ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2008 р.

№ 22/289/07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Овечкіна В.Е.,

суддів :

Чернова Є.В., Цвігун В.Л.,

за участю представників:

позивача

- не з'явився,

відповідача

- Прохода І.В.,

третьої особи

прокуратури

- не з'явився,

- Івченко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу

РВ ФДМ України по Запорізькій області

на постанову

від 28.11.2007 Запорізького апеляційного господарського суду

у справі

№22/289/07

за позовом

ЗАТ "Запоріжжяводбуд"

до

(третя особа –

за участю прокуратури Запорізької

РВ ФДМ України по Запорізькій області

ОП "Запорізьке МБТІ")

області

про

визнання права власності на нерухоме майно

та зобов'язання вчинити певні дії

До початку судового засідання надійшло клопотання ЗАТ "Запоріжжяводбуд" про зупинення провадження у справі №22/289/07 до вирішення господарським судом Запорізької області справи №22/18д/08 за позовом РВ ФДМ України по Запорізькій області до ЗАТ "Запоріжжяводбуд" про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу державного майна від 14.05.1994р. №93, порушеної провадженням ухвалою від 13.12.2007, яке (клопотання) підлягає відхиленню з тих мотивів, що вказаний договір не був оспорений на момент прийняття оскаржуваних рішення та постанови у справі №22/289/07, а в разі набрання законної сили рішенням господарського суду Запорізької області у справі №22/18д/08 заінтересована сторона не позбавлена можливості ініціювати перегляд постанови касаційної інстанції за нововиявленими обставинами.

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду Запорізької області від 15.08.2007 (суддя Скиданова Ю.О.), залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 28.11.2007 (судді: Колодій Н.А., Кричмаржевський В.А., Яценко О.М.), позов задоволено частково –на підставі ст.128 ЦК УРСР, ст.ст.322, 328,392 ЦК України визнано за ЗАТ "Запоріжжяводбуд" право власності на нерухоме майно – гуртожиток по вул.Окружній,4 в м.Запоріжжя. В частині позовних вимог про зобов'язання ОП "Запорізьке МБТІ" вчинити певні дії провадження у справі припинено на підставі п.4 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України у зв’язку з відмовою позивача від цієї частини позовних вимог.

Рішення в частині задоволення позову мотивоване тими обставинами, що в процесі приватизації позивач придбав спірний гуртожиток в складі цілісного майнового комплексу (далі –ЦМК) орендного будівельно-монтажного підприємства "Запоріжжяводбуд" за умовами договору купівлі-продажу державного майна від 14.05.1994р. №93.

РВ ФДМ України по Запорізькій області у поданій касаційній скарзі просить рішення та постанову скасувати, прийняти нове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення та неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, а саме ст.ст.41,47 Конституції України, ст.ст.3,27 Закону України "Про приватизацію державного майна", п.п.41,42 Методики оцінки вартості об'єктів приватизації, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.93 року №717, ст.ст.34,43 ГПК України. Зокрема, скаржник вважає, що суд не звернув уваги на акт оцінки вартості майна орендного будівельно-монтажного підприємства "Запоріжжяводбуд" від 03.03.94, акт передачі майна від 28.07.94, перелік майна, яке викупається (додаток №1 до договору купівлі-продажу державного майна від 14.05.1994р. №93), в яких спірний гуртожиток не зазначено, а тому він не передавався покупцю і залишився на балансі товариства та у державній власності. Даний факт, на думку відповідача, підтверджується також інвентарним описом майна, яке не увійшло до статутного фонду ЗАТ "Запоріжжяводбуд", станом на 01.11.1998р., протоколом №2 від 16.11.98 засідання інвентаризаційної комісії, підписаними головою правління ЗАТ "Запоріжжяводбуд" –головою цієї комісії, та листом ЗАТ "Запоріжжяводбуд" від 29.10.2004 №406/04. Окрім того, визнавши за ЗАТ "Запоріжжяводбуд" право власності на гуртожиток по вул.Окружній,4 в м.Запоріжжя, суд порушив права мешканців даного гуртожитку, так як в будь-який час власник може продати цей гуртожиток, позбавивши мешканців житла та порушивши їх права на житло, закріплене ст.47 Конституції України.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права та заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників відповідача та прокуратури, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана рішення та постанова - скасуванню в частині позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно з передачею справи в цій частині позовних вимог на новий розгляд до господарського суду Запорізької області з наступних підстав.

