ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2008 р.

Справа № А-12/52-8/155

Господарський суд Івано-Франківської області у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Шіляк Марина Анатоліївна,

Cуддя Фанда Оксана Михайлівна,

Суддя Грица Юрій Іванович

При секретарі Феденько Наталія Михайлівна

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом ТзОВ "Карпатнафтохім" вул. Робітнича, 29, с. Мостище, Калуський район, Івано-Франківська область, 77305

до відповідача Калуської ОДПІ, вул. В.Стуса, 2, м. Калуш, 77300

за участі прокуратури Івано-Франківської області, вул. Грюнвальдська, 11, м.Івано-Франківськ, 76000

про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень Калуської ОДПІ від 19.01.07 №/0 та від 29.03.07 №/1.

За участі представників:

Від позивача: Бойко Р.Б., (довіреність №53-ЮР -36 від 23.03.06р. - юрисконсульт);

Від позивача: Кобець С.Ф., (довіреність №53-юр-227 від 20.12.06р. - начальник юридичного відділу)

Від позивача: Кульбанська Л.С., (довіреність №53-юр-83 від 30.05.06р. - заступник головного бухгалтера)

Від позивача: Швець З.Я. (довіреність №53-юр-7 від 16.01.08) представник;

Від позивача: Букуєва О.О. (довіреність №26/1-4 від 15.01.08) представник;

Від позивача: Клим В.І. (довіреність №26/1-4 від 15.01.08) представник;

Від відповідача: Коваленко О.Б., (довіреність №4882/8/10 від 19.03.07р. - начальник юридичного відділу)

Від відповідача: Бабій Т.С., (довіреність №18348/10/100 від 01.10.07р. -представник;

Від відповідача: Бойко О.С. (довіреність №8134/10/100 від 15.05.07р. -, головний державний податковий інспектор;

Від відповідача: Тепак Л.П., (довіреність №8135/10/100 від 15.05.07р. - головний державний податковий ревізор-інспектор),

Від відповідача:Місюра М.В., (довіреність №18596/10/100 від 05.12.06) заступник начальника;

Учасник судового засідання: Савчук Л.Є., (посвідчення №101 від 06.07.07) прокурор відділу обласної прокуратури;

Встановив: до господарського суду Івано-Франківської області заявлено позов про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень Калуської ОДПІ від 19.01.07 №/0 та від 29.03.07 №/, згідно яких позивачем визначено податкові зобов'язання по податку на прибуток в сумі 8856803 грн. за основним платежем та 8078857 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями. Позовні вимоги викладені в позовній заяві та мотивовані тим, що оспорювані повідомлення-рішення винесені на підставі необгрунтованого висновку Акту перевірки.

Представниками позивача в судових засіданнях позовні вимоги підтримані.

Представники відповідача проти позову заперечили, стверджуючи, що позовні вимоги є необгрунтованими та безпідставними, обгрунтування заперечень викладено письмово.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Відповідачем –Калуською ОДПІ проведено виїзну планову перевірку Позивача –Товариства з обмеженою відповідальністю „Карпатнафтохім”, код за з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2005 року по 30.09.2006 року. За результатами перевірки оформлено акт від 28.12.2006 року №1260/23-1/33129683. На підставі акту ДПІ було винесено податкове повідомлення-рішення від 19 січня 2007 №00013 2301/0, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання в розмірі 16935660 грн. 00 коп., за платежем – податок на прибуток, в тому числі – за основним платежем –8856803грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями –8078857 грн. Як зазначено в податковому повідомленні – рішенні, позивачем допущено порушення п.3.1. ст.3., п.п.5.3.2. п.5.3., п.5.9. ст.5., п.п.8.4.1. п.8.4. ст.8, п.п.8.7.1. п.8.7. ст.8, п.п.11.2.1. п.11.2. ст.11, п.п.8.1.1., 8.1.2. п.8.1., п.п.8.6.1. п.8.6. ст.8. Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” від 22.05.1997 року № 283/97–ВР із змінами і доповненнями п.1. Розділу ІІ „перехідні положення” Закону України від 01.07.2004 року № 1957. При цьому правовою підставою для донарахування платежів та застосування штрафних (фінансових) санкцій зазначено підпункт „б” підпункту 4.2.2. статті 4 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” та п.п.17.1.3., 17.1.6. п.17.1. ст.17 зазначеного Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

В процесі розгляду справи судом досліджено такі документи: податкові повідомлення-рішення №/0 від19.01.07 р., №/1 від 29.03.07 р., №/0 від 25.04.06 р.; Акт про результати виїзної планової перевіоки №1260/23-1/33129683 від28.12.06 р.; зміни та доповнення до акту про результати планової виїзної перевірки №13/23-133129683 від 17.01.07 р.; копії декларацій з податку на прибуток за 2005-2006 рр.; рішення про розгляд скарги від 29.03.07 р. №5/83/10/25-019/0; контракт №16 від 04.07.05 р.; договори №1521 від 12.08.05 р., №26/12-П від 26.12.05 р.; копії актів прийому-передачі основних фондів; акт прийому передачі за жовтень 2005 р. №87; акти виробничого процесу; акти №1-3 по договору №26/12-П;технічні рішення №1758, №1759, №1773, №1784.

