ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2008 р.

№ П-9/142

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді

Кривди Д.С. –(доповідача у справі),

суддів:

Жаботиної Г.В.,

Уліцького А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги

Приватного підприємства “Лоттос” в особі Івано-Франківської філії

на постанову

Львівського апеляційного господарського суду від 22.10.2007

у справі

№П-9/142 господарського суду Івано-Франківської області

за позовом

Прокурора Галицького району Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Бурштинської міської ради Галицького району Івано-Франківської області

до

Приватного підприємства “Лоттос” в особі Івано-Франківської філії

про

зобов’язання повернути в комунальну власність самовільно зайняті земельні ділянки та привести їх у придатний стан,

за участю представників сторін від:

позивача:

не з’явились

відповідача:

не з’явились

прокуратури:

не з’явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 05.07.2007р. (суддя Фанда О.М.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22.10.2007р. (судді Краєвська М.В. –головуючий, Кузь В.Л., Юркевич М.В.), позов задоволено; зобов’язано відповідача повернути у комунальну власність самовільно зайняті земельні ділянки на вулицях С.Стрільців, Калуська, Шухевичів, привести земельні ділянки у придатний стан та знести тимчасово зведені споруди; стягнуто з відповідача в дохід державного бюджету 102грн. державного мита та 118грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Відповідач в касаційній скарзі просить скасувати рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів і передати справу на новий розгляд, посилаючись на порушення та неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права.

Учасники процесу в судове засідання не з’явилися, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлені заздалегідь належним чином. Оскільки явка представників сторін обов’язковою не визнавалася, додаткові документи від сторін не витребовувались, з врахуванням особливостей розгляду скарги судом касаційної інстанції, передбачених ст. 1117 ГПК України, колегія суддів вважає, що неявка представників сторін та прокурора не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами відповідно до ст. 75, 1115 ГПК України.

Колегія суддів, перевіривши наявні матеріали (фактичні обставини) справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 23.02.2006р. Виконкомом Бурштинської міської ради прийнято рішення №48, яким надано дозвіл на тимчасове встановлення з оформленням суборенди з землекористувачами елементів благоустрою "Ігрові автомати" по вул. С.Стрільців, Калуська та Шухевича у м. Бурштині та зобов’язано філію приватного підприємства "Лотос" звернутись із клопотанням до сесії міської ради про надання дозволу на виготовлення проектів відводу земельних ділянок під об’єкти благоустрою відповідно до чинного земельного законодавства.

03.11.2006р. рішенням Бурштинської міської ради №2/06-06 скасовано вищевказане рішення виконкому та зобов’язано направити дане рішення на виконання суб’єктам підприємницької діяльності ігрового бізнесу в п’ятиденний термін.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції з посиланням на ст.125 Земельного кодексу України, виходив з того, що відповідачем не надано доказів, що підтверджують належне оформлення землекористування відповідачем на виконання Рішення виконкому №48 від 23.02.2006р., як і доказів оскарження правомірності прийнятого Бурштинською міською радою рішення від 03.11.2006р. щодо скасування рішення виконкому про надання дозволу на встановлення ігрових автоматів.

Проте, Вищий господарський суд України не може погодитися з переконливістю висновків суду першої інстанції.

Правові економічні та соціальні основи здійснення державного контролю за використанням та охороною земель визначені Законом України “Про державний контроль за використанням та охороною земель”.

Статтею 1 цього Закону визначений термін “самовільне зайняття земельних ділянок” –це будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї, та до його державної реєстрації.

Як вбачається із змісту статей 5, 6, 9 названого Закону, функції з державного контролю за використанням і охороною земель, дотримання вимог земельного законодавства покладені на відповідний державний орган. Таким державним органом відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1598 від 25.12.2002р. є Державна інспекція з контролю за використанням і охороною земель. Названою постановою затверджено і Положення про Державну інспекцію з контролю за використанням і охороною земель.

Держземінспекція згідно з покладеними на неї завданнями організовує та здійснює контроль за використанням і охороною земель та вживає в межах своєї компетенції заходів до усунення порушень земельного законодавства, в тому числі щодо повернення самовільно зайнятих земельних ділянок їх власникам або користувачам. ( п.4 Положення). І саме Держземінспекція та державні інспектори з контролю за використанням і охороною земель мають право складати відповідні акти про порушення земельного законодавства, а також подавати в установленому законодавством порядку до відповідних органів матеріали перевірок щодо притягнення винних осіб до відповідальності (п.5 Положення).

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, вищевикладене не врахував, та, відповідно, не дослідив, як того вимагають приписи ст.43 ГПК України, чи встановлено у передбаченому порядку факт порушення відповідачем вимог земельного законодавства.

Згідно п.4 ч.1 ст.84 ГПК України в резолютивній частині рішення суду вказується, зокрема, найменування майна що підлягає передачі, і місце його знаходження (у спорі про передачу майна). Разом з тим, в резолютивній частині рішення конкретно не вказано місце знаходження об’єктів, про повернення якого заявлено позов.

Статтею 212 Земельного кодексу України встановлено, що приведення самовільно зайнятих земельних ділянок у придатний до використання стан, включаючи знесення будинків, будівель споруд, здійснюється за рахунок особи, яка зайняла ці ділянки.

Судами не встановлено, що розміщені на спірних ділянках споруди належать відповідачеві, а отже і повинні зноситись останнім за його рахунок з метою приведення спірних земельних ділянок у придатний до використання стан.

Крім того, посилаючись на рішення Виконкому Бурштинської міської ради №48, яким надано дозвіл на тимчасове встановлення з оформленням суборенди з землекористувачами елементів благоустрою "Ігрові автомати" по вул. С.Стрільців, Калуська та Шухевича у м. Бурштині, суди не дослідили обставини виконання цього рішення відповідачем щодо укладання таких договорів суборенди, а в разі наявності таких договорів –обставини щодо можливого порушення прав орендарів, які не є учасниками спору.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін з тих же підстав, також не врахував вищевикладене.

Крім того, доводи відповідача про те, що земельну ділянку по вул.Калуській він орендує у ТОВ “Віктор”, з яким і був укладений договір суборенди, апеляційний суд відхилив з посиланням на те, що ігровий автомат по вул.Калуській знаходився на території земель запасу міської ради. Однак, суд не встановив, якими доказами підтверджується належність вказаної ділянки до земель запасу та яким чином даний договір пов’язаний з рішенням міськради.

Також колегія звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції, приймаючи до провадження апеляційну скаргу відповідача (Приватного підприємства “Лоттос” в особі Івано-Франківської філії), підписану директором Івано-Франківської філії ПП “Лоттос” І.Окрепким, не перевірив, з врахуванням положень ч.3 ст.237, ст.244 Цивільного кодексу України, повноваження зазначеної особи на право подання апеляційної скарги.

За таких обставин ухвалені в справі судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення місцевого господарського суду та постанова апеляційної інстанції підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. При новому розгляді справи слід врахувати наведене і вирішити спір відповідно до закону.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, п.3 ч.1 ст.1119, 11110, ст.11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, –

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.10.2007р. та рішення господарського суду Івано-Франківської області від 05.07.2007р. у справі №П-9/142 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий суддя                                                                      Д.Кривда

Судді                                                                                 Г.Жаботина

А.Уліцький