Залишаючи без змін первісне рішення про часткове задоволення позову апеляційний господарський суд виходив з того, що позивач набув право власності на спірний гуртожиток по вул.Окружній,4 в м.Запоріжжя в складі ЦМК орендного будівельно-монтажного підприємства "Запоріжжяводбуд", придбаного на підставі договору купівлі-продажу державного майна від 14.05.1994р. №93, укладеного між РВ ФДМ України по Запорізькій області та організацією орендарів будівельно-монтажного підприємства "Запоріжжяводбуд", та відповідно до чинного на той час законодавства про приватизацію, що підтверджується умовами п.п.1.1,8.2 зазначеного договору та наявним у справі інвентарним описом основних засобів орендного будівельно-монтажного підприємства "Запоріжжяводбуд" станом на 14.12.1993р. (а.с.150-151 том 1). Жодної заборони щодо приватизації гуртожитків у складі ЦМК державного підприємства на час приватизації спірного майна чинне на той час законодавство не передбачало.

Проте, колегія не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій в частині позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно з огляду на таке.

Виходячи зі змісту ст.ст.4-6 Житлового кодексу України гуртожитки відносяться до об'єктів державного житлового фонду і відповідно до ст.2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизації не підлягають.

Згідно пунктів 41,42 Методики оцінки вартості об'єктів приватизації, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.93 №717, вартість майна цілісного майнового комплексу, зокрема, зменшується на вартість майна державного житлового фонду, що приватизується відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", а також вартість, об'єктів що не підлягають приватизації.

Згідно зі ст.127 Житлового Кодексу України під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнанні для цієї мети жилі будинки.

Жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території УРСР, утворюють житловий фонд (ст.4 Житлового Кодексу України).

Тобто виходячи з вимог житлового законодавства реалізацію державної політики у сфері використання та збереження державного житлового фонду забезпечують місцеві ради.

Відповідно до ст.5 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств", в редакції, яка діяла на час приватизації, приватизації підлягали цілісні майнові комплекси державних підприємств або їх структурні підрозділи.

За змістом ст.4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" цілісним майновим комплексом є господарський об'єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) з наданою йому земельною ділянкою, на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання.

У відповідності з ч.2 ст.3 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств", в редакції, яка діяла на момент приватизації, дія цього Закону не поширюється на приватизацію об'єктів державного земельного та житлового фондів, а також об'єктів соціально-культурного призначення, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються.

Відповідно до ст.24 Закону України "Про приватизацію державного майна" від 04.03.92, що діяла в редакції на час аналізованих правовідносин, товариству покупців, створеному працівниками підприємства згідно з статтею 8 цього Закону, яке, стало власником свого підприємства в результаті викупу підприємства, купівлі його на аукціоні, за конкурсом, придбання 51 і більше відсотків акцій, за його згодою відповідний державний орган приватизації безоплатно передає об'єкти соціально-побутового призначення, створені за рахунок коштів фонду соціального розвитку (аналогічних фондів) зазначеного підприємства із зменшенням ціни, за яку було придбано майно підприємства, на суму початкової ціни зазначеного майна. Ці пільги поширюються на викуп державного майна орендними підприємствами.

При розгляді справи суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили та не дали відповідну оцінку даним, за рахунок яких коштів створено об'єкти, на які визнається право власності.

Судами не досліджено та не відхилено акт оцінки вартості майна орендного будівельно-монтажного підприємства "Запоріжжяводбуд" від 03.03.94, зокрема, чи було зменшено ціну, за яку придбано майно підприємства на суму початкової ціни спірного нерухомого майна.

У матеріалах справи містяться акт передачі державного майна від 28.07.94, перелік майна, яке викупається (додаток №1 до договору купівлі-продажу державного майна від 14.05.1994р. №93), інвентаризаційний опис державного майна, яке не увійшло до статутного фонду ЗАТ "Запоріжжяводбуд", станом на 01.11.1998р. та інші документи, яким суди не дали належної оцінки з урахуванням положень законодавства про приватизацію (том 1, а.с.35-42,143-147; том 3, а.с.107-114).

Колегія враховує, що наведеної правової позиції дотримується також Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах про визнання права власності на гуртожитки (постанови ВСУ від 11.07.2006 у справі №17/339 та від 30.01.2007 у справі №60/19-05).

Разом з тим, в результаті розгляду даного спору судами прийнято рішення та постанову, що стосуються осіб, які не були залучені до участі у справі, а саме Запорізької міської ради та фізичних осіб, які є мешканцями жилих приміщень спірного гуртожитку.