Актом перевірки зафіксовано, що згідно накладних на внутрішнє переміщення матеріальних ресурсів та технологічних звітів, а також відомостей витрат майбутніх періодів, журналу № 5 та головної книги відповідачем встановлено списання вартості на випуск готової продукції у відповідності до норм витрат. Балансова вартість каталізаторів на складах місцях зберігання, як встановлено перевіркою, позивачем до розрахунку приросту (убутку) запасів не включено, не відображено в Деклараціях, чим, на думку відповідача, порушено п.5.9. статті 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”. Як вказано в акті перевірки, зазначене порушення привело до заниження валового доходу позивачем.

П.5.9. Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” встановлює, що платник податку веде податковий облік балансової вартості товарів (крім тих що підлягають амортизації та цінних паперів), сировини, матеріалів, комплектуючих виробів, напівфабрикатів, малоцінних предметів (далі - запасів) на складах, у незавершеному виробництві та залишках готової продукції. Відповідач у акті перевірки підкреслює, що вартість каталізаторів на складах (місцях зберігання) не включена до розрахунку приросту (убутку) балансової вартості запасів.

Позивач з таким твердженням відповідача не погоджується і зазначає, що оскільки запаси каталізатори, як вірно встановлено відповідачем і зафіксовано ним у акті перевірки (с.39 акту) фактично списано, то вони не можуть перебувати та рахувались у запасах на складах (місцях зберігання). Відповідач у акті перевірки (с.42) зазначає, що сальдо по рахунку 39 свідчить про наявність каталізаторів на складах (місцях зберігання) і наводить конкретні суми залишків каталізаторів на такому рахунку позивача на квартальні дати 2006 року.

Суд встановив, що в акті перевірки зафіксовано, на підставі накладних на внутрішнє переміщення, технологічних звітів по витратах сировини та основних матеріалів на випуск готової продукції, відомостей витрат майбутніх періодів та інших документів –факт списання каталізаторів на випуск готової продукції у відповідності до норм витрат, тому вони вже не перебувають на складах (місцях зберігання). Такий висновок підтверджується також матеріалами акту перевірки (с.38...) якими підтверджено факти завантаження каталізаторів у реактори та заливки піноутворювачів у систему пожежогасіння. Наявні у матеріалах копії окремих актів, підписаних комісійно та затверджених начальником виробництва „Поліефін” М.Г. Ковальчуком підтверджують, що каталізатори паладієві, кульки інертні керамічні та інші дійсно завантажували у реактори.

З огляду на зазначене суд прийшов до висновку, що завантажені у реактори та задіяні у технологічних процесах каталізатори, кульки інертні, залитий у систему пожежогасіння піноутворювач не є запасами на складах (місцях зберігання) в розумінні норм п.5.9. Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”. А отже висновок відповідача про порушення позивачем у зв’язку з цим норм п.5.9. Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” та про заниження позивачем на цій підставі валового доходу слід вважати помилковим.

Актом перевірки, складеним відповідачем, встановлено завищення загальної суми валових витрат за період з 01.10.2005 р. по 30.09.2006 р. в розмірі 7438424 грн. при цьому встановлено наступні порушення: 26 грудня 2005 року в м. Києві позивач уклав із ТзОВ „Укрспецтрансприкарпаття” (виконавець) договір №26/12-П про надання послуг. Згідно зазначеного договору Виконавець ТзОВ „Укрспецтрансприкарпаття” зобов’язався надати позивачу власними та/або залученими силами послуги по виконанню певних видів робіт, зокрема, підсилення елементів конструкцій залізничних вагонів-цистерн, видачі технічних рішень.

Договором передбачено, п.5.1., що приймання-здача наданих виконавцем позивачу послуг здійснюється шляхом підписання сторонами акту наданих послуг (виконаних робіт). Загальна вартість договору визначена протоколом погодження цін–додаток № 1 до договору, і складає 6611895,00грн.

