ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 07/5076а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2008 р.

14 год. 15хв., м. Черкаси

За адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю „А-С”

до державної податкової інспекції у Черкаському районі

про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень

Суддя Дорошенко М.В.

Секретар судового засідання Сиволовська О.І.

Представники сторін:

від позивача: Кудрявцев М.С. –за довіреністю від 10.10.2007р., Хорошко А.Л. –директор товариства;

від відповідача: Сизько Б.Б. –за довіреністю від 09.02.2007р., Грязон Р.М. - за довіреністю від 26.12.2007р., Аполонов О.В. – за довіреністю від 15.02.2007р., Безпрозванна О.В. –за довіреністю від 09.02.2007р., Сивухін Г.С.- за довіреністю від 22.10.2007р.,Черняк Т.Ф. - за довіреністю від 06.11.2006р., Гончаренко О.В. –за довіреністю від 11.12.2007р., Приблуда І.М. - 22.10.2007р.- начальник інспекції.

У засіданні суду прийняв участь прокурор відділу прокуратури Черкаської області Мешкова М.В.

Заявлено адміністративний позов про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень відповідача:

від 20.03.2007р. №/0 про визначення позивачу податкового зобов’язання з податку на додану вартість у сумі 8242853грн., у тому числі: 6340656грн. основного платежу і 1902197грн. штрафних (фінансових) санкцій, та №/0 про зменшення позивачу суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за грудень 2006р. на 6544862грн.;

від 23.05.2007р. №/1 і №/1 про повторне визначення позивачу податкового зобов’язання з податку на додану вартість у сумі 8242853грн., у тому числі: 6340656грн. основного платежу і 1902197грн. штрафних (фінансових) санкцій, та зменшення позивачу суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за грудень 2006р. на 6544862грн., прийнятих за результатами розгляду відповідачем первинної скарги позивача на спірні податкові повідомлення-рішення від 20.03.2007р. №/0 і №/0;

від 02.07.2007р. №/2 і №/2 про повторне визначення позивачу податкового зобов’язання з податку на додану вартість у сумі 8242853грн., у тому числі: 6340656грн. основного платежу і 1902197грн. штрафних (фінансових) санкцій, та зменшення позивачу суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за грудень 2006р. на 6544862грн., прийнятих за результатами розгляду державною податковою адміністрацією Черкаської області повторної скарги позивача на спірні податкові повідомлення-рішення від 20.03.2007р. №/0 і №/0.

Заявою від 08.11.2007р. про зміну позовних вимог позивач додатково до заявлених у позові вимог заявив вимоги про визначення нечинними податкових повідомлень-рішень відповідача від 18.10.2007р. №/3 і №/3 про повторне визначення позивачу податкового зобов’язання з податку на додану вартість у сумі 8242853грн., у тому числі: 6340656грн. основного платежу і 1902197грн. штрафних (фінансових) санкцій, та про зменшення позивачу суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за грудень 2006р. на 6544862грн., прийнятих за результатами розгляду Державною податковою адміністрацією України повторної скарги позивача на спірні податкові повідомлення-рішення від 20.03.2007р. №/0 і №/0.

Господарський суд прийняв до розгляду додаткові вимоги позивача.

В обґрунтування адміністративного позову позивач вказав на неправомірність спірних податкових повідомлень-рішень через невідповідність висновків акту перевірки від 13.03.2007р. №76/23-048/33082661, на підставі якого були прийняті ці податкові повідомлення-рішення, фактичним обставинам та вимогам законодавства.

Зокрема позивач заперечив правильність висновку акту перевірки від 13.03.2007р. №76/23-048/33082661 про відсутність у позивача мети використання придбаного у ТОВ „Стандарт-Газ” обладнання в оподатковуваних операціях в межах своєї господарської діяльності. За твердженням позивача такий висновок акту перевірки спростовується тим фактом, що придбане у ТОВ „Стандарт-Газ” обладнання було передане позивачем за договором від 01.12.2006р. №3-ор оренду ТОВ „Торговий дім „Гайсин” та наміром позивача у майбутньому використовувати це обладнання безпосередньо у своїй господарській діяльності для переробки молочної продукції, про що свідчить факт внесення позивачем 16.07.2007р. до свого статуту такого виду діяльності як переробка молочної продукції.

До того ж позивач вказав на те, що пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України від 03.04.1997 №168/97-ВР „Про податок на додану вартість” (далі - Закон №168/97-ВР) передбачає право платника на нарахування податкового кредиту незалежно від того, чи почали використовуватися придбані товари (послуги) та основні фонди в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такого платника податку протягом звітного періоду, а також від того чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного періоду чи ні.

Позивач також вважає, що співставлення в акті перевірки ціни придбання позивачем обладнання у ТОВ „Стандарт-Газ” за договором від 29.11.2006р., заставної вартості цього обладнання при передачі його в день придбання у заставу АБ „Південний” та розміру орендної плати за оренду цього майна ТОВ „Торговий дім „Гайсин”, не відповідає вимогам п. 1.20 ст.1 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” щодо звичайної ціни, оскільки умови договору купівлі-продажу, договору застави та договору оренди не є співставними.

За твердженням позивача обладнання у ТОВ „Стандарт-Газ” він придбав за ціною, яка не перевищує ціну, за якою ТОВ „Стандарт-Газ” придбало це ж обладнання на біржових торгах.

У засіданні суду представники позивача позов підтримали з викладених вище підстав.

