ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
У Х В А Л А

№ 47/89-48/84

24.01.08

За позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферум-фрахт»

До

»AG

Про

стягнення 21 591,74 грн.

Суддя Сулім В.В.

Представники сторін:

Від позивача:           Кузьменко М.В. –пред. за довір., Гайдукевич І.І. - директор

Від відповідача:           не з’явився

Обставини справи:

Позивачем подано до Господарського суду міста Києва позовну заяву про визнання заявки б/н від 23.12.04р. на перевезення KER»AG в частині арбітражної угоди недійсними; стягнення з HENKER»AG 3540 євро за міжнародні перевезення вантажів, а також просив покласти судові витрати на відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.03.06р. було порушено провадження в справі № 47/89 та призначено її до розгляду.

25.09.06р. Позивач надав суду позовну заяву (про зміну предмету позову, доповнення, уточнення позовних вимог про визнання недійсним арбітражних застережень та стягнення боргу за міжнародні перевезення вантажів автомобільним транспортом), в якій просив визнати арбітражне застереження, що містить в заявці б/н від 23.12.04р. »AG на міжнародне перевезення вантажу АА0488859 вагою 7280 кілограмів, про розгляд спорів в Куборт недійсним; визнати арбітражне застереження, що містить в заявці б/н від 23.12.04р. »AG на міжнародне перевезення вантажу АА0488861 вагою 10719 кілограмів, про розгляд спорів в Куборт недійсним; визнати арбітражне застереження, що містить в заявці б/н від 23.12.04р. NKER»AG на міжнародне перевезення вантажу АА0488862 вагою 10353 кілограмів, про розгляд спорів в Куборт недійсним; стягнути з »AG 3540 євро за міжнародні перевезення вантажів; судові витрати Позивач просив покласти на Відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.09.06р. провадження у справі № 47/89 припинено на підставі п. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України у зв’язку з тим, що спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.01.07р. у справі № 47/89 ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.09.06р. у справі № 47/89 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

15.02.07р. ухвалою Господарського суду міста Києва справу № 47/89 прийнято до провадження та призначено їй новий номер № 47/89-48/84 та призначено до розгляду.

Позивач 11.04.07р. подав суду правове обґрунтування, в якому зазначає, що до заявок Відповідача застосовується матеріальне право Німеччини; форма договору відповідає вимогам Цивільного укладення Німеччини; згідно із ст. 9 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажна накладна є первинним доказом укладення договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником; вимоги про стягнення з відповідача 3540 євро відповідають ст.ст. 1, 4, 8 та 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», ст. 316 Господарського кодексу України, ст. 4 вищевказаної конвенції та § 458 Торговельного укладення Німеччини.

22.01.08р. Відповідач надав суду відзив на позовну заяву ТОВ «Ферум-фрахт», в якому просить припинити провадження у справі та залишити позовні вимоги без задоволення, з мотивів того, що Позивач не виконав свого зобов’язання щодо доставки вантажу, внаслідок чого Відповідач був змушений здійснити доставку за власний рахунок літаком з Великобританії; враховуючи, що внаслідок порушення договірних умов з боку Позивача перевезення зазначеного вантажу було здійснено за власний рахунок Відповідача він не здійснив платежі на суму 3540 євро по виставлених Позивачем рахунках; Позивач мав при поданні позову керуватися ст. 31 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів.

У судовому засіданні 24.01.08р. Позивач ознайомився із відзивом Відповідача на позовну заяву від 22.01.08р. Проти підстав припинення провадження у справі та залишення позовних вимог без задоволення, зазначених у відзиві, заперечував.

Перед початком розгляду справи по суті представників сторін ознайомлено з його правами та обов’язками у відповідності із ст.22 ГПК України.

Крім цього, представникам сторін у судовому засіданні роз’яснено вимоги ст.81-1 ГПК України.

Судом, у відповідності з вимогами ст.81-1 ГПК України складено протокол, який долучено до матеріалів справи.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників Сторін, Господарський суд міста Києва встановив:

23.12.04р. Відповідач направив Позивачу заявки без номерів із замовленням на доставку вантажів вантажними машинами з брезентом. У заявках було визначено строк доставки вантажу: АА0488859 до 14.01.05р., АА0488861 до 13.01.05р., АА0488862 до 14.01.05р.

У заявках визначені умови здійснення оплати послуг перевезення: оплата буде прийнята лише за умови пред’явлення підтвердженого оригіналу документу про передачу.

Крім того, у заявках зазначено, що вважаються погодженими пункти, зокрема:

- замовлення має обов’язкову силу навіть без підтвердження від протилежної сторони;

- сторони несуть повну відповідальність за дотримання вказаних строків. Час простою слід підтверджувати в накладній, даний час визнається лише на підставі попередньої письмової домовленості;

- Позивач зобов’язаний негайно сповістити Відповідача у випадку порушення строків завантаження та строків поставки / у випадку виникнення труднощів;

- водій несе повну відповідальність при поштучній передачі під час завантаження / розвантаження, а також за зовнішні характеристики товару;

- всі суперечки, що можуть виникнути між двома сторонами, будуть розглядатись в Кобург (Coburg).

