ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2008 р.

№ 36/393-18/230

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Т.Б. Дроботової,

суддів :

Н.О. Волковицької,

Л. І. Рогач

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційне подання

Військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України в особі Головного військового клінічного ордена Червоної зірки госпіталю

на постанову

Київського апеляційного господарського суду від 31.10.07р.

у справі

№ 36/393-18/230

господарського суду

міста Києва

за позовом

Військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України в особі Головного військового клінічного ордена Червоної зірки госпіталю

до

Державного підприємства "Київський військовий торг № 1"

про

стягнення 24975,42грн.

за участю представників:

прокурора

позивача

Гриненко Г.Є., посв. від 26.07.06р.

Завертнєв П.О., дов. № 1 від 14.01.08р.

відповідача

Петренко Н.О. дов. від 15.01.08р.

ВСТАНОВИВ:

Військовий прокурор Київського гарнізону звернувся до господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави, уповноваженим органом якої є Міністерство оборони України в особі Головного військового клінічного ордена Червоної зірки госпіталю, до Державного підприємства "Київський військовий торг № 1" про стягнення боргу в сумі 24975,42грн. на підставі статей 151, 161 Цивільного кодексу Української РСР, посилаючись на порушення відповідачем зобов’язання щодо оплати наданих йому комунальних послуг, які виникли з підстав, передбачених цивільним законодавством, заподіяння шкоди економічним інтересам держави.

Відповідач проти позову заперечив з мотивів необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, звернення прокуратури з позовом після закінчення позовної давності для захисту порушеного права.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.06.2007р. (суддя Мандриченко О.В.) у задоволенні позову відмовлено повністю; судове рішення вмотивовано недоведеністю позивачем обставин справи, на які він покликається в обґрунтування позовних вимог, в тому числі наявності його порушених прав, надання комунальних послуг відповідачу та їх вартості, також суд зазначив про застосування позовної давності для захисту порушеного права за статтями 257, 261, 267 Цивільного кодексу України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.10.07р. (судді: Кондес Л.О. - головуючий, Куровський С.В., Михальська Ю.Б.) рішення господарського суду залишено без змін, як прийняте на підставі правильно встановлених обставин справи та з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Військовий прокурор Київського гарнізону звернувся до Вищого господарського суду України з касаційним поданням, в якому просить їх скасувати та прийняти нове рішення по справі, яким стягнути з відповідача заборгованість за комунальні послуги в сумі 24975,42грн. на користь Головного військового клінічного ордена Червоної зірки госпіталю; касаційне подання вмотивовано доводами про неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, прийняття рішень без врахування всіх обставин справи, а саме наявності доказів, що свідчать про волевиявлення відповідача укласти відповідну угоду та вчинення певних дій, спрямованих на встановлення та зміну прав та обов'язків щодо права користування приміщеннями та сплату комунальних послуг.

Також прокурор вважає безпідставним застосування судами позовної давності за відсутності відповідної заяви відповідача та звернення з позовом в межах трирічного строку, який обчислюється з січня 2003р.

Відповідач відзив на касаційне подання не надав, усно в судовому засіданні відхилив його доводи.

Заслухавши доповідь судді –доповідача, пояснення представників сторін, присутніх у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судовому рішенні, застосування судом норм матеріального та процесуального права колегія суддів вважає, що касаційне подання не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підстав встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або перевіряти докази.

Як вбачається з матеріалів справи предметом спору є наявність та зміст зобов’язань, що склались між позивачем та відповідачем з огляду на користування відповідачем приміщенням їдальні, яке знаходиться на території позивача.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, підставою звернення прокурора з даним позовом в інтересах Головного військового клінічного ордена Червоної зірки госпіталю, є доводи Госпіталю про його статус як балансоутримувача даного приміщення та приналежність йому цього приміщення на праві оперативного управління, однак доказів на підтвердження вищезазначеного позивач не надав.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що листом від 24.10.2002р. (вих. № 8/2002) позивач звернувся до відповідача з пропозицією повернути приміщення їдальні госпіталю з огляду на неврегульованість правовідносин по його використанню; у відповідь відповідач листом від 01.11.2002р. повідомив про свою згоду укласти угоду про оплату комунальних послуг та запропонував надати проект угоди для підписання; однак 03.12.2002р. ДП "Київський військовий торг № 1" листом від 03.12.2002р. відмовив в укладенні договору оренди, вважаючи, що має право на безоплатне користування приміщеннями. Проти укладення договору на постачання комунальних послуг та своєчасного здійснення оплати комунальних послуг відповідач не заперечував.

18.12.2002р. позивач звернувся до відповідача листом № 2/2370 з пропозицією укласти договори оренди та комунальних послуг, а також сплатити заборгованість в розмірі 24337,52грн.; відповідач наказом № 37 від 21.03.2003р. "Про передачу їдальні № 22 Головному військовому клінічному ордена Червоної зірки госпіталю" припинив діяльність їдальні.

Судами встановлено відсутність жодних доказів, які б підтверджували надання відповідачу військовими частинами приміщення їдальні в безоплатне користування; також відсутні докази наявності між сторонами будь-яких договірних зобов'язань з приводу оренди приміщення їдальні та укладеної сторонами спору угоди про надання комунальних послуг в приміщенні їдальні.