Відповідач проти позову заперечив, вказавши при цьому на таке:

позивач у листопаді, грудні 2006р. не оплачував придбане за договором від 29.11.2006р. у ТОВ „Стандарт-Газ” обладнання, тому відповідно до пп.7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону №168/97-ВР у нього не виникло права на отримання бюджетного відшкодування за грудень 2006р. у сумі 6544862грн.;

договір купівлі-продажу обладнання від 29.11.2006р., додаткова угода до нього від 20.12.2006р. №1, специфікації від 29.11.2006р. і від 20.12.2006р., акти приймання передачі обладнання від 29.11.2006р. і від 29.12.2006р., акти введення в експлуатацію основних засобів від 29.11.2006р. і від 29.12.2006р. були підписані керівниками позивача і ТОВ „Стандарт-Газ” у м. Києві, а саме обладнання як предмет купівлі-продажу знаходилося у м. Гайсині, що означає про відсутність відвантаження цього обладнання продавцем покупцю у розумінні пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону №168/97-ВР, а значить згідно з пп. 7.2.3 п.7.2 ст.7 цього Закону і про відсутність підстав у ТОВ „Стандарт-Газ” для складання податкових накладних для позивача від 29.11.2006р. №95 та від 29.12.2006р. №118 і №119;

за укладеним позивачем 29.11.2006р. з Київською філією АБ „Південний” договором застави обладнання, придбаного позивачем у цей же день у ТОВ „Стандарт-Газ” за 39269160грн., була визначена заставна вартість обладнання у сумі 110198грн. 10коп., яка і є його реальною вартістю;

за укладеним позивачем 01.12.2006р. з ТОВ „Торговий дім Гайсин” договором №3-ор на оренду обладнання, придбаного позивачем 29.11.2006р. у ТОВ „Стандарт-Газ” за 39269160грн. орендна плата складає 2179грн. 98коп. за місяць з урахуванням податку на додану вартість, при тому, що розмір амортизаційних відрахувань становить 409054грн. на місяць. За шість місяців оренди з 01.12.2006р. по 30.05.2007р. позивач отримав від ТОВ „Торговий дім „Гайсин” у рахунок орендної плати два прості векселі на загальну суму 93979грн. 98коп. зі строком погашення 02.04.2009р. і не отримав жодної гривні;

згідно з складеним слідчим в особливо важливих справах управління податкової міліції державної податкової адміністрації в Черкаській області Лисоконь Т.М. протоколом огляду вказаного обладнання від 04.04.2007р. на території ТОВ „Гайсинський молокозавод” окреме обладнання для молочної промисловості відсутнє, частина із такого обладнання знаходиться в неробочому стані. Під час проведення огляду обладнання робилася його фотозйомка. Зроблені при цьому фотографії свідчать, що окреме із придбаного позивачем у ТОВ „Стандарт-Газ” обладнання фактично є металобрухтом, яке не можливо використовувати для виробництва молока та молочної продукції. Ці обставини, а також те, що понесені позивачем витрати на придбання обладнання є значно суттєвішими у порівнянні з доходом від його експлуатації (оренди), вказують на відсутність у позивача господарської діяльності, пов’язаної з використанням придбаного у ТОВ „Стандарт-Газ” обладнання з метою досягнення економічних і соціальних результатів.

Відповідач вважає, здійснені позивачем операції з придбання у ТОВ „Стандарт- Газ” обладнання за завищеною ціною, включення нарахованої при цьому суми податку на додану вартість до складу податкового кредиту і визначення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за грудень 2006р. без здійснення реальної господарської діяльності свідчать, що такі дії позивача направлені на отримання збитків та на вилучення із державного бюджету коштів шляхом безпідставного відшкодування податку на додану вартість.

У засіданні суду представники відповідача підтримали заперечення проти позову.

Прокурор також підтримав заперечення відповідача проти позову.

У засіданні суду з ініціативи відповідача були допитані як свідки старший оперуповноважений управління податкової міліції державної податкової адміністрації в Черкаській області Чекаленко Андрій Олександрович і старший державний податковий ревізор-інспектор державної податкової адміністрації в Черкаській області Тогобіцьким Андрій Петрович.

Дослідивши наявні у справі письмові докази, заслухавши показання свідків, пояснення представників сторін та прокурора, господарський суд встановив наступне.

У лютому, березні 2007р. головним державним податковим ревізором-інспектором відділу супроводження окремих перевірок державної податкової адміністрації в Черкаській області Черняк Т.Ф. на підставі виданого відповідачем направлення від 19.02.2007р. №19/01-045 була проведена виїзна позапланова документальна перевірка позивача з питань достовірності нарахування ним суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за грудень 2006р. За результатами цієї перевірки був складений акт від 13.03.2007р. №76/23-047/33082661.

Перевіркою було встановлено такі обставини.

2 вересня 2004р. Черкаською районною державною адміністрацією була проведена державна реєстрація позивача як юридичної особи.

15 вересня 2004р. позивача був узятий відповідачем на облік як платник податків.

22 жовтня 2004р. позивач був зареєстрований відповідачем в установленому порядку як платник податку на додану вартість.

29 листопада 2006р. позивач на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2006р. і специфікації №1 до цього договору придбав у ТОВ „Стандарт-Газ” 7 одиниць обладнання вартістю 39269160грн., у тому числі 6544860грн. податку на додану вартість. Передача цього обладнання від продавця до покупця була оформлена актом приймання-передачі від 29.11.2006р., у якому не зазначено особу за дорученням якої отримано обладнання, номер цього доручення, серія та дата його видачі.

На продане позивачу 29.11.2006р. обладнання вартістю 39269160грн. 10коп., у тому числі 6544860грн. податку на додану вартість ТОВ „Стандарт-Газ” склало для позивача податкову накладну від 29.11.2006р. №95.

29 листопада 2006р. позивач склав акт введення в експлуатацію придбаних у ТОВ „Стандарт-Газ” сім одиниць обладнання вартістю 32724300грн. без урахування 6544860грн. податку на додану вартість.

Того ж дня –29.11.2006р. позивач уклав з акціонерним банком „Південний” договір застави. Згідно з цим договором позивач надав вказаному банку в заставу придбані у ТОВ „Стандарт-Газ” за 39269160грн. сім одиниць обладнання у забезпечення виконання зобов’язань ТОВ „Гайсинський молокозавод” перед акціонерним банком „Південний” за кредитним договором від 26.04.2006р. №99-КЛ/06 щодо повернення кредиту в розмірі 250000 доларів США, сплати відсотків за користування кредитом, штрафів і пені. При цьому за актом від 29.11.2006р. позивач і акціонерний банк „Південний” узгодили заставну вартість переданого у заставу обладнання у розмірі 110198грн. 10коп.

1 грудня 2006р. позивач уклав з ТОВ „Торговий дім Гайсин” договір оренди №3-ор. За цим договором, додатком №1 до нього та актом приймання-передачі від 01.12.2006р. №1 позивач передав ТОВ „Торговий дім Гайсин” в оренду строком на два роки придбані у ТОВ „Стандарт-Газ” за 39269160грн. сім одиниць обладнання. При цьому орендну плату сторони договору оренди встановили у розмірі 2179грн. 98коп. за місяць з урахуванням податку на додану вартість, при тому, що сума амортизаційних відрахувань з цього обладнання за місяць становить 409054грн.

