ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2008 р.

Справа № 30/198-07-5893

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Мирошниченко М. А.,

Суддів: Бєляновського В. В. та Шевченко В. В.,

при секретарі - Волощук О. О.,

за участю представників:

позивача –не з’явився,

відповідача –ДП „Чорноморський яхт-клуб” –Кутателадзе О.Д.,

відповідача –ТОВ „Трансбункер Сейлінг Тіам” - Кутателадзе О.Д.,

3-ї особи - Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міськради –не з’явився,

3-ї особи - Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міськради –Прохніч Т.Л. та Поліщук С.О.,

3-ї особи - Одеської облдержадміністрації –Кравцов Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу Одеської міськради

на рішення господарського суду Одеської області від 05.11.2007 р.

у справі №30/198-07-5893

за позовом Одеської міської ради,

за участю 3-х осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача –Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міськради, Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міськради,

до ДП „Чорноморський яхт-клуб” та ТОВ „Трансбункер Сейлінг Тіам”,

за участю 3-ї особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача –Одеської облдержадміністрації,

про розірвання договору про спільну діяльність № 1/2006 від 06.02.2006 р.,

ВСТАНОВИЛА:

05.07.2007 р. (вх. №7310) у господарському суді Одеської області Одеською міськрадою (далі –Позивач) пред’явлено позов до ДП „Чорноморський яхт-клуб” та ТОВ „Трансбункер Сейлінг Тіам” про розірвання договору про спільну діяльність № 1/2006 від 06 лютого 2006 року, укладеного між ДП „Чорноморський яхт-клуб” та ТОВ „Трансбункер Сейлінг Тіам” (а.с. 2-4, т.1). Свої вимоги вона мотивувала наступним.

Одеській міській раді стало відомо, що в 2005 році було створено ДП „Чорноморський яхт-клуб” з підпорядкуванням безпосередньо Міністерству транспорту та зв'язку України. 06 лютого 2006 року між ДП „Чорноморський яхт-клуб” та ТОВ „Трансбункер Сейлінг Тіам” було укладено Договір про спільну діяльність на території Чорноморського яхт-клубу №1/2006 (надалі - Договір). У відповідності з цим Договором, внеском ДП „Чорноморський яхт-клуб” в спільну діяльність є внесення права користування берегозахісними спорудами, розташованими на території Чорноморського яхт-клубу. За Договором ДП „Чорноморський яхт-клуб” та ТОВ „Трансбункер Сейлінг Тіам” зобов'язуються здійснювати модернізацію та реконструкцію берегозахісних споруд Чорноморського яхт-клубу, для чого ТОВ „Трансбункер Сейлінг Тіам” протягом 20 років вносить 50 500 000 грн. Договором також передбачено, що ДП „Чорноморський яхт-клуб” для здійснення спільної діяльності надає ТОВ „Трансбункер Сейлінг Тіам” можливість користуватися гідротехнічними та інженерними спорудами Чорноморського яхт-клубу. Також, зазначеним Договором встановлюється контрольно-перепускний режим на територію Чорноморського яхт-клубу. Слід зазначити, що берегозахісні споруди є комунальною власністю та право володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися та розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах цим майном належить територіальній громаді м. Одеси, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Право комунальної власності територіальної громади м. Одеси на вказані споруди підтверджується ст. 142 Конституції України, ч.3. ст. 16, ст. 60 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” та рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 р. №226-ХХІ „Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області”. Згідно з вказаним рішенням, у комунальну власність територіальної громади м. Одеси був переданий весь нежилий фонд місцевих рад, розташований у рамках територіальних меж міста, домоволодіння, споруди, у тому числі спірні берегозахісні споруди в м. Одесі, які є об'єктами комунальної власності територіальної громади м. Одеси. Укладення між ДП „Чорноморський яхт-клуб” та ТОВ „Трансбункер Сейлінг Тіам” спірного Договору на зазначених вище умовах істотно порушує законні права та інтереси територіальної громади м. Одеси щодо володіння, користування та розпорядження належним їй майном. Оскільки на території Чорноморського яхт-клубу знаходяться лише берегозахісні споруди та відсутні будь-які об'єкти нерухомості, договір, предметом якого є реконструкція та модернізація території Чорноморського яхт-клубу, не може бути укладено між ДП „Чорноморський яхт-клуб” та ТОВ „Трансбункер Сейлінг Тіам”. Здійснення реконструкції та модернізації берегозахісних споруд можливо лише після відповідного рішення Одеської міської ради, як органу, який здійснює, у відповідності зі ст. 327 ЦК України, управління майном, що є у комунальній власності, а також після укладення на підставі цього рішення відповідного договору з Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради. Приймаючи до уваги викладене вище, позивач вважає, що зміст Договору посягає на одну з найважливіших засад цивільного законодавства - непорушність права власності, суперечить ст.ст. 3,316,321,327 ЦК України, ст. 29 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні”, чим порушено п.1 ст. 203 ЦК України, який передбачає, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. В обґрунтування свого позову позивач також послався на ст. 651 ЦК України.