Як зазначив відповідач у акті перевірки (с.45), на виконання договору сторони підписали акти виконаних робіт №1, № 2, №3 та №4 протягом січня–вересня 2006 року на загальну суму 3947400,00 грн., в т.ч. ПДВ – 657900 грн. В податковому обліку вартість послуг в сумі 3289500 грн. включена до валових витрат.

На думку відповідача, позивач безпідставно включив до валових витрат зазначену суму 3289500 грн., оскільки частина робіт за договором виконувалась не виконавцем договору, а залученими іншими юридичними особами. В підтвердження виконання певних видів робіт не виконавцем, а ТзОВ „Сереп”, відповідач посилається на листи ТзОВ „Сереп”. Крім того, зазначає відповідач, фактично ТзОВ „Сереп” надало 2 технічних рішення про можливість подальшої експлуатації залізничних цистерн власності позивача в кількості 60 одиниць. На тій підставі, що протоколом погодження ціни до договору від 26.12.2005 року для розрахунку суми договору прийнято кількість цистерн – 201 одиниця, акти складено на 120 одиниць, а технічних рішень позивачу видано лише на 60 одиниць залізничних цистерн, відповідач вважає, що умови договору виконані не повністю і позивач вправі включити до валових витрат лише частину суми, визначеної в актах виконаних робіт, а саме – 1644750 грн (1973700грн. – ПДВ 328950 грн.).

Суд не погоджується з доводами відповідача з наступних мотивів. Договором про надання послуг від 26.12.2005 року виконавець - ТзОВ „Укрспецтрансприкарпаття” зобов’язався надати позивачу власними та/або залученими силами послуги по організації робіт. Отже, залучаючи до виконання робіт по договору третіх осіб, зокрема ТзОВ „Сереп”, виконавець діяв в межах своїх зобов’язань та повноважень за договором. Відповідач не встановив, що за виконання певних видів робіт по обстеженню та продовженню терміну служби залізничних цистерн позивач провів ТзОВ „Сереп” окрему оплату. Зазначене підтверджує, що залучивши до виконання певних видів робіт, виконавець ТзОВ „Укрспецтрансприкарпаття” діяв у рамках договірних зобов’язань і не порушив їх.

Акти виконаних робіт на 120 вагонів цистерн, підписані сторонами договору –позивачем та виконавцем, є первинними документами, визначеними договором як документи, що засвідчують факт приймання-здачі наданих послуг Виконавцем для позивача.

Суд не може визнати обгрунтованими доводи відповідача про те, що в дійсності позивач не отримав технічних рішень про можливість подальшої експлуатації вагонів цистерн, прийнятих для розрахунку договірної ціни. У зв’язку з цим суд прийняв до уваги, що виконавець за договором не брав на себе зобов’язання видати позивачу технічні рішення на певну кількість вагонів цистерн, а брав зобов’язання організувати, власними та/або залученими силами певні роботи. Тобто, як вбачається із тексту договору, предметом договору була саме організація робіт, зазначених у договорі.

Суд також погоджується із доводами позивача, що стаття 213 Цивільного Кодексу України, згідно якої зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами) або судом на вимогу однієї або обох сторін, не наділяє відповідача правом робити висновок про неповне виконання умов договору, при наявності підписаних сторонами актів приймання-здачі послуг.

Отже, суд прийшов до висновку, що витрати по сплаті послуг ТзОВ „Укрспецтрансприкарпаття” згідно умов договору від 26.12.2005 року позивач обгрунтовано включив до валових витрат.

На підставі матеріалів справи і пояснень сторін судом також встановлено, що позивачем укладено договір страхування від 12.08.2005 р. № 1521 із страховою компанією „ІФД капітал страхування”. Об'єктами страхування, як передбачено п.2.2. договору, є майнові інтереси позивача, пов'язані з монтажем і пуско-налагоджувальними роботами установки гідрування фракції с4/с5. Загальна страхова премія за цим договором стахування складає 182665,30грн. Як зазначив у акті перевірки відповідач, зазначена в договорі страхова премія була оплачена позивачем 28.10.2005 року згідно платіжного доручення № 3381 в сумі 182665,30 грн. При цьому як встановив відповідач і відзначив це в акті перевірки, сплату страхової премії в сумі 182665,30 грн. позивач включив до складу валових витрат. На думку відповідача, цим самим було порушено норми п.п. 8.4.1. п.84. ст..8 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, згідно якого у разі здійснення витрат на придбання основних фондів, балансова вартість відповідної групи збільшується на суму вартості їх придбання, з врахуванням транспортних і страхових платежів. На цій підставі, як вважає оДПІ, позивач повинен був включити витрати на страхування за договором із страховою компанією „ІФД капітал страхування” не до валових витрат, а на збільшення балансової вартості відповідної групи основних фондів.