Придбане 29.11.2006р. у ТОВ „Стандарт-Газ” обладнання позивач станом на 31.12.2006р. не оплатив.

Суму податку на додану вартість у розмірі 6544860грн. з придбаного у ТОВ „Стандарт-Газ” в листопаді 2006р. обладнання позивач на підставі податкової накладної від 29.11.2006р. №195 включив до складу податкового кредиту за листопад 2006р. При цьому різниця між сумою податкового зобов’язання і сумою податкового кредиту з податку на додану вартість за поданою позивачем відповідачу податковою декларацією за листопад 2006р. мала від’ємне значення і становила 6544852грн. Цю суму позивач відобразив у податковій декларації як таку, що зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду (рядок 22.2 декларації).

29 грудня 2006р. позивач на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2006р. без номера, додаткової угоди до цього договору від 20.12.2006р. №1 та специфікації №2 до договору придбав у ТОВ „Стандарт-Газ” 59 одиниць обладнання вартістю 100612539грн. 90коп., у тому числі 16768756грн. 65коп. податку на додану вартість. Передача цього обладнання від продавця до покупця була оформлена актом приймання-передачі від 29.12.2006р., у якому не зазначено особу за дорученням якої отримано обладнання, номер цього доручення, серія та дата його видачі.

На частину проданого позивачу 29.12.2006р. обладнання вартістю 38568460грн., у тому числі 6428077грн. податку на додану вартість ТОВ „Стандарт-Газ” склало для позивача податкову накладну від 29.12.2006р. №118.

29 грудня 2006р. позивач склав акт введення в експлуатацію придбаних у ТОВ „Стандарт-Газ” 59 одиниць обладнання вартістю 83843783грн. 25коп. без урахування 16768756грн. 65коп. податку на додану вартість.

Того ж дня –29.12.2006р. позивач уклав з акціонерним банком „Південний” додаткову угоду до договору застави від 29.11.2006р., згідно з якою сторони договору досягли згоди збільшити перелік наданого у заставу майна за рахунок включення до нього обладнання придбаного позивачем у ТОВ „Стандарт-Газ” 29.12.2006р., у тому числі і обладнання, на яке було видано податкову накладну від 29.12.2006р. №118 на суму 38568460грн. з податком на додану вартість у сумі 6428077грн. При цьому за актом від 29.11.2006р. позивач і акціонерний банк „Південний” узгодили заставну вартість додатково переданого у заставу обладнання у розмірі 389047грн. 50коп., у тому числі 123426грн. на обладнання, на яке було видано податкову накладну від 29.12.2006р. №118.

Придбане 29.12.2006р. у ТОВ „Стандарт-Газ” обладнання позивач станом на 31.12.2006р. не оплатив і в господарській діяльності не використовував.

Згідно з даними довідки органів статистики про види діяльності позивача такий вид діяльності як переробка молочної сировини чи виробництво продуктів харчування не передбачений.

Суму податку на додану вартість у розмірі 6428077грн. з частини придбаного у ТОВ „Стандарт-Газ” в грудні 2006р. обладнання позивач на підставі податкової накладної від 29.12.2006р. №118 включив до складу податкового кредиту за грудень 2006р. При цьому різниця між сумою податкового зобов’язання і сумою податкового кредиту з податку на додану вартість за поданою позивачем відповідачу податковою декларацією за грудень 2006р. мала від’ємне значення і становила 87419грн. Цю суму позивач відобразив у податковій декларації як таку, що зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду (рядок 22.2 декларації).

Усю суму від’ємного значення різниці між сумою податкового зобов’язання та сумою податкового кредиту за листопад 2006р. у розмірі 6544862грн. позивач відобразив у податковій декларації за грудень 2006р. як таку, що підлягає бюджетному відшкодуванню шляхом зарахування у зменшення податкових зобовязань з податку на додану вартість наступних податкових періодів (рядок 25.2 декларації).

Приведені вище обставини перевіркою були оцінені як такі, що означають про відсутність у позивача при придбанні у ТОВ „Стандарт-Газ” обладнання намірів використовувати його у господарській діяльності у розумінні терміну „господарська діяльність”, визначеному п. 1.32. ст.1 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”. Тому включення позивачем до складу податкового кредиту за листопад та грудень 2006р. відповідно 6544860грн. і 6428077грн. податку на додану вартість з придбаного у ТОВ „Стандарт-Газ” обладнання є порушенням вимог пп. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону №168/97-ВР, а відображення від’ємного значення різниці між сумою податкового зобов’язання та сумою податкового кредиту за листопад 2006р. у розмірі 6544862грн. у податковій декларації за грудень 2006р. як такої, що підлягає бюджетному відшкодуванню, є порушенням вимог пп. 7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону №168/97-ВР.

Вказані порушення вимог Закону №168/97-ВР за висновком перевірки призвели до заниження позивачем податкового зобов’язання з податку на додану вартість за грудень 2006р., що підлягає сплаті до бюджету, на 6340656грн. та до завищення позивачем суми бюджетного відшкодування з цього податку за грудень 2006р. на 6544862грн.

На підставі акта перевірки від 13.03.2007р. №76/23-047/33082661 відповідачем були прийняті і надіслані позивачу спірні податкові повідомлення-рішення від 20.03.2007р. №/0 і №/0.

За податковим повідомленням-рішенням від 20.03.2007р. №/0 відповідач відповідно до пп. „б” пп. 4.2.2 п.4.2 ст. 4 Закону України від 21.12.2000р. №2181-ІІІ „Про порядок погашення зобов’язань платниками податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” визначив позивачу податкове зобов’язання з податку на додану вартість у сумі 8242853грн., у тому числі: 6340656грн. основного платежу і 1902197грн. штрафних (фінансових) санкцій.

За податковим повідомленням-рішенням від 20.03.2007р. №/0 відповідач відповідно до пп. „б” і „в” пп. 4.2.2 п.4.2 ст. 4 Закону України від 21.12.2000р. №2181-ІІІ „Про порядок погашення зобов’язань платниками податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” відповідач зменшив позивачу суму бюджетного відшкодування за грудень 2006р. на 6544862грн.