Надалі судом до справи залучений відзив на позов ДП „Чорноморський яхт-клуб” (а.с. 21-23, т.2), в якому воно просило припинити провадження по справі, у зв’язку з тим, що цей спір не підлягає розгляду в господарських судах, оскільки міськрада не є учасником договору, розірвання якого вимагає. Позов про розірвання договору в даному випадку взагалі не може бути прийнятий судом до розгляду, виходячи з вимог ст.ст. 1,2 ГПК України, оскільки така вимога, виходячи з суб’єкту його заяви, не підлягає розгляду в господарському суді. Яхт –клуб є державною власністю, знаходиться у повному господарському віданні у ДП „Яхт - клуб”; Одеська міськрада ніколи не була власником вказаного майна, так як воно міськраді не передавалося. Договір укладений законно, узгоджений з Мінтрансом України і немає ніяких правових підстав для його розірвання.

01.08.2007 р. (вх. №11795) ДП „Чорноморський яхт-клуб” подало до суду клопотання про припинення провадження по справі (а.с. 24-25, т.2), у зв’язку з тим, що Одеська міськрада не має права з даною вимогою звертатися до господарського суду.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 31.07.2007 р. (а.с. 29, т.2) залучено до участі у справі в якості 3-ї особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача –Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міськради.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 30.08.2007 р. (а.с. 52, т.2) залучено до участі у справі: в якості 3-ї особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача – Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міськради та в якості 3-ї особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача –Одеську облдержадміністрацію.

12.09.2007 р. до справи судом залучені письмові пояснення Одеської облдержадміністрації (а.с. 65, т.2), в яких вона не підтримала позов та просила припинити провадження у справі, оскільки обласна державна адміністрація надала (закріпила) за державним підприємством „Чорноморський яхт-клуб” на праві постійного користування земельну ділянку площею 2,9 га. При цьому облдержадміністрація виходила із змісту п.12 Перехідних положень Земельного кодексу України, відповідно до якого до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. „Чорноморський яхт-клуб” належить до державних підприємств, тобто дії облдержадміністрації з цього питання цілком відповідають вимогам Земельного кодексу України. Також, ставити питання про розірвання договору може лише особа, яка є стороною договору (учасником правовідносин). Оскільки Одеська міська рада не є стороною договору, то, відповідно, і ставити питання про розірвання договору не має права. Крім того, між Одеською міською радою і відповідачами не може виникнути спору про право з відносин, учасником яких не є міська рада.