Статтею 8 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” встановлено порядок збільшення та зменшення балансової вартості груп основних фондів. При цьому розрізняються два випадки збільшення балансової вартості груп основних фондів, а саме –у разі здійснення витрат на придбання основних фондів, що врегульовано підпунктом 8.4.1., на який робить посилання відповідач, та у разі здійснення витрат на самостійне виготовлення основних фондів платником податку, що врегульовано підпунктом 8.4.2. пункту 8.4. статті 8 закону.

Позивач зазначає та не заперечує відповідач, що позивачем здійснювались монтажні та пуско-налагоджувальні роботи установки гідрування С4/С5 і майнові інтереси позивача застраховані саме на період виконання цих робіт, що прямо визначено договором страхування.

Враховуючи обставини проведення монтажних та пуско-налагоджувальних робіт, страхові платежі слід пов'язувати із здійсненням витрат на самостійне виготовлення основних фондів, а не із здійсненням витрат на їх придбання. При цьому варто зазначити, що, на відміну від п.п. 8.4.1., який передбачає включення страхових платежів до вартості основних фондів у разі здійснення витрат на придбання основних фондів, п.п. 8.4.2. у разі здійснення витрат на самостійне виготовлення основних фондів, що мало місце насправді, не передбачає включення страхових платежів на збільшення балансової вартості груп основних фондів. Виплата страхової премії за договором страхування майнових інтересів в процесі проведення монтажних та пуско-налагоджувальних робіт віднесена позивачем до складу валових витрат на підставі п.п. 5.4.6. Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, згідно якого до складу валових витрат включаються будь-які витрати зі страхування ризиків загибелі врожаю, транспортування продукції платника податку; цивільної відповідальності, пов'язаної з експлуатацією транспортних засобів, що перебувають у складі основних фондів платника податку; екологічної та ядерної шкоди, що може бути завдана платником податку іншим особам; майна платника податку.

Аналізуючи доводи обох сторін суд прийшов до висновку, що страхування майна платника податку на період проведення монтажних та пуско-налагоджувальних робіт, що передбачено договором страхування між позивачем та страховою компанією „ІФД капітал страхування”, не дає підстав включати зазначені страхові платежі на збільшення балансової вартості відповідної групи основних фондів. Відповідачем, на думку суду, не доведено, що зазначені страхові платежі пов’язані із придбанням основних фондів.

Перевіряючи правильність визначення позивачем сум амортизаційних відрахувань, оДПІ встановила завищення суми амортизаційних відрахувань за період з 01.10.2005 року по 30.09.2006 року у розмірі 19662065 грн. Відповідач зазначив у акті перевірки і вважає, що позивачем порушено норми п.1 розділу ІІ Перехідні положення Закону України від 01.07.2004 року № 1957, застосувавши норму амортизації 2 відсотки до балансової вартості 1 групи, 10 відсотків до балансової вартості 2 групи та 6 відсотків до балансової вартості 3 групи не нових основних фондів. Зазначені основні фонди, до яких позивач застосував вказані вище норми амортизації, отримані позивачем згідно Акту приймання–передачі від 28.02.2005 року від ЗАТ „Лукор”, м. Калуш, як внесок до статутного фонду позивача для формування його цілісного майнового комплексу. Згідно листа ЗАТ „Лукор” передані ним, як внесок в статутний фонд позивача, основні засоби не є новими.

В позовній заяві та поясненнях до неї позивач зазначає, що ним застосовано норми амортизації 2 відсотки до балансової вартості 1 групи, 10 відсотків до балансової вартості 2 групи та 6 відсотків до балансової вартості 3 групи на підставі норм п.1 розділу ІІ Перехідні положення Закону України від 01.07.2004 року № 1957 „Про внесення змін до Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, де абзацом другим визначено, що за нормами амортизації, що діяли до 1 січня 2004 року, здійснюється амортизація витрат, понесених (нарахованих) платником податку у зв'язку з придбанням, спорудженням та поліпшенням основних фондів груп 1, 2 і 3 до 1 січня 2004 року. Позивачем витрати на придбання основних фондів понесені 28.02.2005 року, тобто після 01.01.2004 року, тому ним були застосовані нові норми амортизації. Також позивач посилається на множинність значень слова „новий” в українській мові. Позивач доводить, що згідно Великого тлумачного словника сучасної української мови, Київ-Ірпінь, 2003, с. 624, слово „новий” крім значення „який недавно виник, з’явився, не існував раніше; недавно створений, зроблений” та „якого раніше не використовували, не застосовували; який не був у вжитку” має значення „який уперше прибув, з’явився куди-небудь”.

