ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2008 р.

№ 5/95

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова Є.В.,

суддів:

Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційну скаргу

державного підприємства "Клеванське лісове господарство" (далі Підприємство)

на постанову

Львівського апеляційного господарського суду

від

21.11.07

у справі

№ 5/95

господарського суду

Рівненської області

за позовом

статутного територіально-галузевого об'єднання "Південна залізниця" в особі Полтавської дирекції залізничних перевезень (далі Залізниця)

до

Підприємства

про

стягнення 15 060,00 грн.

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:

Цаприка С.В. (за дов. № 482 від 01.03.07);

- відповідача:

не з'явились.

Ухвалою від 30.01.08 Вищого господарського суду України касаційна скарга Підприємства № 1413 від 20.12.07 була прийнята до провадження, розгляд справи у судовому засіданні призначено на 28.02.08.

Вказана ухвала суду була направлена сторонам у справі в установленому порядку, документів які б свідчили про її неотримання сторонами у справі до Вищого господарського суду України не надходило, отже усіх учасників судового процесу відповідно до ст. 1114 Господарського процесуального кодексу України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

На день розгляду справи у судовому засіданні 28.02.08 будь-яких письмових заяв та клопотань від учасників судового процесу щодо відкладення розгляду справи до суду не надходило.

У судове засідання 28.02.08 представники Підприємства не з’явились.

Враховуючи, що ухвалою про призначення справи до розгляду учасників судового процесу було попереджено, що неявка без поважних причин у судове засідання не тягне за собою перенесення розгляду справи на інші строки, а від Підприємства повідомлень щодо неможливості участі у судовому засіданні 28.02.08 до колегії суддів Вищого господарського суду України не надходило, справа розглядається за наявними матеріалами справи за участі представника Залізниці.

Про вказані обставини представника Залізниці було повідомлено на початку судового засідання 28.02.08. Відводів складу колегії суддів не заявлено.

За згодою представника сторони, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 28.02.08 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 11.09.07 господарського суду Рівненської області (суддя Войтюк В.Р.) позовні вимоги Залізниці задоволено.

З Підприємства на користь Залізниці стягнуто 15 060,00 грн. штрафу, 151,00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою від 21.11.07 Львівського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Мурської Х.В., суддів –Давид Л.Л., Кордюк Г.Т.) апеляційну скаргу Підприємства залишено без задоволення, а рішення від 11.09.07 господарського суду Рівненської області –без змін.

Вказані судові рішення мотивовані тим, що матеріалами справи підтверджено неправильне зазначення Підприємством коду одержувача вантажу, у зв'язку з чим судові інстанції прийшли до висновку про стягнення штрафу згідно вимог п. 2.1 Правил оформлення перевізних документів та ст. 122 Статуту залізниць України.

Не погоджуючись з рішеннями попередніх судових інстанцій, Підприємство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить постанову від 21.11.07 Львівського апеляційного господарського суду скасувати, та прийняти по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково та стягнути штраф у сумі 7 530,00 грн.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскаржених судових актів було порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема: ст. 233 Господарського кодексу України.

Так, скаржник посилається на те, що судами першої та апеляційної інстанцій не було враховано того, що розмір нарахованих штрафних санкцій непропорційно великий порівняно із нанесеними збитками.

У своєму відзиві на касаційну скаргу Залізниця щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв‘язку з чим просить касаційну скаргу Підприємства залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення –без змін.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзив на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представника сторони, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, 13.03.07 на станцію Світловодськ Залізниці зі станції Клевань Львівської залізниці на адресу вантажоодержувача (ТОВ "Люмбер-Україна") по залізничній накладній № 35982617 прибув вагон № 67190371. При цьому, встановлено, що відправником вантажу в даній накладній зазначено Підприємство.

Разом з тим, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що в перевізному документі відправником вказано код вантажоодержувача 2742.

На підставі наданих сторонами доказів по справі судовими інстанціями встановлено, що зі станції Світловодськ на станцію Клевань було направлено оперативний запит про підтвердження коду вантажоодержувача. Телеграмою

№ НР 32 від 13.03.07, надісланої зі станції Клевань, було підтверджено правильний код одержувача вантажу –2034, замість помилково вказаного у залізничній накладній 2742.

Вирішуючи спір попередні судові інстанції встановили, що факт невірного зазначення коду вантажоодержувача у накладній підтверджується також актом загальної форми № 105 від 13.03.07.

Судовими інстанціями встановлено, що після виправлення коду вантажоодержувача у перевізному документі вантаж було видано одержувачу вантажу.