02.10.2007 р. (вх. №22620) Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міськради надало суду письмові пояснення (а.с. 82-84, т.2), в яких воно зазначило, що у районі Чорноморського яхт-клубу знаходяться наступні берегозахісні споруди: траверси № № 7, 8, 9, хвилелом № 4 між траверсами № 8 та № 9 і бетонований майданчик для виготовлення бетонованих масивів біля траверсу № 9. Ці берегозахісні споруди були прийняти в експлуатацію на підставі Акту прийому в експлуатацію державною комісією закінчених будівництвом протизсувних споруджень на узбережжі м Одеси: ділянка між траверсами № 3 та № 4, довжиною 113,5 п.м., траверс № 5, довжиною 122,5 п.м., хвилелому № 2 на ділянці між траверсами № 4 та № 5, довжиною 373,2 п.м., траверс № 9, довжиною 121,4 п.м., та хвилелом № 4, протяжністю 192,6 п.м., від 29 вересня 1964 року. Повністю берегозахісні споруди першої черги ПЗС на ділянці Ланжерон-Аркадія в м. Одесі були прийняти Державною приймальною комісією, призначеною розпорядженням Ради міністрів УРСР від 8 грудня 1968 року № 1245-р. за Актом прийняття в експлуатацію Державною комісією закінчених будівництвом протизсувних споруджень на ділянці Ланжерон-Аркадія в м. Одесі від 20 грудня 1968 року. Відповідно до п.1 рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29 січня 1969 року № 77 „Про прийняття в експлуатацію протизсувних споруд в місті Одесі”, всі споруди передані на баланс Одеського протизсувного управління. У комунальну власність Одеської обласної ради майно Одеського протизсувного управління було передано за даними балансу на 01.10.1991 р.. В комунальну власність міста Одеси майно Одеського обласного протизсувного управління передавалося станом на 15.10.1996 р., як цілісний майновий комплекс. Протягом існування Управління інженерного захисту територій (січень 1997 року), а потім й управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради передача будь-яких берегозахісних споруд у користування іншим установам, підприємствам, організаціям (як державної, так і не державної форми власності) здійснювалася у встановленому порядку, відповідно до Закону України „Про органи місцевого самоврядування в Україні”. Правовстановлюючі документи про передачу берегозахісних споруд у районі Чорноморського яхт-клубу на баланс Одеського морського торгівельного порту в управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради відсутні.

02.10.2007 р. (вх. №22643) позивач надав суду доповнення та уточнення позовних вимог (а.с. 101-102, т.2), в яких підтримав в цілому раніше поданий до суду позов та просив визнати Договір про спільну діяльність №1/2006 від 06 лютого 2006 року недійсним, однак, вбачив необхідним надати додаткові правові обґрунтування та уточнення своїх вимог і послався на ст.ст. 15,16,215,386 ЦК України та зазначив, що спірний Договір суперечить ст.ст. 3,316,321,327 ЦК України, як такий, що позбавляє територіальну громаду м. Одеси вільно володіти, користуватися та розпоряджатися комунальним майном.