Позивач встановлені перевіркою обставини здійснення ним операцій з придбання у ТОВ „Стандарт-Газ” обладнання, надання його у заставу акціонерному банку „Південний” та у оренду ТОВ „Торговий дім Гайсин” і відображення цих операцій у податковому обліку не заперечив, але не погодився із зробленою перевіркою оцінкою цих операцій і висновками акту перевірки, тому оскаржив спірні податкові повідомлення-рішення від 20.03.2007р. №/0 і №/0 у порядку, встановленому п. 5.2 ст. 5 Закону України від 21.12.2000р. №2181-ІІІ „Про порядок погашення зобов’язань платниками податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, спочатку до відповідача, а потім до державної податкової адміністрації в Черкаській області та до Державної податкової адміністрації України.

Усі три скарги позивача рішеннями вказаних органів державної податкової служби були залишені без задоволення, а спірні податкові повідомлення-рішення від 20.03.2007р. №/0 і №/0 –без змін. При цьому після прийняття відповідним органом державної податкової служби рішення по скарзі позивача відповідач приймав і надсилав позивачу відповідні спірні податкові повідомлення-рішення від 23.05.2007р. №/1 і №/1, від 02.07.2007р. №/2 і №/2 та від 18.10.2007р. №/3 і №/3, за якими кожний раз повторно визначав позивачу податкове зобов’язання з податку на додану вартість у сумі 8242853грн., у тому числі: 6340656грн. основного платежу і 1902197грн. штрафних (фінансових) санкцій, та зменшував позивачу суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за грудень 2006р. на 6544862грн.

У судовому засіданні були встановлені ще такі обставини:

25 квітня 2006р. згідно з протоколом проведення торгів від 25.04.2006р. №111 у приміщенні товарної біржі „Центр нерухомості” м. Вінниця, Хмельницьке шосе, б. №2, к. 301 були проведені торги з продажу майнового комплексу ВАТ „Гайсинський маслосирзавод”, переможцем яких визнано ТОВ „Стандарт-Газ”, який запропонував найвищу ціну - 479904000грн. з урахуванням податку на додану вартість, у тому числі:7659374грн. 40коп. за будівлі і споруди, 460764129грн. 60коп. за обладнання та устаткування і 11480496грн. за автотранспортну техніку.

26 квітня 2006р. на підставі протоколу проведення торгів від 25.04.2006р. №111 був укладений біржовий контракт (договір купівлі-продажу) №1054/В-06, згідно з яким ТОВ „Стандарт-Газ” придбало у власність обладнання та устаткування ВАТ „Гайсинський маслосирзавод” за 460764129грн. 60коп. у тому числі 76794021грн. 60коп. податку на додану вартість.

3 травня 2006р. за актом приймання-передачі ТОВ „Стандарт-Газ” прийняло у власність придбане ним за біржовим контрактом (договором купівлі-продажу) від 26.04.2006р. №1054/В-06 обладнання та устаткування, у складі якого було і обладнання, яке ТОВ „Стандарт-Газ” продало позивачу за договором купівлі-продажу від 29.11.2006р. зі змінами і доповненнями від 20.12.2006р.

Згідно з листом ТОВ „Стандарт-Газ” від 12.10.2007р. №176 ціна продажу обладнання позивачу обладнання за договором купівлі-продажу від 29.11.2006р. зі змінами і доповненнями від 20.12.2006р. визначалася на рівні ціни, за якою ТОВ „Стандарт-Газ” придбало це обладнання на торгах у ВАТ „Гайсинський маслосирзавод” з урахуванням сум амортизаційних відрахувань, з націнкою не більше 5 відсотків.

Договір купівлі-продажу обладнання від 29.11.2006р., додаткова угода до нього від 20.12.2006р. №1, специфікації від 29.11.2006р. і від 20.12.2006р., акти приймання передачі обладнання від 29.11.2006р. і від 29.12.2006р., акти введення в експлуатацію основних засобів від 29.11.2006р. і від 29.12.2006р., договір застави від 29.11.2006р., додаткова угода від 29.12.2006р. до договору застави від 29.11.2006р. підписувалися керівниками (уповноваженими особами) позивача, ТОВ „Стандарт-Газ”, банком „Південний” у м. Києві, а саме обладнання як предмет купівлі-продажу та застави знаходилося у м. Гайсині по вулиці Плеханова, 45 на території ТОВ „Гайсинський молокозавод”.

Крім згадуваних вище податкових накладних від 29.11.2006р. №95 та від 29.12.2006р. №118 ТОВ „Стандарт-Газ” видало позивачу ще одну податкову накладну від 29.12.2006р. №119 на решту проданого позивачу 29.12.2006р. обладнання вартістю 62044080грн., у тому числі 10340680грн. податку на додану вартість.

Податкову накладну від 29.11.2006р. №95 ТОВ „Стандарт-Газ” включило до реєстру виданих ним податкових накладних за листопад 2006р., а вказану у ній суму податку на додану вартість 6544860грн. –до податкового зобов’язання з цього податку, яке було відображене у розділі 1 поданої цим товариством до державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва податковій декларації з податку на додану вартість за листопад 2006р.

Податкові накладні від 29.12.2006р. №118 і №119 ТОВ „Стандарт-Газ” включило до реєстру виданих ним податкових накладних за грудень 2006р., а вказані у них суми податку на додану вартість 6428076грн. 65коп. і 10340680грн. –до податкового зобов’язання з цього податку, яке було відображене у розділі 1 поданої цим товариством до державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва податковій декларації з податку на додану вартість за грудень 2006р.

1 січня 2007р. позивач і ТОВ „Торговий дім Гайсин” склали і підписали додаток №2 до договору оренди від 01.12.2006р. №3-ор та акт приймання-передачі №2, згідно з якими позивач передав ТОВ „Торговий дім Гайсин” в оренду на умовах договору оренди від 01.12.2006р. №3-ор придбане у ТОВ „Стандарт-Газ” 29.12.2006р. обладнання у складі 59 одиниць. При цьому сторони договору оренди від 01.12.2006р. №3-ор узгодили новий розмір орендної плати у сумі 18360грн. за місяць за користування усім переданим в оренду обладнанням з урахуванням податку на додану вартість.

За платіжними дорученнями від 25.01.2007р. №55, №56, №57, №58, №59 від 29.01.2007р. №66, №67, №68, №69, №70, №72, №73і №74 позивач перерахував на рахунок ТОВ „Стандарт-Газ” в установі банку 139881699грн. 90коп. у тому числі 23313616грн. 65коп. податку на додану вартість як плату за обладнання, придбане у листопаді, грудні 2006р. згідно з договором від 29.11.2006р. та додатковою угодою до нього від 20.12.2006р.

