ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2008 р.

№ 26/285

Вищий господарський суду України в складі колегії

суддів:

Грейц К.В. –головуючого,

Бакуліної С.В.,

Глос О.І.,

розглянувши касаційну скаргу

Державного комітету України з державного матеріального резерву

на постанову

від 02.10.2007

Київського апеляційного господарського суду

у справі господарського суду міста Києва № 26/285

за позовом

ВАТ "Тетіївське хлібоприймальне підприємство"

до

Державного комітету України з державного матеріального резерву

про

стягнення 48885,22 грн.

за участю представників:

- позивача

Поліщук В.Д. (дов.№ 8 від 15.01.2008)

- відповідача

Приступа М.Є. (дов.№ 2/1432 від 16.03.2007)

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 14.06.2007 у справі №26/285 (суддя Пінчук В.І.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2007 (колегія суддів у складі головуючого судді Отрюха Б.В., суддів Верховця А.А., Бондаря С.В.), позовні вимоги ВАТ "Тетіївське хлібоприймальне підприємство" до Державного комітету України з державного матеріального резерву про стягнення 48885,22 грн. задоволені.

Рішення та постанова у справі мотивовані тим, що відповідач за надані позивачем послуги із зберігання матеріальних цінностей державного резерву –1000 тон зерна пшениці 4 класу - не розрахувався, чим порушив свої зобов’язання за договором відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву № юр-2зб/327–2005 від 01.09.2005, форма і зміст якого повністю відповідають додатку до Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 N 532.

Не погоджуючись з рішенням та постановою у справі, Державний комітет України з державного матеріального резерву в поданій касаційній скарзі просить їх скасувати і прийняти нове рішення про відмову в позові.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що, за його переконанням, судами попередніх інстанцій під час розгляду справи не враховано, що позивачем витрати за зберігання зерна розраховано не у відповідності до формули, встановленої пунктом 6 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 N 532.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що 01.09.2005 між Державним комітетом України з державного матеріального резерву (відповідач) та ВАТ "Тетіївське хлібоприймальне підприємство" (позивач) укладений договір відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву № юр-2зб/327-2005, за умовами якого відповідач передає, а позивач приймає на відповідальне зберігання матеріальні цінності згідно з специфікацією у кількості та за вартістю згідно з актом форми Р-16 (пункт 1.2 договору).

Згідно п.4.1 договору відповідач відшкодовує витрати позивача на утримання матеріальних цінностей, виходячи із розрахунку 2,50 грн. за тонно/ місяць зберігання фактичної кількості матеріальних цінностей державного резерву шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок позивача.

За період з 06.09.2005 по 30.04.2007 за зберігання позивачем 1000 тон зерна пшениці 4 класу відповідач заборгував 48885,22 грн., в зв’язку з чим йому були виставлені рахунки-фактури № 78 від 12.04.2006, № 229 від 18.08.2006, № 479 від 26.10.2006, № 682 від 25.12.2006, № 56 від 30.03.2007, № 85 від 03.05.2007 та заявлені претензії щодо погашення цієї заборгованості.

Задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій керувались приписами ч.1 ст. 936, ч. 1 ст. 946 ЦК України, згідно яких за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності, плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання, а також суди виходили з загальних умов виконання зобов’язань, встановлених нормами ст. 193 ГК України, ст. ст. 525, 526 ЦК України.

При цьому, заперечення відповідача проти позову щодо нарахування позивачем витрат за зберігання зерна не у відповідності до формули, наведеній в пункті 6 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 N 532, правомірно не прийняті до уваги судами попередніх інстанцій, адже, як вбачається з матеріалів справи, позивачем ці витрати розраховані на основі пункту 4.1 укладеного між сторонами договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву № юр-2зб/327–2005 від 01.09.2005, форма і зміст якого повністю відповідають Типовому договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву, який міститься в додатку до вищезазначеного Порядку.

Крім того, згідно п. 7 цього Порядку відшкодування витрат, пов'язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держкомрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що аналогічні твердження відповідача, викладені в касаційній скарзі, спрямовані на переоцінку встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи і надання цим твердженням переваги над документами і доказами, доданими позивачем до позовної заяви, тому виходять за межі перегляду справ в касаційній інстанції, встановлені нормою ст. 1117 ГПК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів, погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій про підставність і ґрунтовність позовних вимог, вважає, що під час прийняття постанови у справі суд апеляційної інстанції не припустився порушення або неправильного застосування норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а, отже, підстави для її скасування або зміни відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2007 у справі господарського суду міста Києва № 26/285 залишити без змін.

Касаційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву залишити без задоволення.

Головуючий суддя К.В.Грейц

Судді           С.В.Бакуліна

О.І.Глос