Загальна вартість замовленого перевезення вантажу становить 3540 євро.

Сторони визнають, що спірні заявки були пропозицією Відповідача укласти договір перевезення, яка була прийнята Позивачем.

Сторонами не було надано доказів того, що умови заявок були змінені сторонами.

Таким чином, судом встановлено, що Відповідач звернувся із замовленням на здійснення міжнародних перевезень вантажу особисто, повноважень на укладення договору перевезення із третіми особами Відповідачем Позивачу не було надано.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України обов’язок доказування обставин, на якими обґрунтовуються вимоги або заперечення, покладаються на сторони.

Разом з тим, Позивач всупереч заявкам не виконав замовлення. Надані Позивачем міжнародні товарно-транспортні накладні (CМR) А № 003930, А № 003931 та А № 003380, які доводять факт, що перевезення вантажів, зазначених у накладних, було здійснено третьою особою –Товариством з обмеженою відповідальністю «ДДД ЛТД». Копії подорожніх листів вантажного автомобіля в міжнародному сполучені № 735189 серія 02 ААБ, № 735190 серія 02 ААБ та № 735228 серія 02 ААБ також доводять факт, що міжнародні перевезення були здійснені третьою особою –ТОВ «ДДД ЛТД». Таким чином, судом встановлено, що Позивач не виконував взятого на себе зобов’язання із перевезення вантажів за спірними заявками Відповідача.

Позивачем не було також надано доказів укладення договору перевезення вантажів, зазначених у спірних заявках, із Товариством з обмеженою відповідальністю «ДДД ЛТД». Крім того, вищевказані міжнародні товарно-транспортні накладні не містять відомостей, які доводили б, що ТОВ «ДДД ЛТД»здійснило перевезення вантажу, який вказано у спірних заявках. Отже, Позивач не виконував спірні заявки і як експедитор.

Що ж до квитанції на кредитовану суму № 60243899 від 15.03.05р., то суд не приймає її до уваги, оскільки суду не було надано доказів того, що цей документ має силу розрахункового документу або є доказом визнання Відповідачем заборгованості. В той же час сторони погодили порядок та підстави здійснення оплати. Позивач не надав суду доказів того, що він надав Відповідачу оригінали документів про передачу вантажу відповідно до умов заявок, а надані ж суду листи із вимогою про сплату не є належним доказом виконання цього обов’язку. Отже, Позивач не довів належним чином наявності заборгованості Відповідача із замовлення перевезення за спірними заявками.

Крім того, Відповідач зазначає, що внаслідок невиконання Позивачем спірних заявок ним були понесені витрати із вимушеної доставки вантажу літаком із Великобританії. Відповідачем було направлено на адресу Позивача рахунок 60281241 від 15.03.05р. для оплати витрат за надзвичайний політ, який став необхідним з вини Позивача на суму 4890 євро. Саме з цих підстав він не здійснював платежу у сумі 3 540 євро.

З огляду на зазначене, суд дійшов до висновку, що Позивачем не було виконане замовлення на перевезення вантажу відповідно до спірних заявок. Фактичні обставини справи та наявні в матеріалах справи докази спростовують твердження Позивача про наявність у Відповідача заборгованості, яка виникла із спірних заявок.

Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність»у редакції, яка діяла на момент направлення Відповідачем спірних заявок, було встановлено, що права та обов'язки сторін зовнішньоекономічної угоди визначаються правом місця її укладання, якщо сторони не погодили інше. Місце укладення угоди визначається законами України (ст. 6).

Статтею 382 Господарського кодексу України визначено, що права та обов'язки сторін зовнішньоекономічного договору (контракту) визначаються правом місця його укладення, якщо сторони не погодили інше. Порядок визначення права, яке має застосовуватися до договору (контракту) у разі недосягнення згоди сторін стосовно вказаного порядку, встановлюється законом про зовнішньоекономічну діяльність.

Згідно із ст. 647 Цивільного кодекс України договір є укладеним у місці проживання фізичної особи або за місцезнаходженням юридичної особи, яка зробила пропозицію укласти договір, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що із пропозицією укласти договір звернувся саме Відповідач. Надана сторонами виписка торгового реєстру Б суду першої інстанції Франкфурту-на-Майні свідчить, що місцезнаходженням Відповідача є м. Франкфурт-на-Майні, Німеччина. Отже правовідносини, що виникли у зв’язку із спірними заявками регулюються законодавством Німеччини.

Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів у ст. 1 встановлено, що ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільної перевозки вантажів за винагороду автомобілями, коли вказані в договорі місце прийняття до перевезення вантажу та місце, яке передбачене для здачі вантажу, знаходяться на території двох різних держав, з яких хоча б одна є учасницею Конвенції. Застосування конвенції не залежить від місця проживання та національності сторін, які уклали договір.