10.10.2007 р. (вх. №23183) Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міськради знов надало суду письмові пояснення (а.с. 125-126, т.2), в яких воно зазначило, що майно цілісного майнового комплексу Одеського обласного протизсувного управління, на підставі розпорядження Одеської обласної ради від 17 вересня 1996 року № 62/Р-96 „Про передачу майна протизсувного управління обласної державної адміністрації у комунальну власність Одеської міської ради”, було передано у комунальну власність територіальної громади міста Одеси. На підставі розпорядження виконавчого комітету Одеської міської ради від 24.01.1997 р. № 62 р „Об управлении инженерной защиты територий”, майно цілісного майнового комплексу Одеського обласного протизсувного управління було передане на баланс управління інженерного захисту територій Одеського міськвиконкому. Ні управлінню капітального будівництва, яке прийняло майно цілісного майнового комплексу Одеського обласного протизсувного управління, ні управлінню інженерного захисту територій, яке було створене пізніше та одержало майно на баланс, на підставі розпорядження виконавчого комітету Одеської міської ради від 24.01.1997 р. № 62 р, не були передані документи про передачу берегозахісних споруд у районі Чорноморського яхт-клубу: траверси № № 7, 8, 9, хвилелом № 4 між траверсами № 8 та № 9 і бетонований майданчик для виготовлення бетонованих масивів біля траверсу № 9. Постанова Ради Міністрів Української РСР від 28.04.1980 р. № 285 „Про порядок передачі підприємств, об'єднань, організацій, установ, будинків і споруд”, на яку посилається відповідач, не може бути у даному випадку прийнято за правову основу передачі майна, у зв'язку з тим, що вона не існувала на момент передачі майна. У п.3 рішення виконавчого комітету Одеської обласної ради депутатів від 19 червня 1965 року № 462 „Про передачу комплексу протизсувних споруд в районі „Отрада” з балансу Протизсувного управління на баланс Одеського морського порту” визначено: „Просити Раду Міністрів Української РСР затвердити це рішення про передачу з балансу Протизсувного управління на баланс Одеського порту комплексу протизсувних гідротехнічних споруд.” Постанова Ради Міністрів Української РСР „Про затвердження рішення про передачу з балансу Протизсувного управління на баланс Одеського порту комплексу протизсувних гідротехнічних споруд” у матеріалах справи відсутня. Отже, берегозахісні споруди у районі Чорноморського яхт-клубу: траверси № № 7, 8, 9, хвилелом № 4 між траверсами № 8 та № 9 і бетонований майданчик для виготовлення бетонованих масивів біля траверсу № 9 не можуть бути вилучені з цілісного майнового комплексу Одеського обласного протизсувного управління, які були йому передані на баланс, відповідно до п.1 рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29 січня 1969 року № 77 „Про прийняття в експлуатацію протизсувних споруд в місті Одесі”. Крім перелічених вище споруд, на території Чорноморського яхт-клубу знаходиться штольня № 1, яка знаходиться на балансі управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради, та земельна ділянка біля штольні площею 0,05 га, що була відведена Одеському обласному протизсувному управлінню рішенням Одеської міської ради від 21.11.1974 р. № 594 „Об отводе земельных участков Одесскому Противооползневому управлению у входов в подземные дренажные сооружения (штольни и стволы) в районе Ланжерон-мыс Большой Фонтан” для нагляду за протизсувними спорудами та їх своєчасним ремонтом. Виконання обов'язків з нагляду за даною спорудою постійно ускладнюється, тому що керівництво Чорноморського яхт-клубу постійно чинить перешкоди робітникам управління, яким заважають проходити на територію яхт-клубу з різних причин, що створює небезпеку для берегозахісного комплексу у даному районі узбережжя. Отже, статус берегозахісних споруд такий - вони передані Чорноморському яхт-клубу у користування, але є власністю територіальної громади міста Одеси, як невід'ємна частина берегозахісного комплексу м. Одеси.

Надалі судом до справи залучені письмові пояснення на доповнення та уточнення до позову ДП „Чорноморський яхт-клуб” (а.с. 11-12, т.3), в яких воно зазначило, що позивач змінив як предмет, так і підстави позову і фактично заявив новий позов, у порушення ст. 22 ГПК України. Позивач, стверджуючи, що порушено його право власності, повинен ставити питання не про визнання договору недійсним, а, оскільки він посилається в якості підстави позову на ст. 386 ЦК України, вимагати від відповідачів припинення дій, що порушують його право. Якщо позивач вважає, що угода повинна бути визнана недійсною на підставах, передбачених ст. 215 ЦК України, він повинен вказати в якості підстави для визнання угоди недійсною на порушення її сторонами норм, передбачених ч.ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Однак, позивач таких підстав у позові не навів. Позивач не надав також доказів недійсності угоди. Позивач не надав суду документів, які б підтверджували його право власності на комплекс, а відповідач це зробив. Крім того, відповідач з 1965 року вільно, відкрито розпоряджався комплексом, позивач знав про це, оскільки виділяв земельну ділянку, і своїх прав ніколи не заявляв. Отже, позивач мав можливість як мінімум з 1991 року заявити свої права на комплекс, але не зробив цього, у зв’язку з чим пропустив строк позовної давності. Тому, на підставі заяви відповідача, яку він зробив у суді, суд повинен застосувати строк позовної давності у будь-якому випадку і відмовити у позові, відповідно до вимог ч.4 ст. 267 ЦК України.

