ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2008 р.

№ 30-16/488-05-11086

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова Є.В.,

суддів:

Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційну скаргу

державного підприємства "Комбінат якісних вин "Милештий Мичь" (далі Підприємство)

на постанову

Одеського апеляційного господарського суду

від

27.11.07

у справі

№ 30-16/488-05-11086

господарського суду

Одеської області

за позовом

санаторію "Приморський" (далі Санаторій)

до

Підприємства,

третя особа:

Приморська сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області (далі Сільрада),

про

усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:

не з'явились;

- відповідача:

Кручереска Т.А. (за дов. № 109 від 27.02.08);

Жалба Р.В. (за дов. № 07 від 14.01.08);

- третьої особи:

не з'явились.

Ухвалою від 30.01.08 Вищого господарського суду України касаційна скарга Підприємства № 569 від 21.12.07 була прийнята до провадження, розгляд справи у судовому засіданні призначено на 28.02.08.

Вказана ухвала суду була направлена сторонам у справі в установленому порядку, документів які б свідчили про її неотримання сторонами у справі до Вищого господарського суду України не надходило, отже усіх учасників судового процесу відповідно до ст. 1114 Господарського процесуального кодексу України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

На день розгляду справи у судовому засіданні 28.02.08 будь-яких письмових заяв та клопотань від учасників судового процесу щодо відкладення розгляду справи до суду не надходило.

У судове засідання 28.02.08 представники Санаторію та Сільради не з’явились.

Враховуючи, що ухвалою про призначення справи до розгляду учасників судового процесу було попереджено, що неявка без поважних причин у судове засідання не тягне за собою перенесення розгляду справи на інші строки, а від Санаторію та Сільради повідомлень щодо неможливості участі у судовому засіданні 28.02.08 до колегії суддів Вищого господарського суду України не надходило, справа розглядається за наявними матеріалами справи за участі представників Підприємства.

Про вказані обставини представників Підприємства було повідомлено на початку судового засідання 28.02.08. Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України, яка переглядає справу в касаційному порядку, не заявлено.

За згодою представників Підприємства, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1

ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 28.02.08 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 27.12.05 господарського суду Одеської області (суддя Желєзна С.П.) позовні вимоги Санаторію задоволено.

Базу відпочинку "Яловени" зобов'язано звільнити від розташованих на ній об'єктів земельну ділянку площею 0,2524 га, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, с.Курортне та визначена на плані землекористування Санаторію за № 24.

З бази відпочинку "Яловени" на користь Санаторію стягнуто 85,00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою від 21.12.06 Вищого господарського суду України касаційну скаргу Підприємства було задоволено.

Рішення від 27.12.05 господарського суду Одеської області скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи рішенням від 24.05.07 господарського суду Одеської області (суддя Рога Н.В.) у задоволенні позовних вимог Санаторію відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано, зокрема, тим, що рішенням Сільради від 18.07.06 було скасовано її ж рішення від 22.08.00 згідно якого Санаторію було видано державний акт на право користування спірною земельною ділянкою. Разом з тим, судом першої інстанції враховано, що 03.07.06 між Сільрадою та Підприємством було укладено угоду на право тимчасового користування спірною земельною ділянкою на умовах оренди.

Постановою від 27.11.07 Одеського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Величко Т.А., суддів –Бойко Л.І., Жукової А.М.) рішення від 24.05.07 господарського суду Одеської області скасовано, Підприємство зобов'язано звільнити земельну ділянку площею 0,2524 га, яка знаходиться за адресою: Одеська обл., Білгород-Дністроський район, с.Курортне та визначена на плані землекористування Санаторію за № 24, від розташованих на ній об'єктів бази відпочинку "Яловени".

З Підприємства на користь Санаторію стягнуто 127,50 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

При винесенні постанови апеляційний суд прийшов до висновку про те, що оскільки Підприємством не доведено правомірність землекористування, то у нього відсутні правові підстави для користування спірною земельною ділянкою.

Не погодившись з постановою апеляційної інстанції Підприємство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить постанову від 27.11.07 Одеського апеляційного господарського суду скасувати, а рішення від 24.05.07 господарського суду Одеської області залишити в силі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскарженого судового акту було порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 12, 116, ч. 1 ст. 125, ст. 126 Земельного кодексу України.

