ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

20.03.08 Справа №22/167/07

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

Головуючий суддя Зубкова Т.П. судді Зубкова Т.П. , Коробка Н.Д. , Мойсеєнко Т. В.

при секретарі: Пересаді О.В.

За участю представників сторін:

відпозивача – Гуцуляк А.О. (довіреність № 015/35 від 01.01.2008 р.)

від відповідача – Шостак О.М. (довіреність № 08/04 від 08.01.2008 р.)

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи та апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Український графіт» (м. Запоріжжя)

на рішення господарського суду Запорізької області від 09.01.2008 р. у справі № 22/167/07

за позовом Відкритого акціонерного товариства «Український графіт»

(м. Запоріжжя)

до відповідача Державного підприємства «Завод вуглець - вуглецевих

композиційних матеріалів» (м. Запоріжжя)

про стягнення суми,

ВАТ «Український графіт» звернулося до господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення з ДП «Завод вуглець-вуглецевих композиційних матеріалів» 156000,00 грн. основного боргу за договором № 804/49164/35 від 27.08.2004 р., 28438,00 грн. втрат від інфляції, 7222,80 грн. – 3% річних та 63960,00 грн. пені.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 09.01.2008 р. у справі № 22/167/07 (суддя Скиданова Ю.О.) позов задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача 156 000 грн. основного боргу, 20408,45 грн. інфляційних втрат, 5923,73 грн. – 3 % річних, 6658,85 грн. пені. В решті позову відмовлено. Пропорційно розміру задоволених вимог позивачу відшкодовано за рахунок відповідача 1977,15 грн. судових витрат.

Не погоджуючись з прийнятим судовим актом, ВАТ «Український графіт» (позивач у справі) звернулось до Запорізького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою. Заявник просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 09.01          .2008 р. у справі № 22/167/07 в частині стягнення суми пені в розмірі 1955,32 грн. і прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, стягнувши на його користь з відповідача 156000,00 грн. основного боргу, 28438 грн. інфляційних втрат, 7222,80 грн. – 3 % річних та 63960,00 грн. пені.

З підстав, викладених в апеляційній скарзі, заявник вважає, що господарським судом Запорізької області при прийнятті рішення було неправильно застосовано норми матеріального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Заявник посилається на те, що підпунктом 6.1           п. 6 Договору № 804/49164/35 сторони за несвоєчасне здійснення платежу передбачили нарахування пені в розмірі 0,5 % від вартості виконаних послуг за кожен день прострочення. Вважає, що обмеження пені подвійною обліковою ставкою НБУ здійснюється лише в тих випадках, коли розмір або порядок нарахування штрафних санкцій (пені) не встановлений договором.

Заявник вважає, що при винесенні рішення суд зробив невірні висновки щодо застосування Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань», оскільки діюче законодавство не містить приписів щодо обов’язкового застосування норм цього закону; за сферою застосування вказаний Закон є загальним нормативно-правовим актом і тому передбачений ним порядок розрахунку штрафних санкцій, на думку заявника, не може застосовуватися по даній справі, так як порядок розрахунку штрафних санкцій, насамперед, передбачено договором.

Ухвалою Запорізького апеляційного господарського суду від 12.02.2008 р. апеляційна скарга Відкритого акціонерного товариства «Український графіт» прийнята до провадження та призначена до розгляду на 20.03.2008 р.

Розпорядженням Голови Запорізького апеляційного господарського суду № 513 від 20.03.2008 р. справу № 22/167/07 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Зубкова Т.П. (доповідач), судді Коробка Н.Д., Мойсеєнко Т.В.

Відповідач у справі – ДП «Завод вуглець-вуглецевих композиційних матеріалів» у письмовому відзиві доводи апеляційної скарги не визнає, вважає оскаржуване рішення обґрунтованим, прийнятим за повного з’ясування обставин справи, підстав для його скасування не вбачає. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення господарського суду Запорізької області – без змін.

В судовому засіданні представники сторін підтримали у повному обсязі вищевикладені доводи в обґрунтування своїх вимог і заперечень.

За клопотанням представників сторін апеляційний розгляд справи здійснювався без застосування технічних засобів фіксації судового процесу.

За їх згодою в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в повному обсязі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення місцевого господарського суду, розглянувши матеріали справи та апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, Запорізький апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

27.08.2004 р. між ДЗ «Вуглекомпозит» (замовником, правонаступником якого є відповідач у справі) та ВАТ «Укрграфіт» (виконавцем, позивачем у справі) було укладено договір № 804/49164/35 (надалі – Договір), відповідно до умов якого замовник доручив, а позивач зобов’язався надавати замовникові юридичні послуги, здійснювати представницькі повноваження, захищати права і законні інтереси Замовника в обсязі та на умовах, визначених цим Договором та Додатковими угодами.

Відповідно до п. 4.1 Договору за виконану роботу Замовник сплачує грошові кошти в сумі, узгодженій в додатковій угоді. Розрахунки за виконану роботу здійснюються Замовником шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача в термін, передбачений в додатковій угоді (п. 4.2 Договору).