Рішенням господарського суду Одеської області від 05.11.2007 р. (підписаним суддею Рогою Н. В. 09.11.2007 р.) з цієї справи у задоволенні позову про розірвання Договору відмовлено (а.с. 65-66, т.3). У рішенні суд зазначив, що, виходячи з тексту доповнень та уточнень до позовної заяви, позивач одночасно змінив і предмет, і підставу позову, що є неприпустимим, відповідно до ст. 22 ГПК України, тому зазначені доповнення та уточнення позовних вимог судом не розглядалися. Свій висновок про відмову в задоволенні позову про розірвання Договору суд мотивував тим, що сторонами договору є ДП „Чорноморський яхт-клуб” та ТОВ „Трансбункер Сейлінг Тіам”, а тому, відповідно до приписів ч.1 ст. 202, ст. 206 ГК України та ч.2 ст. 651 ЦК України, він (договір) може бути розірваний лише за позовом однієї із сторін по договору за наявності визначених законом підстав та за умови дотримання процедури, визначеної ст. 188 ГК України, а Одеська міська рада не є стороною цього договору, не дотрималась зазначеної процедури, тобто її позов необґрунтований.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням, позивач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити, з тих же підстав, що були ним викладені у позові, доповненні та уточненні до нього, а також враховуючи те, що суд безпідставно дійшов висновку, що позивачем одночасно було змінено як предмет спору, так і підстави позову, що є неприпустимим, відповідно до ст. 22 ГПК України. Одеською міською радою був змінений лише предмет позову та визначено правове обґрунтування змінених позовних вимог на цих же підставах, на яких був поданий первісний позов. В комунальну власність міста Одеси майно Одеського обласного протизсувного управління передавалося станом на 15.10.1996 р., як цілісний майновий комплекс. Так, майно цілісного майнового комплексу Одеського обласного протизсувного управління, на підставі розпорядження Одеської обласної ради від 17 вересня 1996 року № 62/Р-96 „Про передачу майна протизсувного управління обласної державної адміністрації у комунальну власність Одеської міської ради”, відповідно до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 13.12.1996 р. за №552 „О приеме в коммунальную собственность города имущества Одесского противооползневого управления”, було передано у комунальну власність територіальної громади міста Одеси.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду зазначену скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 15.01.2008 р. об 11:30, про що сторони та 3-і особи, згідно приписів ст. 98 ГПК України, були належним чином повідомлені.

Фіксування судового засідання здійснювалось технічними засобами, а саме програмно - апаратним комплексом „Діловодство суду” на диск CD-R №701281141D04.

Представники позивача та 3-ї особи - Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міськради, які належним чином були повідомлені про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання 15.01.2008 р. не з’явились, про причини неявки суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду справи не заявили і судова колегія прийняла рішення про початок розгляду справи за їх відсутністю.

Представник відповідачів просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення без змін.

Представник особи 3-ї особи - Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міськради підтримав скаргу і просив її задовольнити.

Представник 3-ї особи - Одеської облдержадміністрації просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення без змін.

В судовому засіданні, відповідно до ст. 77 ГПК України, оголошувалась перерва до 29.01.2008 р., про що всі учасники процесу були повідомлені належним чином.

За згодою учасників процесу, згідно ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні 29.01.2008 р. оголошувались лише вступна та резолютивна частини судової постанови.

Заслухавши усні пояснення учасників процесу, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, дослідивши обставини і матеріали справи, в т.ч. наявні у ній докази, відповідність викладеним у рішенні висновкам цим обставинам і доказам, а також перевіривши додержання та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до місцевого суду з позовом про розірвання Договору, пославшись в обґрунтування цих вимог на норми права, які регулюють підстави розірвання договорів.

У процесі розгляду справи судом першої інстанції по суті Позивач подав до суду заяву, якою фактично змінив предмет та підставу позову і просив визнати цей Договір недійсним з посиланням на ст.ст. 215 та 205 ЦК України, які регулюють питання визнання договорів недійсними, тобто заявив новий (іншій) позов.

Місцевий суд не прийняв до розгляду зазначену заяву позивача і повернув її позивачу, тобто не розглядав її по суті, а розглянув заявлений ним позов про розірвання Договору.

Згідно ст. 22 ГПК України, позивачу надано право на зміну предмету або підстави позову.

У п.3.7. Роз’яснення Вищого Арбітражного суду України N 02-5/289 від 18.09.97 р. „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України” (з наступними змінами та доповненнями) визначено, що: „Зміна предмету позову означає зміну матеріально-правової вимоги до позивача. Зміна підстави позову означає зміну обставин, якими позивач обґрунтовує свою вимогу до відповідача. Одночасна зміна і предмету, і підстав позову не допускається.”

