ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.08                                                                                           Справа№ 24/240А

За позовом: Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова, м.Львів

До відповідачів: 1. Приватного підприємства „АПЄГЗ”, м. Київ

2.Приватного транспортно- експедиційного підприємства „Автотрансекспедиція”, м.Львів

Про визнання недійсним господарського зобов’язання та застосування наслідків, передбачених ст. 208 ГК України

Суддя Хабіб М.І.

Секретар Савченко Ю.А.

Представники:

Від позивача –Чабан О.С –ст. державний под. інспектор.

Від відповідача-1 –не з”явився

Від відповідача-2 –Барила К.В., Лалак А.М. - представники

Представникам сторін роз”яснено права та обов”язки, передбачені ст.ст.30,49,51 КАС України.

В судовому засіданні 29.01.2008р. проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Суть спору: Позов подано ДПІ у Франківському районі до ПП „АПЄГЗ” та ПТЕП Автотрансекспедиція” про:

- визнання недійсним господарського зобов’язання між ПП „АПЄГЗ” та ПТЕП Автотрансекспедиція” на суму 100 968,00грн. у зв’язку з його нікчемністю;

-          застосування наслідків, передбачених ст.208 ГК України як при наявності умислу в однієї сторони - ПП „АПЄГЗ” до господарських зобов”язань, які виникли між відповідачами, а саме:

зобов’язати ПП „АПЄГЗ” повернути ПТЕП „Автотрансекспедиція” грошову суму в розмірі 100 968,00грн.;

стягнути з ПТЕП „Автотрансекспедиція” в дохід держави суму 100 968,00грн;

- вирішення в порядку ст.216 ЦК України питання відшкодування ПП „АПЄГЗ” збитків ПТЕП „Автотрансекспедиція” у зв”язку із вчиненням недійсного правочину.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в 2004році відповідачами проведено ряд господарських операцій на загальну суму 100 968,50 грн., в т.ч. ПДВ на суму 16 828,00грн., яка віднесена відповідачем-2 до податкового кредиту на підставі податкових накладних, отриманих від ПП „АПЄГЗ”. Однак, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19.01.2006р. визнано недійсним статут та свідоцтво про державну реєстрацію ПП „АПЄГЗ” з моменту реєстрації. Судом встановлено, що громадянка Трач В.А., яка зазначена як засновник підприємства, ніякого відношення до діяльності ПП „АПЄГЗ” не має, фінансово-господарські документи від імені підприємства не підписувала. Позивач вважає, посилаючись наст.ст.203,215 ЦК України, ст..207 ГК України, що господарське зобов”язання є недійсним у зв”язку із його нікчемністю та вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства , оскільки у відповідача-2 неправомірно виникає право на податковий кредит.

Відповідач-1 явку представника в судові засідання не забезпечив, ніяких пояснень не подав. Ухвали суду та судові повістки, надіслані на адресу відповідача-1 : м. Київ, вул.М. Грушевського,28/2-А, кв. 43 повернені суду відділенням зв”язку з відміткою „ не знаходиться”.

Однак, згідно із довідкою Головного міжрегіонального управління статистики у м.Києві від 19.12.2007р. № 12/1-7/3409 станом на 01.12.2007р. в ЄДРПОУ значиться ПП „АПЄГЗ”, ідент.код 32915606, адреса якого: 01024,м. Київ, вул.М.Грушевського,28/2-А, кв.43.

Відповідач-2 подав заперечення №209 від 29.11.2007р.на позов та доповнення від 28.01.2008р. до заперечень, в яких не визнає позову, посилаючись на те, що: позивач пропустив річний строк звернення до суду, встановлений ч.2 ст.99 КАС України, що рішення Деснянського районного суду не є підставою для визнання недійсними угод, укладених до моменту виключення ПП „АПЄГЗ” з державного реєстру, оскільки договір від 01.07.2004р. реально виконаний, тому не можна вважати , що цей договір укладений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства та спрямований на ухилення від сплати податків. Крім того, на думку відповідача-2, наслідки, передбачені ст..208 ГУ України, які просить застосувати позивач, є адміністративно-господарськими санкціями, які застосовуються згідно із ст..250 ГК України протягом 6 місяців з дня виявлення порушення , але не пізніше як через 1 рік з дня порушення суб”єктом правил здійснення господарської діяльності, тому відповідач-2 вважає, що позивач звернувся з позовом до суду поза межами строку, передбаченого ст.250 Господарського кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

