ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2008 р.

№ 7/151-06 (8/100-06)

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді

Кравчука Г.А.

суддів :

Мачульського Г.М.,

Шаргала В.І.

за участю представників сторін:

позивача

Дейнеки В.М. дов. б/н від 01.01.2008 р.

відповідача

Татаріна І.В. дов. б/н від 01.11.2007 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу

Приватного аграрного виробничо-комерційного підприємства ”Поділля”

на постанову

Житомирського апеляційного господарського суду від 06.11.2007 р.

у справі

№ 7/151-06 господарського суду Вінницької області

за позовом

Приватного аграрного виробничо-комерційного підприємства ”Поділля"

до

Товариства з обмеженою відповідальністю Спільного українсько-американського підприємства “Інтерком”

про

визнання договору недійсним та акта приймання-передачі

В С Т А Н О В И В:

У березні 2006 року Приватне аграрне виробничо-комерційне підприємство ”Поділля" (далі –ПАВКП “Поділля”) в особі керуючого санацією Болховітіна Віталія Михайловича звернулося до господарського суду Вінницької області з позовом (з урахуванням додаткових пояснень та доповнень) до Товариства з обмеженою відповідальністю Спільного українсько-американського підприємства (надалі ТОВ) “Інтерком" про визнання недійсним договору про співробітництво від 06.10.2000 року із доповненням №1 від 17.10.2000 року до нього та акта приймання-передачі від 13.01.2001 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірний договір суперечить главі 38 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) а також Порядку обліку платників податків, зборів (обов’язкових платежів), затвердженого Доповідач:Шаргало В.І.

наказом Державної податкової адміністрації №80, і тому підлягає визнанню недійсним, як такий, що не відповідає вимогам законодавства. Крім того, позивач зазначає, що про існування даного договору йому стало відомо лише 14.06.2005 року, тому термін позовної давності вважає непропущеним.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 12.07.2007 року (суддя –Мінєєва Н.В.), залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного господарського суду від 06.11.2007 року (судді: Зарудяна Л.О., Вечірко І.О., Ляхевич А.А.) в позові в частині визнання недійсним договору про співробітництво із доповненнями відмовлено, а в частині визнання недійсним акту приймання-передачі провадження у справі припинено.

В частині відмови у позові рішення мотивоване тим, що умови укладеного між сторонами договору про співробітництво від 06.10.2000 року із доповненням №1 від 17.10.2000 року до нього не суперечать чинному на момент їх укладення законодавству і за своєю правовою природою є договором дарування; крім того, статтею 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначений перелік угод, які за позовом арбітражного керуючого можуть бути визнані недійсними в судовому порядку, вказана угода не підпадає під норми названої статті Закону. Припиняючи провадження у справі щодо позовних вимог про визнання недійсним акта приймання-передачі майна від 13.01.2001 року суд, посилаючись на норми ст.41 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) та ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, відзначив, що за своєю правовою природою спірний акт не є договором (або правочином) в розумінні цивільного права, а є документом, який свідчить про факт вчинення сторонами погоджених договором дій.

Не погоджуючись з прийнятою у справі рішенням та постановою, ПАВКП “Поділля" звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити і визнати недійсним договір про співробітництво від 6 жовтня 2000 р. із доповненням №1 від 17.10.2000 року таким що не відповідає вимогам законодавства.

Скаржник звертає увагу касаційної інстанції на те, що оспорюваний договір про співробітництво за своєю правовою природою є договором про сумісну діяльність, правовідносини за яким регулюються гл. 38 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року). Скаржник не погоджується із позицією суду апеляційної інстанції про те, що що оспорюваний договір має ознаки договору дарування, оскільки це суперечить ст. 1, ч. 5 ст. 10 Закону України “Про підприємства в Україні” та статуту ПАВКП “Поділля”. Крім того, скаржник посилається на рішення Вищого господарського суду від 02.03.2006 року у справі №1/127пд, у якому суд зазначав, що підприємство, метою діяльності якого є отримання прибутку, не може дарувати майно, так як це суперечить меті його діяльності і такий договір є недійсним.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, судова колегія Вищого господарського суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 06 жовтня 2000 року між товариством з обмеженою відповідальністю Спільне українсько-американське підприємство “Інтерком" (відповідач, далі –ТОВ СУАП “Інтерком”) та ПАВКП “Поділля" укладений договір про співробітництво, предметом якого є зобов’язання учасників спільно діяти для досягнення спільних господарських цілей з метою одержання прибутку в галузі виробництва продуктів споживання та їх реалізації. 17 жовтня 2000 року до даного договору було прийнято доповнення №1, згідно якого, майно: основні засоби та обладнання, що належать ПАВКП “Поділля” безоплатно передаються у власність ТОВ СУАП “Інтерком” з правом повного господарського відання про що оформляється акт приймання-передачі з переліком майна, що передається. Також у доповненні №1 зазаначено, що передача майна здійснюється за його залишковою вартістю на момент передачі. На виконання зазначеного доповнення ПАВКП “Поділля" передав, а ТОВ СУАП “Інтерком” прийняв майно на загальну суму 3 991 619,14 грн., про що сторонами складений відповідний акт приймання-передачі від 13.01.2001 р.