Додатковою угодою № 1 від 14.09.2004 р. до Договору сторони погодили перелік справ, за якими надаються послуги, обумовлені Договором (арк. справи 11-12).

Пунктом 5 Додаткової угоди передбачено, що виконані роботи оформляються актом виконаних робіт.

Остаточний розрахунок проводиться у десятиденний строк з дня підписання Акта виконаних робіт (п. 6 Додаткової угоди).

На виконання умов Договору позивач надав замовнику послуги на суму 156000,00 грн. (з ПДВ), що підтверджується Актом виконаних робіт від 01.12.2005 р.

Для оплати зазначених послуг позивач виставив замовнику рахунок № 44130 від 30.12.2005 р. на суму 156 000,00 грн.

Замовник залишив зазначений рахунок несплаченим.

Стягнення з ДП «Завод вуглець-вуглецевих композиційних матеріалів» 156000,00 грн. основного боргу, 28438,00 грн. інфляційних втрат, 7222,80 грн. – 3 % річних та 63960,00 грн. пені стало предметом судового розгляду у даній справі.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи та апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню в силу наступного.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні приписи містить ст. 193 Господарського кодексу України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріалами справи, зокрема, копією Акта виконаних робіт від 01.12.2005 р. (арк. справи 13) підтверджується, що позивач надав замовнику послуги за Договором на суму 156 000,00 грн. (з ПДВ).

Замовник свої зобов’язання щодо оплати, всупереч умов Договору та вимог закону, не виконав, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість за Договором в сумі 156 000,00 грн.

Доказів оплати вказаної суми відповідач суду не надав.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення основного боргу за Договором заявлені обґрунтовано. Висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в цій частині відповідають матеріалам справи.

Згідно ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на вищевикладене, перевіривши розрахунок позивача, колегія суддів вважає, що господарський суд обґрунтовано частково задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача втрат від інфляції за період з грудня 2005 р. по лютий 2007 р. – в сумі 20408,45 грн. та 3 % річних за період з 12.12.2005 р. по 19.03.2007 р. – в сумі 5923,73 грн.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч. 2 ст. 217 ГК України).

Згідно ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Пунктом 6 ст. 231 ГК України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов’язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Як вбачається з п. 6.1 Договору, сторони обумовили, що в разі прострочки сплати послуг в термін, передбачений п. 4.1 Договору, замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі 0,5 % вартості виконаних послуг за кожен день прострочки.

Однак, згідно ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань» розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, норми вказаного Закону обмежують розмір пені за порушення грошового зобов’язання, визначений сторонами у договорі, подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня.

Колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, що наданий позивачем розрахунок пені (позивач розрахував його, виходячи з встановленого п. 6.1 Договору розміру пені – 0,5 % вартості виконаних послуг) не відповідає вимогам Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань”.

Апеляційна інстанція відзначає, що в силу п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано.

Як зазначалося вище, замовник відповідно до п. 6 Додаткової угоди № 1 мав оплатити надані послуги у десятиденний строк з дня підписання Акта виконаних робіт. Акт виконаних робіт підписаний сторонами 01.12.2005 р. Отже, граничний строк оплати наданих послуг – 11.12.2005 р. Таким чином, згідно п. 6 ст. 232 ГК України, позивач мав право на нарахування пені за перші шість місяців, починаючи з 12.12.2005 р. Позивач просить стягнути пеню за період з 19.03.2006 р. по 08.06.2006 р. За вказаний період пеня, з урахуванням обмежень, встановлених ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань», складає 6658,85 грн.

Таким чином, місцевим господарським судом правомірно перераховано розмір пені і задоволено вимоги про її стягнення частково – в сумі 6658,85 грн., а в решті вимог про стягнення пені відмовлено як заявлених необґрунтовано.

Посилання заявника на те, що Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань» є нормативно-правовим актом загальної дії і не може обмежувати розмір пені, обумовлений сторонами в договорі, спростовується наступним. Виходячи з преамбули вказаного Закону, він регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Тобто, норми вказаного Закону застосовуються саме тоді, коли сторони у договорі передбачили за порушення грошових зобов’язань сплату пені у розмірі, що перевищує подвійну облікову ставку НБУ, яка діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки доводи заявника апеляційної скарги не обґрунтовані, в задоволенні апеляційної скарги відмовляється.

Колегія суддів відзначає, що господарським судом правомірно відхилено посилання відповідача на форс-мажорні обставини, як на підставу для звільнення від сплати пені та штрафних санкцій, з огляду на недоведеність та безпідставність цих тверджень відповідача.

Фактичні обставини справи досліджені судом першої інстанції на підставі наданих в судове засідання сторонами доказів. Порушення або неправильного застосування норм матеріального і процесуального права колегія суддів не вбачає, підстави для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду відсутні.

Судові витрати по розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідно до приписів ст. 49 ГПК України покладаються на заявника (ВАТ «Український графіт»).

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Запорізький апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Український графіт» (м. Запоріжжя) залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 09.01.2008 р. у справі № 22/167/07 залишити без змін.

Головуючий суддя Зубкова Т.П.

судді Зубкова Т.П.

Коробка Н.Д. Мойсеєнко Т. В.