01.07.2004р. ПП „АПЄГЗ” та ПТЕП „Автотрансекспедиція” укладено договір № 7, згідно із умовами якого ПП „АПЄГЗ” зобов”язується надати послуги по виготовленню та розповсюдженню рекламних матеріалів, а ПТЕП „Автотрансекспедиція” –прийняти та оплатити послуги. На виконання цього договору ПП „АПЄГЗ” за період з липня 2004р.по 28.01.2005р. виконав роботи на загальну суму 100 968грн., на оплату яких надав рахунки, що підтверджено актами прийому виконаних робіт, підписаними директорами двох сторін, підписи яких скріплені печатками підприємств, а також рахунками, які є у матеріалах справи. За період з 21.07.2004р. по 28.01.2005р. ПТЕП „Автотрансекспедиція” оплатило надані послуги та виконані роботи, що підтверджено виписками банку з рахунка ПТЕП „Автотрансекспедиція” за вказаний період, які є у матеріалах справи.

На суму виконаних робіт ПП„АПЄГЗ” надав ПТЕП „Автотрансекспедиція” податкові накладні, а саме: № 61/2007 від 20.07.2004р. на суму16 494.00грн., №163/3008 від 30.08.2004р. на суму 15 054,00грн., №252/2309 від 23.09.2004р. на суму 17 008,80грн., № 415/2710 від 27.10.2004р. на суму18 400,00 грн., №2511604 від 25.11.2004р. на суму 12040,80 грн., №2412623 від 24.12.2004р. на суму 16 900,80грн., №2801749 від 28.01.2005р. на суму 5068,80грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19.01.2006р. у справі №884-2006 за позовом ДПА у м. Києві до Трач В.А. за участю третьої особи ПП „АПЄГЗ” визнано недійсним з моменту реєстрації статут ПП „АПЄГЗ” та свідоцтво № 37653996 про реєстрацію ПП „АПЄГЗ” як платника ПДВ.

Дослідивши всі обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін та оцінивши подані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

На підтвердження своїх вимог позивач посилається на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19.01.2006р., яким, на думку позивача, встановлені факти, які не потребують повторного доведення та вказують на те, що господарське зобов”язання між відповідачами вчинено з метою приховування від сплати податків, а отже є таким, що суперечить інтересам держави і суспільства.

Згідно із ст. 179 ГК України майново-господарські зобов”язання, які виникають між суб”єктами господарювання на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов”язаннями.

За змістом ст.207 ГК України господарське зобов”язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, може бути визнано недійсним. Правові наслідки визнання недійсним господарського зобов”язання залежать від наявності умислу в обох чи однієї сторони, та від виконання господарського зобов”язання –обома сторонами чи однією ( ст.208 ГК України).

Положення статей 207 та 208 Господарського кодексу України слід застосовувати з урахуванням того, що правочин, який вчинено з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно із частиною 1 ст.203 та частиною 2 ст.215 ЦК України є нікчемним, тобто недійсним в силу закону, у зв”язку з чим визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Необхідними умовами для визнання господарського зобов”язання недійсним відповідно до ст.207 ГК України є, зокрема, вчинення його з метою завідомо суперечною інтересам держави та суспільства, та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків за даним зобов”язанням. Наявність умислу у сторін (сторони) означає, що вони (вона) усвідомлювали чи повинні були усвідомлювати протиправність угоди, суперечність її інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Пленум Верховного суду України в п.6 постанови №3 від 28.04.1978р. „Про судову практику в справах про визнання угоди недійсною” роз”яснив, що до таких угод належать угоди, спрямовані на приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування доходів, використання всупереч закону колективної, державної, приватної власності з корисливою метою тощо. Умисел юридичної особи –сторони у договорі визначається умислом посадової особи, яка підписала угоду від імені такої юридичної особи і яка мала повноваження на момент її підписання.

Як зазначено вище, згаданим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19.01.2006р., визнаний недійсним статут ПП „АПЄГЗ” та свідоцтво про реєстрацію ПП „АПЄГЗ” як платника ПДВ.