Судом встановлено, що п. 1 розділу ІІ Перехідні положення Закону України від 01.07.2004 року № 1957 „Про внесення змін до Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” для цілей податкового обліку платників податку зобов’язано вести окремий облік витрат, пов’язаних із придбанням, спорудженням та/або поліпшенням основних фондів, що здійснюються після 1 січня 2004 року. При цьому зазначений закон не передбачає подальшого поділу чи розмежування таких витрат в залежності від того, чи були такі основні фонди новими чи ні. Керуючись в сукупності нормами абзаців першого та другого п . 1. ІІ Перехідні положення Закону України від 01.07.2004 року № 1957 „Про внесення змін до Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” суд прийшов до висновку, що платник податку на прибуток після 01.01.2004 року для нарахування амортизації веде окремий податковий облік основних фондів, витрати на придбання яких понесені до 01.01.2004 року та після 01.01.2004 року. Іншого поділу з метою нарахування амортизації після 01.01.2004 року чинне законодавство не передбачає. Таке розуміння норм закону підтверджено також наказом ДПА України від 11.12.2006 року № 766, де передбачено, що

- амортизація витрат, понесених (нарахованих) платником податку у зв'язку з придбанням, спорудженням та поліпшенням основних фондів груп 1, 2 і 3 до 01.01.2004, здійснюється за нормами амортизації, що діяли до 01.01.2004, а саме: група 1 - 1,25 %; група 2 - 6,25 %; група 3 - 3,75 %;

- амортизація витрат, понесених (нарахованих) платником податку у зв'язку з придбанням, спорудженням та поліпшенням основних фондів груп 1, 2 і 3 після 01.01.2004, здійснюється за нормами амортизації згідно з підпунктом 8.6.1 пункту 8.6 статті 8 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", а саме: група 1 - 2 %; група 2 - 10 %; група 3 - 6 % .

Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованим застосування позивачем нових норм амортизації до витрат на придбання основних фондів, що понесені ним після 01.01.2004 року.

Стосовно доводів позивача про порушення відповідачем Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого Наказом ДПА України №327 від 10.08.05, слід зазначити, що у відповідності до п. 1.7 названого Порядку факти виявлених порушень викладаються в акті перевірки об'єктивно, чітко та в повній мірі, з посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Відповідно до ст. 1 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Технічні рішення, на які посилається відповідач (Акт перевірки аркуші 21, 23 матеріалів справиа), не є документами, що містять відомості про господарські операції та не зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку.

Порядком оформлення результатів перевірки передбачений інший механізм подання заперечень до актів перевірок. Підпунктом 4.4 вказанго Порядку у разі незгоди із висновками перевірки чи фактами та даними, викладеними в акті перевірки, суб'єкт господарювання має право протягом трьох робочих днів від дня отримання примірника акта перевірки подати до органу державної податкової служби заперечення до акту перевірки.

Органи податкової служби розглядають заперечення протягом трьох робочих днів від дня їх надходження та про результати розгляду письмово повідомляють суб'єкта господарювання. Проте замість письмового повідомлення відповідач прийняв документ, який не передбачений Порядком оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При прийнятті постанови суд враховує доводи позивача про визнання позиції оДПІ щодо необхідності віднести до складу валових витрат витрат на поліпшення основних засобів у 2005 р. та про те, що включення таких витрат до валових не призвело до виникнення податкового зобов'язання з податку на прибуток.

Застосування штрафних санкцій є похідною дією в зв’язку з донарахуванням податку. Судом зроблені висновки про неправомірне донарахування податкових зобов’язань з основного платежу, отже, підстави вважати правомірним застосування штрафних санкцій відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись ст. 19, 124 Конституції України, ст. 1 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”, ст. 8 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, ст. 4, 17 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, Порядком оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого Наказом ДПА України №327 від 10.08.05, сь. 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства, суд

ПОСТАНОВИВ:

позов задоволити.

Визнати нечинними податкові повідомлення-рішення Калуської ОДПІ від 19.01.07 №/0 та від 29.03.07 №/1.

Стягнути з місцевого бюджету в користь ТзОВ "Карпатнафтохім", вул. Робітнича, 29, с. Мостище, Калуський район, Івано-Франківська область, 77305 - 3,40грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її складення у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий суддя                                        Шіляк Марина Анатоліївна

Суддя                                                  Фанда Оксана Михайлівна

Суддя                                                  Грица Юрій Іванович

постанова підписана:

Виготовлено в АС "Діловодство"

Треф'янчин Андрій Михайлович