За актом приймання-передачі векселів від 02.04.2007р. позивач прийняв від ТОВ „Торговий дім Гайсин” складений останнім 02.04.2007р. один простий вексель №0589641 номінальною вартістю 57259грн. 98коп. з датою погашення 02.04.2009р. в рахунок сплати орендної плати за договором оренди обладнання від 01.12.2006р. №3-ор із змінами від 01.01.2007р.

30 травня 2007р. позивач і ТОВ „Торговий дім Гайсин” уклали угоду про розірвання з 01.06.2007р. договору оренди від 01.12.2006р. №3-ор.

31 травня 2007р. позивач і ТОВ „Гайсинський молокозавод” уклали договір оренди майна №2-а, згідно з яким позивач надав ТОВ „Гайсинський молокозавод” у оренду строком на два роки майно, у тому числі і обладнання, придбане позивачем у ТОВ „Стандарт-Газ” згідно з договором від 29.11.2006р. та додатковою угодою до нього від 20.12.2006р.

За актом приймання-передачі векселів від 25.06.2007р. позивач прийняв від ТОВ „Торговий дім Гайсин” складений останнім 25.06.2007р. один простий вексель №0589644 номінальною вартістю 36720грн. з датою погашення за пред’явленням в рахунок сплати орендної плати за договором оренди обладнання від 01.12.2006р. №3-ор із змінами від 01.01.2007р.

21 серпня 2007р. державним реєстратором Черкаської районної державної адміністрації Сафроненком В.А. була проведена державна реєстрація змін до установчих документів позивача. Згідно з цими змінами позивач вніс до статуту товариства такі види його діяльності як переробка молока, виробництво сиру, морозива та інше.

7 грудня 2007р. позивач звернувся з листом від 07.12.2007р. №264-07 до ТОВ „Гайсинський молокозавод”, у якому запропонував останньому розірвати договір оренди майна від 31.05.2007р. №2-А і замість нього укласти договір про спільну діяльність з виробництва молокопродуктів з використанням для цього орендованого майна. Відповіді ТОВ „Гайсинський молокозавод” на цей лист позивач суду не надав.

Постановою слідчого в особливо важливих справах управління податкової міліції державної податкової адміністрації в Черкаській області від 27.03.2007р. була порушена кримінальна справа відносно директора ТОВ „А-С” Хорошка А.Л. за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 212 Кримінального кодексу України.

4 квітня 2007р. слідчим в особливо важливих справах управління податкової міліції державної податкової адміністрації в Черкаській області відповідно до вимог ст. ст. 190, 191 Кримінально-процесуального кодексу України був проведений огляд обладнання, що знаходиться на території ТОВ „Гайсинський молокозавод” і яке було придбане ТОВ „А-С” згідно з договором купівлі-продажу від 29.11.2006р. без номера. Згідно з складеним за результатами огляду протоколом від 04.04.2007р. частина із вказаного обладнання знаходилася у робочому стані, а частина – у неробочому стані. У протоколі також зазначено, що в ході огляду застосовувалась фотозйомка на фотоапараті „Nikon COOL PIX 5600”. Зроблені при цьому фотографії окремих одиниць обладнання відповідач подав як додаток до письмових пояснень від 26.12.2007р. на підтвердження своїх доводів про технічний стан придбаного позивачем у ТОВ „Стандарт-Газ” за договором від 29.11.2006р. обладнання.

Допитаний у судовому засіданні як свідок старший оперуповноважений управлінні податкової міліції державної податкової адміністрації в Черкаській області Чекаленко Андрій Олександрович показав, що фотозйомка в ході проведеного 04.04.2007р. огляду обладнання здійснювалася безпосередньо ним, що пред’явлені йому у судовому засіданні відповідачем фотографії є саме тими фотографіями, які були зроблені ним за результатами здійсненої фотозйомки, а зображене на фотографіях обладнання є саме тим обладнанням, яке було придбане позивачем у ТОВ „Стандарт-Газ” за договором від 29.11.2006р. Крім того, Чекаленко Андрій Олександрович повідомив, що він був присутній при проведенні комісією позивача 11.04.2007р. інвентаризації основних фондів позивача за їх місцем знаходження по вул. Плеханова, 45, м. Гайсин і бачив, що із належного позивачу обладнання використовувалася лише його частина, а решта обладнання не використовувалася і не могла використовуватися через неналежний для цього технічний стан і являла собою фактично металобрухт або взагалі була відсутня.

Допитаний у судовому засіданні як свідок старший державний податковий ревізор-інспектор державної податкової адміністрації в Черкаській області Тогобіцький Андрій Петрович показав, що він був присутній при проведенні комісією позивача 11.04.2007р. інвентаризації основних фондів позивача за їх місцем знаходження по вул. Плеханова, 45, м. Гайсин і бачив, що із належного позивачу обладнання використовувалася лише його частина, а решта обладнання не використовувалася і не могла використовуватися через неналежний для цього технічний стан і являла собою фактично металобрухт або взагалі була відсутня, про що він вказав у доповідній записці від 12.04.2007р. поданій на ім’я заступника голови державної податкової адміністрації в Черкаській області. Тогобіцький Андрій Петрович також визнав що на пред’явлених йому у судовому засіданні відповідачем фотографіях зображене обладнання позивача, придбане ним у ТОВ „Стандарт-Газ” за договором від 29.11.2006р.

Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.04.2007р. було скасовано постанову слідчого в особливо важливих справах управління податкової міліції державної податкової адміністрації в Черкаській області від 27.03.2007р. про порушення кримінальної справа відносно директора ТОВ „А-С” Хорошка А.Л. за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 212 Кримінального кодексу України та відмовлено в порушенні такої кримінальної справи.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 08.05.2007р. вказана вище постанова Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.04.2007р. була залишена без змін.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з пп. „б” і „в” пп. 4.2.2 п. 4.2 ст.4 Закону України від 21.12.2000р. №2181-ІІІ „Про порядок погашення зобов’язань платниками податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків у разі якщо дані документальних перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, заявлених у податкових деклараціях та у разі, якщо контролюючий орган внаслідок проведення камеральної перевірки виявляє арифметичні або методологічні помилки у поданій платником податків податковій декларації, які призвели до заниження або завищення суми податкового зобов'язання.