В рішенні суду вказано, що ПП „АПЄГЗ” було створено відповідачем без наміру здійснювати господарську діяльність , отримувати прибутки.

Однак, у рішенні суду відсутні обставини, встановлені на підтвердження того, що ПП „АПЄГЗ” не здійснювало господарської діяльності та що господарські зобов”язання, що виникли між ПП„АПЄГЗ” і ПТЕП „Автотрансекспедиція”, які позивач просить визнати недійсними, укладені з метою, яка суперечить інтересам держави та суспільства.

Окрім того, предметом дослідження у цій справі була відповідність установчих документів вимогам чинного законодавства, а не наявність протиправного умислу під час укладення чи виконання договору №7 від 01.07.2004р.

Сам факт визнання недійсними статуту та свідоцтва про реєстрацію ПП „АПЄГЗ” як платника ПДВ не є підставою для визнання недійсними всіх господарських зобов”язань, що виникли на підставі угод, укладених з моменту державної реєстрації юридичної особи і включення його до ЄДРПОУ до моменту виключення з державного реєстру, та не позбавляє правового значення виданих за такими господарськими операціями податкових накладних.

Згідно із ч.1 ст.18 Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців”, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки до них не буде внесено відповідних змін.

Матеріалами справи підтверджено, що на момент укладення договору №7 від 01.07.2004р., його виконання та на момент вирішення даного спору ПП. „АПЄГЗ” включене до ЄДРПОУ, свідоцтво про його державну реєстрацію не скасоване. Доводи позивача про скасування державної реєстрації ПП„АПЄГЗ” не відповідають дійсності , оскільки рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19.01.2006р., визнаний недійсним статут ПП „АПЄГЗ” та свідоцтво про реєстрацію ПП „АПЄГЗ” як платника ПДВ.

Відповідно до п.1.3 ст.1 Закону України „Про податок на додану вартість”, платник податку - особа, яка згідно з цим Законом зобов”язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем.

Доказів того, що ПП „АПЄГЗ” не сплачені податки із тих коштів, які воно отримало від відповідача-2 в рахунок оплати виконаних робіт та наданих послуг, суду не подано.

Разом з тим, санкції, встановлені частиною 1 ст.208 ГК України, не можуть застосовуватися за сам факт несплати податків однією із сторін договору. За таких обставин правопорушенням є несплата податків, а не вчинення правочину. Для застосування таких санкцій необхідною умовою є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, наприклад, вчинення удаваного правочину з метою приховування ухилення від сплати податків.

Частиною 1 ст.208 ГК України передбачено застосування санкцій лише судом. Це правило відповідає нормі ст.41 Конституції України, згідно з якою конфіскація майна може бути застосована за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Оскільки санкції, передбачені цією частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими як такі, що відповідають визначенню ч.1 ст.238 ГК України. Тому такі санкції можуть застосовуватися лише протягом строків, встановлених ст..250 ГК України.

При укладенні договору 01.07.2004р., його виконанні в липні 2004р-січні 2005р., позов подано до суду 22.10.2007р., тобто вимога про застосування санкцій, встановлених ст.208 ГК України, була заявлена за межами строків, встановлених ст.250 цього Кодексу.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що господарське зобов”язання, яке позивач просить визнати недійсним, виникло на підставі договору №7 від 01.07.2004р., укладеного відповідачами 1 і 2.

Зміст договору №7 від 01.07.2004р. не суперечить актам цивільного законодавства, судом не встановлено фактів, що договір та зобов”язання, які виникли на підставі цього договору, не відповідають дійсним намірам сторін, спрямовані на приховування від оподаткування доходів, та вчинені з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

На підставі викладеного суд вважає, що у задоволенні позову належить відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 49, 51, 71, 76, 86, 122-124, 126-128, 135, 138, 139, 140, 153, 154, 158-167, п.6. Прикінцевих та перехідних положень КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили у строки, встановлені ст.254 КАС України, і може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду в порядку і строки, встановлені ст.186 КАС України.

Суддя                                                                                                     Хабіб М.

Постанова складена і підписана у повному обсязі 30.01.2008р.