Зокрема, Підприємство звертає увагу на те, що апеляційний суд не надав правової оцінки тому факту, що 20.06.07 між Сільрадою та Підприємством було укладено тимчасову угоду на користування спірною земельною ділянкою на умовах оренди строком на один рік.

У своєму відзиві на касаційну скаргу Санаторій щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просить касаційну скаргу Підприємства залишити без задоволення, а оскаржену постанову –без змін.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзив на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторони, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, зокрема, п. 12 Статуту Санаторію, який зареєстровано рішенням Білгород-Дністровської районної державної адміністрації № 264 від 29.05.98, Санаторій є санаторно-курортним закладом для лікування хворих на туберкульоз, має юридичну адресу: Одеська область, Білгород-Дністровський район, с.Курортне. При цьому, встановлено, що Санаторій заснований на загальнодержавній власності та підпорядковується Міністерству охорони здоров'я України.

Також, судовими інстанціями встановлено, що рішенням Сільради від 22.08.00 № 343-ХХІІІ "Про затвердження технічної документації державного акту на право постійного користування Санаторію" за результатами розгляду технічної документації, Санаторію надано акт на право постійного користування землею загальною площею в межах плану 150,6670 га, в т.ч. 111,5243 га пашні та 39,1036 га під будівлями і обслуговуючою територією.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до вказаного рішення Санаторієм було отримано державний акт на право постійного користування землею серії І-ОД № 004275 від 12.03.00, зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 12, яким Сільрадою засвідчено за Санаторієм право постійного користування земельною ділянкою площею 150,6279 га, яка розташована в с.Курортне для обслуговування будівель та споруд.

Вирішуючи спір попередні судові інстанції встановили, що 11.12.02 інспектором по охороні та використанню земель районного відділу земельних ресурсів Держкомзему України було проведено перевірку правовстановлюючих документів на земельну ділянку, в результаті якої встановлено, що земельна ділянка Санаторію, яка розташована в с.Курортне Білгород-Дністровського району Одеської області, має державний акт на право постійного користування, зареєстрований у Сільраді, але всупереч ст. 124 Земельного кодексу України земельні ділянки площею 4,3 га передані в оренду іншим юридичним особам без зміни цільового призначення. При цьому, встановлено, що за результатами перевірки було складено припис № 4 від 11.12.02, яким Санаторію наказано припинити договори оренди земельних ділянок, про що повідомити районний відділ земельних ресурсів.

Місцевим та апеляційним судами встановлено, що листами № 120 від 13.12.02, № 55 від 08.04.04 та № 244 від 28.10.04 Санаторій звернувся до бази відпочинку "Яловени" з вимогами про звільнення земельної ділянки від тимчасових споруд, що знаходяться на території Санаторію, проте листи були залишені базою відпочинку без відповіді.

Крім того, судовими інстанціями встановлено, що 05.05.05 Білгород-Дністровським міжрайонним прокурором Одеської області було проведено перевірку додержання Санаторієм земельного та містобудівного законодавства, якою встановлено, що всупереч положень ст. 125 Земельного кодексу України, на території Санаторію розміщуються сторонні землекористувачі, які не мають документів на право землекористування. За результатами вказаної перевірки було внесено припис № 3-Д від 05.05.05 про усунення порушень, яким Санаторію наказано негайно вжити заходів щодо вивільнення території Санаторію від самовільно побудованих об'єктів, про що письмово повідомити прокурора.

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що на виконання припису Білгород-Дністровського прокурора Санаторій листом від 22.09.05 за № 191 повідомив базу відпочинку "Яловени" про наявність зазначеного припису та необхідність його виконання у строк до 01.11.05, проте на такий лист відповіді отримано не було, у зв'язку з чим Санаторій звернувся до суду з позовом у даній справі.

При вирішенні спору по суті судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що власником бази відпочинку "Яловени", яка розташована на земельній ділянці площею 0,2524 га, в с.Курортне, і яка входить до складу земель, які рішенням Сільради від 22.06.00 № 343-XXIII були надані Санаторію в постійне користування, є Підприємство.

Вирішуючи спір суд першої інстанції врахував, що згідно рішення Сільради від 18.07.06 № 107-V було скасовано зазначене рішення Сільради від 22.08.00 № 343-ХХІІІ, а також виданий на його виконання державний акт на право постійного користування землею серії І-ОД № 004275. Водночас встановлено, що земельні ділянки загальною площею 139,6 га переведено до земель запасу Сільради.