Тобто для оцінки податкового повідомлення контролюючого органу про визначення платнику податку суми податкового зобов’язання, на предмет відповідності його (податкового повідомлення) вимогам законодавства, слід виходити лише з тих даних, які були встановлені перевіркою до прийняття такого податкового повідомлення і стали підставою для його прийняття. Прийняття спочатку податкового повідомлення без достатніх для цього даних перевірки, а потім встановлення таких даних контролюючим органом суперечить пп. 4.2.2 п. 4.2 ст. 4 Закону України від 21.12.2000р. №2181-ІІІ „Про порядок погашення зобов’язань платниками податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”. Відтак у даному випадку дані, приведені позивачем в обґрунтування заперечень проти позову, які не були встановлені перевіркою позивача станом на 20.03.2007р., а були встановлені після цієї дати, не повинні братися до уваги для оцінки спірних податкових повідомлень-рішень на предмет їх відповідності вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 9 Закону України від 04.12.1990р. №509-XII „Про державну податкову службу в Україні” у разі коли державна податкова адміністрація в області безпосередньо здійснює контроль за платниками податків, інших платежів, вона виконує щодо цих платників ті ж функції, що й державні податкові інспекції в районах, містах без районного поділу, районах у містах, міжрайонні та об'єднані державні податкові інспекції.

Стаття 11 Закону України від 04.12.1990р. №509-XII „Про державну податкову службу в Україні” передбачає право органів державної податкової служби здійснювати документальні невиїзні перевірки (на підставі поданих податкових декларацій, звітів та інших документів, пов'язаних з нарахуванням і сплатою податків та зборів (обов'язкових платежів) незалежно від способу їх подачі), а також планові та позапланові виїзні перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати податків та зборів (обов'язкових платежів), додержання валютного законодавства юридичними особами, їх філіями, відділеннями, іншими відокремленими підрозділами, що не мають статусу юридичної особи, а також фізичними особами, які мають статус суб'єктів підприємницької діяльності чи не мають такого статусу, на яких згідно із законами України покладено обов'язок утримувати та/або сплачувати податки і збори (обов'язкові платежі), крім Національного банку України та його установ (далі - платники податків);

Статтею 11-2 Закону України від 04.12.1990р. №509-XII „Про державну податкову службу в Україні” встановлено, що посадові особи органу державної податкової служби вправі приступити до проведення планової або позапланової виїзної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим та іншими законами України, та за умови надання платнику податків під розписку:

1) направлення на перевірку, в якому зазначаються дата його видачі, назва органу державної податкової служби, мета, вид (планова або позапланова), підстави, дата початку та дата закінчення перевірки, посади, звання та прізвища посадових осіб органу державної податкової служби, які проводитимуть перевірку. Направлення на перевірку є дійсним за умови наявності підпису керівника органу державної податкової служби, скріпленого печаткою органу державної податкової служби;

2) копії наказу керівника податкового органу про проведення позапланової виїзної перевірки, в якому зазначаються підстави проведення позапланової виїзної перевірки, дата її початку та дата закінчення.

З приведених вище норм із Закону України від 04.12.1990р. №509-XII „Про державну податкову службу в Україні” вбачається, що направлення на перевірку має видаватися органом державної податкової служби посадовій особі цього ж органу державної податкової служби.

У даному випадку Черняк Т.Ф. є посадовою особою державної податкової адміністрації в Черкаській області, а направлення від 19.02.2007р. №19/01-045 на перевірку позивача їй було видане державною податковою інспекцією у Черкаському районі. Ця обставина означає, що перевірка позивача була проведена і акт перевірки від 13.03.2007р. №76/23-047/33082661 був складений Черняк Т.Ф. з порушенням Закону України від 04.12.1990р. №509-XII „Про державну податкову службу в Україні”, що відповідно до ч. 3 ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для суду не брати такий акт перевірки як доказ до уваги при вирішенні справи.

Статтею 69 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 4 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальній справі, який набрав законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Згідно з ч.1 ст. 79 Кодексу адміністративного судочинства України письмовими доказами є документи (у тому числі електронні документи), акти, листи, телеграми, будь-які інші письмові записи, що містять в собі відомості про обставини, які мають значення для справи.

З приведених вище приписів Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що протокол огляду майна від 04.04.2007р. та здійснена у ході цього огляду фотозйомка не можуть бути взяті судом до уваги як докази у адміністративному судочинстві. Тим більше, що постанова про порушення згадуваної вище кримінальної справи була скасована судом. Оцінка таких документів має здійснюватися судом до компетенції якого відноситься розгляд кримінальних справ, а для адміністративного суду має значення лише вирок суду в кримінальній справі.

Покази свідків Чекаленка А.О. і Тогобіцького А.П. стосуються, обставин, які встановлювалися в ході огляду майна позивача у кримінальній справі, а також після 20.03.2007р., тому з огляду на вищевикладене також підлягають відхиленню як докази обставин, що мають значення для справи.

Закон №168/97-ВР в редакції, яка була чинною у листопаді, грудні 2006р. містив, зокрема, такі положення:

п. 1.7 ст. 1. Податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом;

п. 1.8 ст. 1. Бюджетне відшкодування - сума, що підлягає поверненню платнику податку з бюджету у зв'язку з надмірною сплатою податку у випадках, визначених цим Законом;

п. 1.18 ст. 1. Звичайні ціни розуміються та застосовуються за правилами, визначеними пунктом 1.20 статті 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств";

пп. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3. Об'єктом оподаткування є операції платників податку з поставки товарів та послуг, місце надання яких знаходиться на митній території України, в тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору) для погашення заборгованості заставодавця, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу у користування лізингоотримувачу (орендарю);

п. 4.1 ст. 4. База оподаткування операції з поставки товарів (послуг) визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни, з урахуванням акцизного збору, ввізного мита, інших загальнодержавних податків та зборів (обов'язкових платежів), згідно із законами України з питань оподаткування (за винятком податку на додану вартість, а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на послуги стільникового рухомого зв'язку, що включається до ціни товарів (послуг)). До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу в зв'язку з компенсацією вартості товарів (послуг);

пп. 7.2.3 п. 7.2 ст. 7. Податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надаються покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг);

пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7. Датою виникнення податкових зобов'язань з поставки товарів (робіт, послуг) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку як оплата товарів (робіт, послуг), що підлягають поставці, а у разі поставки товарів (робіт, послуг) за готівкові грошові кошти - дата їх оприбуткування в касі платника податку, а при відсутності такої - дата інкасації готівкових коштів у банківській установі, що обслуговує платника податку;

або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) - дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання робіт (послуг) платником податку;

пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7. Податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Якщо у подальшому такі товари (послуги) починають використовуватися в операціях, які не є об'єктом оподаткування згідно зі статтею 3 цього Закону або звільняються від оподаткування згідно зі статтею 5 цього Закону, чи основні фонди переводяться до складу невиробничих фондів, то з метою оподаткування такі товари (послуги), основні фонди вважаються проданими за їх звичайною ціною у податковому періоді, на який припадає початок такого використання або переведення, але не нижче ціни їх придбання (виготовлення, будівництва, спорудження);

пп. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7. Якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту;

пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7. Сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для відповідного податкового періоду.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з цього податку, що виник за попередні податкові періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до закону), а при його відсутності - зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду;

пп. 7.2 п. 7.7 ст. 7. Якщо у наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, має від'ємне значення, то:

а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередньому податковому періоді постачальникам таких товарів (послуг);

б) залишок від'ємного значення після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду”;

пп. 7.7.3 п. 7.7 ст. 7. Платник податку може прийняти самостійне рішення про зарахування належної йому повної суми бюджетного відшкодування у зменшення податкових зобов'язань з цього податку наступних податкових періодів. Зазначене рішення відображається платником податку у податковій декларації, яку він подає за наслідками звітного періоду, в якому виникає право на подання заяви про отримання бюджетного відшкодування згідно з нормами цієї статті. При прийнятті такого рішення зазначена сума не враховується при розрахунку сум бюджетного відшкодування наступних податкових періодів;

пп. 7.7.4 п. 7.7 ст. 7. Платник податку, який має право на одержання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення повної суми бюджетного відшкодування, подає відповідному податковому органу податкову декларацію та заяву про повернення такої повної суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації. При цьому платник податку в п'ятиденний термін після подання декларації податковому органу подає органу Державного казначейства України копію декларації, з відміткою податкового органу про її прийняття, для ведення реєстру податкових декларацій у розрізі платників.

До декларації додаються розрахунок суми бюджетного відшкодування, копії погашених податкових векселів (податкових розписок), у разі їх наявності, та оригіналів п'ятих основних аркушів (примірників декларанта) вантажних митних декларацій, у разі наявності експортних операцій.

Форма заяви про відшкодування та форма розрахунку суми бюджетного відшкодування визначаються за процедурою, встановленою центральним податковим органом;

пп. 7.7.5 п. 7.7 ст. 7. Протягом 30 днів, наступних за днем отримання податкової декларації, податковий орган проводить документальну невиїзну перевірку (камеральну) заявлених у ній даних. За наявності достатніх підстав вважати, що розрахунок суми бюджетного відшкодування було зроблено з порушенням норм податкового законодавства, податковий орган має право протягом такого ж строку провести позапланову виїзну перевірку (документальну) платника для визначення достовірності нарахування такого бюджетного відшкодування. Податковий орган зобов'язаний у п'ятиденний термін після закінчення перевірки надати органу державного казначейства висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету.

Згідно з п.1.20 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” якщо цим пунктом не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг).

Ринок товарів (робіт, послуг) - сфера обігу товарів (робіт, послуг), яка визначається виходячи з можливості покупця (продавця) реально і без значних додаткових витрат придбати (продати) товар (роботу, послугу) на найближчій стосовно будь-якої із сторін договору території.

Ідентичні товари (роботи, послуги) - товари (роботи, послуги), що мають однакові характерні для них основні ознаки. Під час визначення ідентичності товарів беруться до уваги, зокрема, їх фізичні характеристики, які не впливають на їх якісні характеристики і не мають суттєвого значення для визначення ознак товару, якість і репутація на ринку, країна походження та виробник. Незначні відмінності в їх зовнішньому вигляді можуть не враховуватися.

Однорідні товари (роботи, послуги) - товари (роботи, послуги), які не є ідентичними, мають подібні характеристики і складаються зі схожих компонентів, що дозволяє їм виконувати однакові функції та (або) бути взаємозамінними. Під час визначення однорідності товарів (робіт, послуг) беруться до уваги, зокрема, їх якість, наявність товарного знака, репутація на ринку, країна походження та виробник.

Для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Зокрема, враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. При цьому умови договорів на ринку ідентичних (у разі їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну, або може бути економічно обґрунтована. При цьому враховуються звичайні при укладанні угод між непов'язаними особами надбавки чи знижки до ціни. Зокрема, але не виключно, враховуються знижки, пов'язані з сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації); збутом неліквідних або низьколіквідних товарів; маркетинговою політикою, у тому числі при просуванні товарів (робіт, послуг) на ринки; наданням дослідних моделей і зразків товарів з метою ознайомлення з ними споживачів.

Якщо товари (роботи, послуги), ідентичні (за їх відсутності - однорідні) товарам (роботам, послугам), стосовно яких визначається звичайна ціна, прилюдно пропонуються до продажу, або мають ціни, встановлені на організованому ринку цінних паперів, або мають біржову ціну (біржове котирування), визначення звичайної ціни у встановленому в абзаці першому цього підпункту порядку здійснюється із врахуванням таких факторів.

Для товарів (робіт, послуг), які продаються шляхом прилюдного оголошення умов їх продажу, звичайною визнається ціна, що міститься у такому прилюдному оголошенні.

Якщо товари (роботи, послуги) продаються з використанням конкурсу, аукціону, біржової пропозиції або пропозиції на організованому ринку цінних паперів, або коли продаж (відчуження) товарів здійснюється у примусовому порядку згідно із законодавством, звичайною є ціна, отримана при такому продажі.

У разі коли ціни на товари (роботи, послуги) підлягають державному регулюванню згідно із законодавством, звичайною вважається ціна, встановлена згідно з принципами такого регулювання. Це правило не поширюється на встановлення мінімальної продажної ціни - у цьому випадку звичайною є справедлива ринкова ціна.

