту загального
користування проводяться на основі чинних тарифів у порядку, визначеному
кодексами (статутами) окремих видів транспорту та іншими актами законодавства
України.

Постановою Кабінету Міністрів
України від 25.12.1996 N 1548 "Про встановлення повноважень органів
виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін
(тарифів)" передбачено, що обласні державні адміністрації наділені
повноваженнями з регулювання (встановлення) тарифів на перевезення пасажирів і
багажу автобусами, які працюють у звичайному режимі руху, в приміському та
міжміському внутрішньообласному сполученні.

Розпорядженням Донецької обласної
державної адміністрації № 362 від 23.09.2005 для всіх суб'єктів підприємницької
діяльності, що здійснюють перевезення, встановлено тариф на перевезення 1
пасажира на відстань 1 кілометр у розмірі 0,10 грн.

В таблицях вартості проїзду і
перевезення багажу, що затверджені облдержадміністрацією і підписані
перевізником (відповідачем), у якості примітки вказано, що покладений у її
основу тариф за 1 км складає 0,10 грн. без ПДВ.

При цьому, порядок
взаєморозрахунків сторін за договором встановлений в п. 3.1 договору (з
врахуванням додаткової угоди від 01.03.2006 до договору), згідно якого за
виконання умов договору відповідач сплачує позивачеві винагороду в розмірі 10%,
з врахуванням 20% ПДВ, від суми виручки від реалізації квитків згідно відомості
касового продажу Ф20-АСС, яка є підставою для розрахунків з перевізником  і підтвердженням виконаних робіт. Винагорода
сплачується шляхом утримання позивачем належних йому сум з коштів, отриманих
від продажу квитків, а перевізнику перераховується сума належних йому коштів в
розмірі 90% від суми виручки від реалізації квитків згідно відомості касового
продажу за вирахуванням страхового збору і ПДВ.

Як встановлено судами, в
період  з
01.01.2005 по 28.11.2006 відповідач був платником єдиного податку і
відповідно до п. 6 Указу  Президента  України
"Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів
малого підприємництва" суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний
податок, не є платником податку на додану вартість.

Відповідно до п.п. 3.1.1 п. 3.1 ст.
3 Закону України "Про податок на додану вартість" об'єктом
оподаткування ПДВ є операції платників податку з поставки товарів та послуг,
місце надання яких знаходиться на митній території України. Згідно
абз."а" п. 10.1 ст. 10 цього Закону
особами, відповідальними за нарахування, утримання та сплату
(перерахування) податку до бюджету, є платники податку. Таким чином, саме
позивач є платником ПДВ, тобто, має включати цей податок до загальної продажної
вартості квитка, у складі якої є вартість послуги перевізника та послуги автостанції,
утримувати його з пасажира і сплачувати до бюджету (включати до своїх
податкових зобов'язань за певний період).

Виходячи з аналізу зазначених норм
та умов укладеного між сторонами
договору від 29.12.2005 № 112/2, суд апеляційної інстанції дійшов правомірного
висновку, що на послуги з перевезення пасажирів, які надаються  підприємцями - платниками єдиного податку, не
повинен нараховуватися податок на додану вартість, отже, відповідачеві від
вартості квитка, до якої був включений ПДВ, мали виплачуватися позивачем
грошові кошти у розмірі, передбаченому тарифом, без перерахування йому ПДВ.

Проте, за період з 01.01.2006 по
31.10.2006 позивач фактично виплатив відповідачеві грошові кошти в сумі
951786,23 грн., з урахуванням 20% ПДВ в сумі 158646,04 грн., що підтверджується
відомостями про видачу грошових коштів від реалізації квитків за цей період і
не заперечується відповідачем.

За приписами ст. 1212 ЦК України,
особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно),
незалежно від того, чи таке безпідставне набуття або збереження було
результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком
події, зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Враховуючи наведене, колегія суддів
погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що сума податку на
додану вартість, отримана  позивачем від
пасажира у складі вартості квитка, підлягає
сплаті до бюджету (включенню ним як платником податку до своїх
податкових зобов'язань за певний період), а фактичне перерахування позивачем
цієї суми відповідачеві і отримання її останнім відбулось без правових підстав,
встановлених законом і договором, отже, позовні вимоги про повернення
безпідставно набутих відповідачем коштів підлягають задоволенню як законні і
обґрунтовані.

При цьому, колегія суддів зазначає,
що судами попередніх інстанцій достовірно встановлений факт отримання
відповідачем спірних грошових коштів саме від позивача, отже, саме позивачеві і
мають бути повернені безпідставно перераховані ним відповідачеві кошти у
вигляді включеної до вартості квитка суми податку на додану вартість, який
акумулювався у останнього без подальшої його сплати до бюджету, тобто, спірна
сума перебуває у відповідача безпідставно.

За таких обставин висновок суду
першої інстанції про відсутність у позивача права вимагати повернення спірних
коштів через неподання ним доказів того, що відповідач набув ці кошти саме за
рахунок позивача, тому його права та охоронювані законом інтереси ніяким чином
не порушені відповідачем, колегія суддів вважає хибним і правомірно
спростованим судом апеляційної інстанції.

При цьому, аналогічного змісту
посилання скаржника на недоведеність позивачем права на вимогу про повернення
відповідачем спірних грошових коштів і сплату ним такої ж суми податку на
додану вартість до бюджету не приймаються до уваги колегії суддів з огляду на
все вищевикладене і припис норми ч. 2 ст. 111 ГПК України, відповідно до якої
скаржник не вправі посилатись на недоведеність обставин справи.

Наведене свідчить, що під час
прийняття постанови у справі, суд апеляційної інстанції не припустився
порушення або неправильного застосування норм чинного матеріального та
процесуального законодавства, а, отже, підстави для її скасування або зміни
відсутні.

Керуючись статтями 1115,
1117, 1119, 11111 Господарського
процесуального кодексу  України, Вищий
господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Донецького апеляційного
господарського суду від 16.10.2007 у справі господарського суду Донецької
області № 35/183 залишити без змін.

Касаційну скаргу СПД ФО ОСОБА_1
залишити без задоволення.

Головуючий суддя                                                          К.В.Грейц

Судді
С.В.Бакуліна

О.І.Глос