Досліджуючи правову природу договору, суди попередніх інстанцій з огляду на норми статей 430, 432, 433 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року), дійшли висновку, що спірний договір не містить істотних умов договору про сумісну діяльність, а є договором дарування. Підстави для визнання такого договору недійсним позивачем, в обґрунтування своїх вимог, не наведено.

Оскільки правовідносини, щодо передачі майна мали місце в 2001 році, колегія суддів з урахуванням Прикінцевих та перехідних положень чинного Цивільного кодексу України вважає, що господарські суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, правомірно керувалися нормами Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року).

Відповідно до ст. 128 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачене договором або законом. Таким чином, з моменту отримання відповідачем майна за актом приймання-передачі від 13.01.2001 р. останній набув на нього право власності.

Факт отримання відповідачем майна за актом приймання-передачі від 13.01.2001 року підтверджується актом КРУ у Черкаській ообласті Контрольно-ревізійного відділу у м. Умань та Уманському районі №02-45/56 від 01.08.2006 року. Крім того, судом першої інстанції встановлено, що спірне майно передано відповідачем у власність безоплатно, оскільки оприбутковане на баланс відповідача, а заборгованість по рахунках відсутня. Судом першої інстанції також встановлено, що відповідач є титульним власником нерухомого майна, що передане йому за актом приймання-передачі від 13.01.2001 р., що підтвержено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 23.01.2006 р., виданого на підставі рішення виконавчого комітету Гайсинської міської ради №14 від 18.01.2006 р.

04 жовтня 2001 року господарським судом Вінницької області порушено провадження у справі №800/5-834 (суддя –Бенівський В.І.) про банкрутство ПАВКП “Поділля”, а 05 лютого 2002 року у справі було розпочато процедуру санації та призначено арбітражним керуючим (керуючим санацією) Болховітіна В.М., однак останній лише в березні 2006 року звернувся до господарського суду з даним позовом.

В ході розгляду справи суд першої інстанції витребував у сторін оригінал оспорюваного договору, проте з’ясувалося, що ані позивач, ані відповідач надати його не можуть. Позивач повідомив, що не може надати суду оригінал договору так як при передачі керуючому санацією Болховітіну В.М. не передавалися такі документи, а відповідач повідомив, що надати оригінал договору та доповнення №1 до нього не в змозі, адже останні були викрадені невстановленими особами на трасі між м. Вінниця та м.Умань в районі м. Христинівка, про що відповідачем була подана відповідна заява у Христинівський РВ УМВС України у Черкаській області.

Суди попередніх інстанцій не визнали підставою для визнання недійсним договору про співробітництво з підстав передбачених ст. 48 ЦК УРСР, у зв’язку з тим, що відтиск печатки вчинений від імені позивача, за результатами проведеної експертизи, не відповідає оригіналу. Згідно з п. 6 Роз’яснень Вищого арбітражного суду України № 02/5-111 від 12.03.99 р. “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними” відсутність відтиску печатки підприємства, установи, організації на скріпленій підписом угоді не є порушенням форми угоди, якщо інше не передбачене законом.

З урахуванням норм наведеного законодавства ( в тому числі і положень ст. 17 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом") та встановлених обставин справи, колегія суддів погоджується із позицією судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним.

Колегія суддів також погоджується з висновком судів попередніх інстанцій стосовно того, що акт прийому-передачі за своєю правовою природою не є договором, а є лише свідченням факту вчинення сторонами погоджених умовами договору дій і за таких умов господарськими судами не може бути розглянуто питання про визнання його недійсним, тому провадження у справі у цій частині цілком обґрунтовано припинено судом першої інстанції.

Згідно зі ст.1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. Тому доводи касаційної скарги щодо неправильної оцінки та недостатньої перевірки апеляційним господарським судом доказів у справі не входять до повноважень суду касаційної інстанції і не можуть бути підставою для скасування прийнятих у справі судових рішень.

З огляду на викладене та виходячи з меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи господарськими судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи встановлено на основі повного і об'єктивного дослідження матеріалів справи, висновки суду відповідають цим обставинам і їм надана правильна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а відтак, у касаційної інстанції відсутні підстави для скасування прийнятих у справі судових рішень.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного аграрного виробничо-комерційного підприємства ”Поділля” залишити без задоволення.

Постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 06.11.2007р. у справі № 7/151-06 залишити без зміни.

Головуючий суддя

Кравчук Г.А.

Суддя

Мачульський Г.М.

Суддя

Шаргало В.І.