На підставі наданих сторонами доказів у справі місцевим та апеляційним судами встановлено, що 03.07.06 між Сільрадою та Підприємством було укладено тимчасову угоду № 90-8/2006 на право тимчасового користування землею на умовах оренди, якою строком на 1 рік з метою обслуговування бази відпочинку "Яловени" у с.Курортне по вул.Набережна Підприємству надано у користування 0,25 га земель. При цьому, встановлено, що дану Угоду зареєстровано у книзі записів договорів на право тимчасового користування землею 30.06.06 за № 5.

Переглядаючи справу апеляційний суд зазначив, що висновок суду про те, що земельні ділянки загальною площею 139,6 га переведено до земель запасу Сільради зроблено без врахування рішення господарського суду Одеської області від 22.01.07 по справі № 17-9/47-06-1768А, яким скасовано рішення Сільради від 22.08.00 № 343-ХХІІІ "Про затвердження технічної документації державного акту на право постійного користування санаторію "Приморський" в частині земельної ділянки бази відпочинку "Приморський" загальною площею 1,1050 га. і державний акт на право постійного користування землею серії І-ОД №004275 в частині земельної ділянки площею 1,1358 га під базою відпочинку "Приморський".

У зв'язку з зазначеним суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що за Санаторієм закріплено на праві постійного користування земельні ділянки загальною площею 139,6 га для обслуговування дитячого санаторію, а база відпочинку "Яловени" знаходиться на земельній ділянці, яка належить Санаторію "Приморський" без будь-яких правовстановлюючих документів на будівництво.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що приписи ст.ст. 13, 41 Конституції України визначають, що від імені Українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією, і усі суб’єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

За змістом п. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальної власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Згідно зі ст. 16 Закону України "Про оренду землі" особа, яка бажає отримати земельну ділянку в оренду із земель державної або комунальної власності, подає заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування за місцем розташування земельної ділянки. Розгляд заяви (клопотання) і надання земельної ділянки в оренду проводяться у порядку, встановленому Земельним кодексом України. У разі згоди орендодавця передати земельну ділянку в оренду сторони укладають договір оренди землі відповідно до вимог цього Закону.

Стаття 12 Земельного кодексу України визначає повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, до яких, зокрема, належить розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п. 34 ст. 26, п. 2 ст. 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" питання надання земельної ділянки в оренду вирішується на пленарному засіданні ради –сесії, а спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

Зважаючи на те, що необхідною умовою укладення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності, є наявність рішення відповідного органу про надання земельної ділянки, зобов’язання цього органу надати в користування земельну ділянку на підставі договору оренди за відсутності відповідного рішення є порушенням його виключного, передбаченого Конституцією України, права на здійснення права власності від імені Українського народу та управління землями, яке підлягає захисту.

Також, колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України регламентовано, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладання договору оренди і його державної реєстрації.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Статтею 212 Земельного кодексу України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Поняття "самовільне зайняття земельних ділянок" визначено у ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" як будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї, та до його державної реєстрації.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що попередніми судовими інстанціями при винесенні рішень по суті спору наведеним правовим положенням юридичного аналізу в контексті спірних правовідносин надано не було, в той час, як у даному випадку необхідно було керуватися вказаними нормами в комплексі.

На підставі викладеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що спір розглянуто без дослідження в повному обсязі обставин справи та норм чинного законодавства, що є порушенням принципу всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності та призвело до прийняття рішень з помилковим застосуванням норм права.

При цьому, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що попередніми судовими інстанціями в порушення вимог ст. 11112 Господарського процесуального кодексу України при винесенні судових рішень під час нового розгляду справи не досліджено та не надано правової оцінки спірним правовідносинам в контексті ст. 2 Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Молдова про взаємне визнання прав та регулювання відносин власності (ратифікована Законом України від 12.07.01 № 2666-III) та ст. 120 Земельного кодексу України.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення апеляційним судом не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів. Колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що оцінка доказів, не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.76 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення, ухвалені у справі, підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

Під час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу державного підприємства "Комбінат якісних вин "Милештий Мичь" № 569 від 21.12.07 задовольнити частково.

Рішення від 24.05.07 господарського суду Одеської області та постанову від 27.11.07 Одеського апеляційного господарського суду у справі № 30-16/488-05-11086 господарського суду Одеської області скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

І.Ходаківська