Також суд встановив, що позивачем було виставлено відповідачу до сплати рахунки-фактури № 23 від 30.01.2002р. на суму 1201,62грн., № 30 від 08.02.2002р. на суму 1040,43грн., № 68 від 06.03.2002р. на суму 1197,39грн., № 95 від 03.04.2002р. на суму 1062,64грн.

Згідно розрахунку позивача заборгованість по комунальним платежам відповідача (лист від 16.08.2002р.) становить 24975,42грн. (в тому числі 9647,47грн. за електроенергію, 2746, 27грн. за теплову енергію, 5049,71грн. за гарячу воду, 5716, 44грн. за холодну воду, 1815,33грн. за природний газ).

Листом від 24.10.2002р. № 8/2002 позивач направив на адресу відповідача вимогу про сплату заборгованості за комунальні послуги в розмірі 24337,52грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України докази в підтвердження виникнення у відповідача зобов'язальних правовідносин з огляду на надання позивачем йому відповідних комунальних послуг (з водо-, газо-, тепло-, електропостачання), а також відсутні докази (первинні документи) у підтвердження надання позивачем комунальних послуг та їх вартість.

Також судами враховано, що у відзиві на позов (т.1, а.с.23-24) відповідач заявив про сплив позовної давності для судового захисту порушеного права позивача.

Судова колегія погоджується з висновками судів попередніх інстанцій з наступних підстав.

Відповідно до пунктів 4 та 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодексу України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, що виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли, або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк, пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Таким чином судами правомірно застосовано положення Цивільного кодексу України до прав та обов'язків, пов'язаних зі сплатою грошового зобов'язання, порядку визначення позовної давності для судового захисту порушеного права; та приписи Цивільного кодексу Української РСР щодо підстав виникнення зобов'язань, які, на думку позивача, порушені відповідачем.

За статтею 151 Цивільного кодексу Української РСР в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу, тобто, з угод, передбачених законом, чи таких, що йому не суперечать, з адміністративних актів, внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, придбання або збереження майна за рахунок іншої особи без достатніх підстав тощо.

Звертаючись з позовом, позивач (прокурор) в силу статей 33, 34, 54 Господарського процесуального кодексу України зобов'язаний визначити предмет та підстави поданого позову, тобто, матеріально-правову вимогу та факти, які її обґрунтовують, надати докази в підтвердження цих фактів.

Судова колегія погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що, звертаючись з вимогою про стягнення заборгованості за надані комунальні послуги, позивач та прокурор повинні були довести факт надання таких послуг з посиланням на первинні документи (дані показників лічильників, акти надання послуг тощо), а також вказати, в силу яких саме правовідносин, що склались між сторонами, відповідач зобов'язаний здійснити сплату грошових коштів на користь позивача, та що таких доказів та правових підстав прокурором та позивачем не наведено та не підтверджено. Складені в односторонньому порядку позивачем довідки та розрахунки не є належними доказами, що підтверджують надання комунальних послуг.

Крім того, у разі, якщо відповідач за відсутності належно впорядкованих правовідносин з постачальницькими організаціями та позивачем здійснював на території позивача споживання комунальних послуг (з водо-, газо-, тепло-, електропостачання), які позивач оплачував постачальницьким організаціям за рахунок власних коштів, це не є правовідносини з надання позивачем комунальних послуг відповідачу; такі правовідносини можуть бути предметом іншого позову за інших підстав, передбачених статтею 4 Цивільного кодексу Української РСР.

Також відповідає чинному законодавству та встановленим обставинам справи застосування судами статей 261 та 267 Цивільного кодексу України, оскільки з відзиву відповідача на позов вбачається його посилання на закінчення трирічного строку позовної давності для стягнення спірних коштів; помилкове посилання відповідача на приписи Цивільного кодексу Української РСР не змінює суті його заяви.

Таким чином, перевіривши у відповідності до частини 2 статті 111 5 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що апеляційний та місцевий господарські суди в порядку статей 43, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України розглядаючи справу, всебічно, повно та об’єктивно розглянули в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідили подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; належним чином проаналізували правовідносини, що виникли та існували між сторонами, та дійшли законних та обґрунтованих висновків за наслідками розгляду позову та апеляційної скарги.

Висновки апеляційного суду, якими відхилено доводи апеляційної скарги, ґрунтуються на належних та допустимих доказах, наведених у постанові суду.

Як наслідок, прийняті апеляційним та місцевим господарськими судами постанова та рішення відповідають вимогам статей 84 та 105 Господарського процесуального кодексу України та Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 29.12.76 р. "Про судове рішення" зі змінами та доповненнями.

Доводи скаржника не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на положення статті 1117 Господарського процесуального кодексу України та з підстав їх суперечності обставинам справи.

Твердження заявника про порушення і неправильне застосування господарськими судами норм процесуального та матеріального права при прийнятті постанови та рішення не знайшли свого підтвердження, з огляду на що підстав для скасування зазначених судових актів колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, пунктом 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне подання Військового прокурора Київського гарнізону Державного підприємства "Київський військовий торг № 1" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 31.10.2007р. у справі № 36/393-18/230 господарського суду міста Києва та рішення господарського суду міста Києва від 26.06.2007р. залишити без змін.

Головуючий                     Т. Дроботова

Судді:                     Н. Волковицька

Л. Рогач