Крім того, встановлено, що 15.05.07 Залізниця звернулась до Підприємства з вимогою сплатити суму штрафу в розмірі 15 060,00 грн., нараховану на підставі ст. 122 Статуту залізниць України, яка залишена Підприємством без відповіді та задоволення.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ст. 12 Закону України “Про транспорт” від 10.11.94 № 232/94-ВР підприємства транспорту мають право вимагати від пасажирів, відправників і одержувачів вантажів виконання вимог цього Закону, кодексів (статутів) окремих видів транспорту та інших нормативних актів України, що регулюють діяльність транспорту.

Згідно зі ст. 6 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.98 № 457 (далі Статут), накладна є основним перевізним документом встановленої форми, оформленим відповідно до цього Статуту та Правил перевезення вантажів і наданим залізниці відправником разом з вантажем.

Також, колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що відповідно до п. 1.2 Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.00 № 644, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.00 за № 863/5084 (далі Правила), накладна є обов’язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею та користь третьої особи –одержувача.

Пунктом 1.3 Правил передбачено, що усі відомості, передбачені формою бланка перевізного документа, повинні бути внесені відправником до відповідних граф. Виправлення не допускаються; у разі зміни відомостей, унесених до перевізного документа, відправник зобов’язаний заповнити новий перевізний документ.

Відповідно до п. 2.1 Правил перевезення вантажів вантажовідправник при заповненні комплекту перевізних документів повинен вказати точне й повне найменування установи, підприємства, організації, особи –одержувача вантажу, його цифровий код, поштову адресу та інші дані зазначені в даному пункті цих Правил.

Пунктом 5.5 Правил перевезення вантажів встановлено, що якщо під час перевезення вантажу або на станції його призначення буде виявлено неправильне зазначення у накладній відомостей про адресу одержувача, його код, назву вантажу, його кількість, то з відправника стягується штраф згідно зі ст. 122 Статуту. Факт неправильного зазначення відправником указаних відомостей засвідчується актом загальної форми, якщо за цим фактом не складався комерційний акт.

Відповідно до ст. 24 Статуту вантажовідправники несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ним у накладній.

Також, колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що ст. 122 Статуту визначено, що за неправильно зазначені у накладній масу, кількість місць вантажу, його назву, код та адресу одержувача з відправника стягується штраф у розмірі згідно із ст. 118 цього Статуту, якою встановлено стягнення штрафу у п'ятикратному розмірі плати за користування вагонами. При цьому відправник несе відповідальність перед залізницею за наслідки, які виникли.

З правового аналізу наведених правових норм вбачається, що відповідальність за неправильне оформлення залізничної накладної чинним законодавством покладена вантажовідправника.

Факт невірного зазначення відправником у дорожніх відомостях коду одержувача встановлено господарськими судами, підтверджується матеріалами справи і не оспорюється сторонами.

За таких обставин колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що попередні судові інстанції дійшли правомірного висновку щодо наявності правових підстав для покладення на Підприємство передбаченої

ст.ст. 118, 122 Статуту відповідальності у вигляді сплати штрафу.

При цьому, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає підставним висновок суду першої та апеляційної інстанцій про те, що Підприємством було до пущено порушення, передбачене ст. 24 Статуту, яке полягає у неправильному зазначенні у накладній коду одержувача вантажу в розумінні ст. 122 Стату ту та п. 5.5 Правил, оскільки згідно п. 2.1 даних Правил оформлення перевізних документів вантажовідправник при заповненні комплекту перевізних документів повинен вказати повне і точне найменування підприємства –одержувача вантажу та його цифровий код.

Водночас, колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій, при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Пунктом 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), який підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Юридичний аналіз наведених правових норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Як вбачається зі змісту оскаржених судових рішень, відхиляючи клопотання Підприємства про зменшення суми штрафу, попередні судові інстанції вказали про відсутність будь-яких доказів, підтверджуючих винятковість обставин, що склались по даній справі, у зв‘язку з чим дійшли до правового висновку про неможливість задоволення вказаної заяви.

Щодо конкретного розміру штрафу, який стягується з Підприємства та зменшення штрафу, то це є переоцінкою доказів по справі, а відповідно до

ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи Підприємства, викладені в касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення судовими інстанціями не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання які, стосуються оцінки доказів, але оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про встановлення тих чи інших обставин справи, здійснюється за внутрішнім переконанням суду і їх перевірка не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

З врахуванням того, що з’ясування підставності оцінки доказів та встановлення обставин по справі в силу ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції касаційної інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку про неможливість задоволення касаційної скарги.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій було повно та всебічно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави для залишення їх без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу державного підприємства "Клеванське лісове господарство" № 1413 від 20.12.07 залишити без задоволення.

Постанову від 21.11.07 Львівського апеляційного господарського суду у справі № 5/95 господарського суду Рівненської області залишити без змін.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

І.Ходаківська