У п.2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 02.06.2006 р. за N 01-8/1228 також визначено, що: „ ... зміна позивачем підстав і предмету позову може мати місце лише альтернативно, тому одночасна їх зміна неможлива. Отже, у разі подання позивачем клопотання (заяви), направленого на одночасну зміну предмета і підстави позову, господарський суд з урахуванням конкретних обставин повинен відмовити в задоволенні такого клопотання (заяви).”

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку, що місцевий суд обґрунтовано не прийняв до розгляду зазначену заяву позивача та розглянув заявлений ним позов про розірвання Договору.

Оскільки вимога позивача про визнання Договору недійсним не була предметом розгляду в суді першої інстанції, апеляційна інстанція, відповідно до приписів ч.3 ст. 101 ГК України, не має правових підстав розглядати цю вимогу та давати їй правову оцінку, а тому вимоги позивача, викладені в апеляційній скарзі, про скасування судового рішення і задоволення його позову про визнання Договору недійсним необґрунтовані і не підлягають задоволенню.

У задоволенні позовних вимог позивача про розірвання Договору, на думку судової колегії, відмовлено обґрунтовано, оскільки таки вимоги, згідно чинного законодавства, мають право заявляти сторони договору, а позивач не є стороною спірного Договору.

Якщо позивач вважає, що він є власником майна, яке є предметом спірного Договору, і цим Договором порушено його право як власника цього майна, то він має право звернутись до суду з відповідним позовом (визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння), тобто обрати передбачений чинним законодавством спосіб захисту свого права.

З огляду на викладене, апеляційна інстанція вважає, що місцевий суд дав повну і всебічну оцінку матеріалам справи та наявним в ній доказам і дійшов до вмотивованого висновку щодо безпідставності вимог позивача.

Згідно п.3 Роз’яснення Вищого арбітражного суду України №02-5/422 від 10.12.1996 р. „Про судове рішення” (з наступними змінами та доповненнями), рішення господарського суду повинно ґрунтуватись на повному з’ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що бе руть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Такі ж вимоги до судового рішення містяться у Постанові Пленуму Верховного суду України №11 від 29.12.1976 р. „Про судове рішення”.

Відповідно до ст. 104 ГПК України, підставами для скасування або зміни рішення суду є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

На думку судової колегії, місцевий суд повністю встановив та дослідив фактичні обставини справи, дав повну та всебічну оцінку наявним у ній доказам та правильно застосував норми матеріального права, тобто рішення місцевого суду відповідає вищезазначеним вимогам і підстав для скасування цього рішення, передбачених ст. 104 ГПК України, судова колегія не вбачає.

Наведені Позивачем в апеляційній скарзі доводи фактично повторюють доводи, викладені у позові, яким, як зазначалось вище, місцевий суд дав належну оцінку та вмотивовано визнав їх необґрунтованими. Зазначені доводи не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення.

Будь-яких інших доводів щодо незаконності рішення місцевого суду та допущення ним порушень норм матеріального та процесуального права, крім вищезазначених та визнаних апеляційною інстанцією необґрунтованими та безпідставними, скаржник не навів.

Перевіряючи, згідно приписів ст. 101 ГПК України, законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в повному обсязі, тобто не тільки на підставах, викладених в апеляційній скарзі, судова колегія не встановила будь - яких порушень норм матеріального і процесуального права з боку місцевого суду і вважає, що зроблені місцевим судом висновки відповідають фактичним обставинам справи, наявним в ній доказам та приписам чинного законодавства.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає будь-яких, передбачених ст. 104 ГПК України, правових підстав для скасування рішення місцевого суду.

Керуючись ст.ст. 99,101-105 ГПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської області від 05.11.2007 р. у справі №30/198-07-5893 –залишити без змін, а апеляційну скаргу Одеської міськради на зазначене судове рішення - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий:                                                               Мирошниченко М. А.

Судді:                                                             Бєляновський В. В.

Шевченко В. В.

Повний текст постанови підписано 30.01.2008 р.