Вказана Конвенція підписана в м. Женеві 19 травня 1956 року, Союз РСР приєднався 1 серпня 1983 року, і вона стала чинною для нього з 1 червня 1986 року. Відповідно до Закону України "Про правонаступництво України" від 12 вересня 1991 року Україна є правонаступником прав і обов'язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам республіки. Крім того, на підставі Постанови Верховної Ради України від 17 вересня 1992 року "Про приєднання України до Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів" Україна приєдналася до цієї Конвенції. Відповідно до статті 34 Віденської конвенції, коли частина або частини території держави відокремлюються і утворюють одну або декілька держав, незалежно від того, чи продовжує існувати держава-попередниця, будь-який договір, що був у силі на момент правонаступництва держав стосовно всієї території держави-попередниці, продовжує бути у силі стосовно до кожної утвореної таким чином держави-наступниці.

Законом України "Про дію міжнародних договорів на території України" встановлено, що укладені і належним чином ратифіковані Україною міжнародні договори становлять невід'ємну частину національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Судом встановлено, що заявками було замовлене міжнародне перевезення вантажів автомобільним транспортом, оскільки місце відправлення вантажу та місце його отримання знаходяться в різних країнах. При цьому, на момент надіслання спірних заявок Позивачу і Україна, і Німеччина були учасниками Конвенції, а тому на правовідносини, що виникли між Сторонами на підставі спірних заявок, поширюється дія Конвенції.

Згідно зі статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, та згідно зі статтею 19 Закону України "Про міжнародні договори України" укладені і належним чином ратифіковані вони становлять невід'ємну частину національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства, а якщо міжнародним договором України, укладення якого відбулось у формі закону, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України.

На підставі Закону України «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів»Україна приєдналася до конвенції з 01.08.07р.

Відповідно до частини третьої статті 4 Господарського процесуального кодексу України, якщо в міжнародних договорах України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно із ст. 31 Конвенції за всіма спорами, що виникають з приводу перевезення, що здійснюються із застосуванням цієї Конвенції, позивач може звернутися, крім компетентного суду країн, які приймають участь у Конвенції, спільно зазначених сторонами, до суду країни, на території якої знаходяться: а) звичайне місце проживання відповідача, його головна контора або відділення чи агентство, при посередництві якого був укладений договір перевезення, або b) місце прийняття вантажу до перевезення або вказане для його здавання, та може звернутися лише до цього суду.

Отже, підвідомчість спорів із міжнародного перевезення вантажів визначається Конвенцією, а її положення є обов’язковими для Позивача, оскільки Конвенція є частиною національного законодавства України.

Оскільки Позивач не надав суду доказу факту особистого виконання перевезення, а повноважень експедитора заявками йому не було надано, то Позивач в силу ст. 31 Конвенції із позовом має звернутися або до суду міста Кобург (Coburg), або до суду за місцезнаходженням Відповідача –у м. Франкфурт-на-Майні, Німеччина.

Статтею 12 Господарського процесуального кодексу України визначено підвідомчість справ господарським судам, а саме: 1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів; 2) справи про банкрутство. 3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції. 4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів. Підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду (арбітражу), крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб.

Отже, згідно із ст. 12 ГПК України, якщо розгляд справи міжнародним договором України віднесено до інших органів, то такий спір не підвідомчий розгляду у господарських судах.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України встановлено, що господарський суд припиняє провадження у справі у разі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України. Позаяк судом встановлено, що в силу Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів Позивач може звернутися із позовом або до суду погодженого у заявках міста Кобурга (Німеччина), або суду місцезнаходження Відповідача –міста Франкфурт-на-Майні (Німеччина), то спір за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферум-Фрахт»до »AG (Німеччина) не підлягає розгляду у господарських судах України, а провадження у справі № 47/89-48/84 підлягає припиненню у порядку п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

За таких обставин, керуючись п. 1 та п. 11 ч. 1 ст. 80 та ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1.          Припинити провадження у справі № 47/89-48/84 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферум-фрахт»до » AG (Німеччина) про визнання недійсним арбітражного застереження, що містить в заявці б/н від 23.12.04р. »AG на міжнародне перевезення вантажу АА0488859 вагою 7280 кілограмів, про розгляд спорів в м. Куборт; арбітражного застереження, що містить в заявці б/н від 23.12.04р. » AG на міжнародне перевезення вантажу АА0488861 вагою 10719 кілограмів, про розгляд спорів в м. Куборт; арбітражного застереження, що містить в заявці б/н від 23.12.04р. »AG на міжнародне перевезення вантажу АА0488862 вагою 10353 кілограмів, про розгляд спорів в м. Куборт, та стягнення з »AG 3540 євро за міжнародні перевезення вантажів.

2. Судові витрати покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Ферум-Фрахт».

Ухвала може бути оскаржена у встановленому законом порядку.

Суддя                                                                                                      В.В.Сулім