ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2008 р.

№ 20/233-07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів: Дерепи В.І. –головуючого (доповідача), Грека Б.М., Стратієнко Л.В.,

за участю представників: позивача –

відповідача –Ботвінка Р.А.,

розглянувши касаційну скаргу ЗАТ "Криворізький завод гірничого обладнання" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 2 жовтня 2007 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29 листопада 2007 року у справі за позовом ЗАТ "ТД ІРБІС" до ЗАТ "Криворізький завод гірничого обладнання" про стягнення 959, 42 грн.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2007 року позивач звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача про стягнення боргу в сумі 767, 56 грн., 0,58 грн. пені, 43, 03 грн. 3% річних, 148,25 грн. інфляційних.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 2 жовтня 2007 року позов задоволений частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 767, 56 грн. сума основного боргу, 148, 25 грн. сума інфляції, 43, 03 грн. 3% річних, судові витрати. В решті позову відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29 листопада 2007 року рішення суду залишене без змін.

Не погоджуючись з судовими рішеннями, ЗАТ "Криворізький завод гірничого обладнання" просить їх скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи, 3 жовтня 2003 року між сторонами у справі було укладено договір поставки №68, умовами якого передбачено, що позивач зобов'язався поставити та передати у власність покупця (відповідача) товар, номенклатура, якість, кількість, ціна та умови поставки якого визначені в специфікаціях, які є невід'ємними частинами договору, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити товар.

Додатковою угодою №1 від 11 грудня 2003 року, яка є невід'ємною частиною договору, сторонами змінений п.2.2 договору та встановлено, що покупець здійснює оплату товару на протязі 25 календарних днів з моменту поставки товару на склад покупця на підставі рахунку, виставленого постачальником.

Додатковими угодами №2 від 2 грудня 2004 року та №3 від 26 грудня 2005 року строк дії договору продовжений відповідно до 31 грудня 2005 року та до 31 березня 2006 року.

Як правильно встановлено судами при розгляді справи, на виконання умов вказаного договору позивач поставив на адресу відповідача товар на загальну суму 767, 56 грн., що підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи, що відповідач вартість поставленого йому товару не оплатив, місцевий суд, з яким погодився апеляційний суд, правильно стягнув з відповідача заборгованість в розмірі 767, 56 грн.

Згідно ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд вважає, що місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, у рішенні вірно застосував норми матеріального права і обгрунтовано визнав такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення інфляційних та 3% річних.

Як встановлено судами при прийнятті оскаржуваних судових рішень, пунктом 5.2 укладеного сторонами договору передбачається, що прострочення оплати за поставлений по договору товар тягне за собою право стягнення пені з винної сторони в розмірі 0,04% за кожен день прострочки платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Враховуючи, що позивач звернувся з позовом до суду 30 серпня 2007 року, а пеню нарахував за період починаючи з 8 жовтня 2005 року, місцевий суд правильно відмовив в цій частині позову за пропуском строку позовної давності, встановленого законом для вимог про стягнення пені.

За таких обставин, судові рішення відповідають вимогам закону і обставинам справи, тому підстав для їх зміни немає.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 2 жовтня 2007 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29 листопада 2007 року залишити без змін, а касаційну скаргу ЗАТ "Криворізький завод гірничого обладнання" – без задоволення.

Головуючий, суддя В.Дерепа

Судді Б.Грек

Л.Стратієнко