Адже, з матеріалів справи вбачається, що на момент прийняття місцевим господарським судом оскаржуваного рішення від 15.08.2007 Запорізькою міською радою вже було прийнято рішення від 28.03.2007 №20 "Про надання згоди на прийняття житлових будинків та гуртожитків цього до комунальної власності міста" (а.с.124 том 3), а РВ ФДМ України по Запорізькій області вже було видано наказ від 27.06.2007 №256 про передачу гуртожитку по вул.Окружній,4 в м.Запоріжжя до комунальної власності міста (а.с.123 том 3), у порядку, передбаченому Законом України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності".

Предметом даного господарського спору є визнання права власності на нерухоме майно, а відповідно до ст.392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно з ч.5 ст.11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов’язки можуть виникати з рішення суду. Зміст вищевказаних рішення від 28.03.2007 №20 та наказу від 27.06.2007 №256 переконливо свідчить про те, що Запорізька міська рада є особою в розумінні ст.392 Цивільного кодексу України, яка оспорює та не визнає право власності ЗАТ "Запоріжжяводбуд" на спірний гуртожиток, а тому повинна також виступати відповідачем у даній справі.

У зв’язку з цим касаційна інстанція вважає за необхідне на підставі ст.11112 ГПК України доручити суду першої інстанції при новому розгляді справи врахувати вимоги ст.24 ГПК України.

Колегія враховує, що наведеної правової позиції дотримується також Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах про визнання права власності на майно (постанова ВСУ від 04.07.2006 у справі №2-20/11842-2005).

Водночас оскаржуваним рішенням визнано право власності ЗАТ "Запоріжжяводбуд" на спірний гуртожиток, в якому мешкають громадяни, тобто змінився власник гуртожитку.

Внаслідок виконання оскаржуваного рішення гуртожиток вибуде з державного житлового фонду та увійде до складу майна, що належить позивачу на праві колективної власності. Наведене переконливо свідчить про те, що даний господарський спір безумовно стосується житлових прав громадян-наймачів кімнат в гуртожитку.

Адже, згідно з частинами 1 і 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Перехід права власності на спірний гуртожиток впливає на житлові права його мешканців, оскільки обсяг цих прав може бути суттєво зменшений новим власником в порівнянні з житловими правами мешканців квартир (кімнат) в об’єктах державного житлового фонду.

У зв’язку з цим касаційна інстанція вважає за необхідне на підставі ст.11112 ГПК України доручити суду першої інстанції при новому розгляді справи ретельно перевірити доводи відповідача щодо фактичного знаходження приміщень спірного гуртожитку у користуванні громадян та враховуючи вимоги ст.80 ГПК України вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для припинення провадження у даній справі. Окрім того, суду першої інстанції слід розглянути питання про наявність чи відсутність підстав для зупинення провадження у справі №22/289/07 до вирішення господарським судом Запорізької області пов'язаної справи №22/18д/08 за позовом РВ ФДМ України по Запорізькій області до ЗАТ "Запоріжжяводбуд" про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу державного майна від 14.05.1994р. №93.

Відповідно до вимог п.3 ст.1119 та п.3 ч.2 ст.11110 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення та постанову, що стосується прав і обов'язків осіб, які не були залучені до участі у справі. Вищенаведені обставини свідчать про наявність підстав для застосування Вищим господарським судом України згаданих статей до спірних правовідносин, оскільки відсутність залучення Запорізької міської ради та фізичних осіб –мешканців приміщень гуртожитку при прийнятті оскаржуваних рішення і постанови зачіпає та істотно обмежує майнові права органу місцевого самоврядування та житлові права громадян, а, відтак, перешкоджає правильному об'єктивному та всебічному вирішенню даного спору з врахуванням прав та охоронюваних законом інтересів всіх учасників спірних майнових правовідносин. При цьому судова колегія враховує, що згідно з ч.2 ст.11110 Господарського процесуального кодексу України викладені вище обставини є в будь-якому випадку достатньою окремою підставою для скасування рішення та постанови і подальшого нового розгляду судом першої інстанції справи в частині позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115,1117-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу РВ ФДМ України по Запорізькій області задовольнити частково.

Рішення господарського суду Запорізької області від 15.08.2007 та постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 28.11.2007 у справі №22/289/07 скасувати з передачею справи в частині позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно з передачею справи в цій частині позовних вимог на новий розгляд до господарського суду Запорізької області.

В решті рішення та постанову в даній справі залишити без змін.

Головуючий, суддя           В.Овечкін

Судді: Є.Чернов

В.Цвігун