Якщо звичайна ціна не може бути визначена з використанням норм попередніх підпунктів цього пункту, то для доказів обґрунтування її рівня застосовуються правила, визначені національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, а також національними стандартами з питань оцінки майна та майнових прав. З метою оподаткування терміни "справедлива вартість", "ринкова вартість" та "чиста вартість реалізації", які використовуються в національних положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку та національних стандартах з питань оцінки майна і майнових прав, прирівнюються до терміну "звичайна ціна", визначеного цим Законом.

У разі коли на відповідному ринку товарів (робіт, послуг) не здійснюються операції з ідентичними (у разі їх відсутності - однорідними) товарами (роботами, послугами), або якщо неможливо визначити їх ціну через відсутність або недоступність відповідної інформації, звичайною ціною вважається ціна договору.

Обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених цим Законом, покладається на податковий орган у порядку, встановленому законом. При проведенні перевірки платника податку податковий орган має право надати запит, а платник податку зобов'язаний обґрунтувати рівень договірних цін або послатися на норми абзацу першого підпункту 1.20.1 цього пункту.

Додатково до правил визначення звичайної ціни, встановлених цим пунктом, Кабінет Міністрів України має право встановити методологію визначення звичайної ціни товарів (робіт, послуг), які продаються (надаються) платниками податку, визначеними як природні монополісти відповідно до закону, виходячи з таких правил:

а) у разі коли неможливо визначити ціну товарів (робіт, послуг) через відсутність або недоступність відповідної інформації, для визначення звичайної ціни використовується метод ціни перепродажу (наступного продажу) таких товарів (робіт, послуг). При цьому ціна товарів (робіт, послуг), що продаються платником податку, визначається на рівні ціни, за якою такі товари (роботи, послуги) перепродаються їх покупцем у разі наступного продажу, з урахуванням визначених за допомогою застосування звичайних цін фактичних витрат, понесених цим покупцем під час продажу та просування на ринок цих товарів (робіт, послуг), а також звичайного для даного виду діяльності прибутку покупця (без врахування ціни, за якою покупцем були придбані у продавця товари);

б) у разі неможливості використання методу ціни перепродажу товарів (робіт, послуг) використовується метод "витрати плюс" (витратний), за яким ціна товарів (робіт, послуг), що продаються платником податку, визначається як сума фактичних (понесених) витрат та звичайного для даного виду діяльності прибутку. При цьому враховуються визначені із застосуванням звичайних цін витрати на виробництво (придбання) та (або) продаж товарів, їх транспортування, зберігання, страхування або інші подібні витрати.

Донарахування податкових зобов'язань платника податку податковим органом внаслідок визначення звичайних цін здійснюється за процедурою, встановленою законом для нарахування податкових зобов'язань за непрямими методами, а для платників податку, визнаних природними монополістами згідно із законом, - також відповідно до принципів регулювання цін, встановлених таким законом.

Податковий орган має право застосувати звичайні ціни для визначення бази оподаткування у випадках, передбачених законом, незалежно від виду господарської операції, що здійснюється платником цього податку, або податкового статусу іншої сторони такої операції.

Відповідно до п. 1.32 ст.1 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” господарська діяльність - будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені та на користь першої особи.

З огляду на приведені вище обставини та норми Закону №168/97-ВР і Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” господарський суд вважає висновок акту перевірки від 13.03.2007р. №76/23-047/33082661 щодо відсутності у позивача при придбанні у ТОВ „Стандарт-Газ” обладнання намірів використовувати його у господарській діяльності безпідставним, виходячи з наступного.

При придбанні матеріальних активів їх призначення для покупця визначає він сам. Під час проведення перевірки позивача, у ході адміністративного оскарження спірних податкових повідомлень та у судовому засіданні позивач заявляв, що придбавав обладнання у ТОВ „Стандарт-Газ” для використання у своїй господарській діяльності. Наступні фактичні дії позивача з передачі цього обладнання у оренду та з підготовки до здійснення діяльності з переробки молока і виробництва молокопродуктів свідчать про реальність заявленого наміру позивача щодо використання обладнання у господарській діяльності.

Пункт 7.4.1 Закону №168/97-ВР не ставить у залежність виникнення права у платника податку на нарахування податкового кредиту з придбаних товарів (послуг) та основних фондів від того чи почали використовуватися такі товари (послуги) та основні фонди у оподатковуваних операціях протягом звітного періоду і не встановлює термінів для початку їх використання у таких операціях.

У визначенні господарської діяльності як будь-якої діяльності особи, направленої на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, розмір доходу не є визначальним.

Пункт 7.4.1 Закону №168/97-ВР у редакції, яка була чинною до 01.01.2007р., також не пов’язує визначення платником податку суми податкового кредиту із звичайними цінами на придбані таким платником податку товари (послуги), основні фонди.

Відповідачем на день прийняття спірних податкових повідомлень-рішень звичайні ціни на придбане позивачем у ТОВ „Стандарт-Газ” обладнання не встановлювалися. Співставлення в акті перевірки ціни придбання позивачем обладнання у ТОВ „Стандарт-Газ” за договором від 29.11.2006р., заставної вартості цього обладнання при передачі його в день придбання у заставу АБ „Південний” та розміру орендної плати за оренду цього майна ТОВ „Торговий дім „Гайсин”, не відповідає вимогам п. 1.20 ст.1 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” щодо звичайної ціни, оскільки умови договору купівлі-продажу, договору застави та договору оренди є не співставними.

ТОВ „Стандарт-Газ” придбало продане позивачу обладнання на прилюдних торгах, тому в силу п. 1.20 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” ціну придбання цим товариством обладнання слід вважати звичайною ціною.

Відвантаженням обладнання у розумінні пп. 7.3.1 п.7.3 ст. 7 Закону №168/97-ВР у даному випадку є передача його ТОВ „Стандарт-Газ” позивачу за актами приймання-передачі від 29.11.2006р. і від 29.12.2006р., оскільки у фізичному переміщенні (транспортуванні) обладнання у просторі в сторін договору від 29.11.2006р. не було необхідності, а тому те, що сам договір від 29.11.2006р., додатки до нього та документи про його виконання підписувалися у м. Києві, а обладнання знаходилося у м. Гайсині, для виникнення у ТОВ „Стандарт-Сервіс” податкового зобов’язання з операції продажу позивачу обладнання не має значення.

Відтак ТОВ „Стандарт-Газ” правомірно виписало для позивача податкові накладні від 29.11.2006р. №95 і від 29.12.226р. №118, а позивач правомірно включив підтверджені цими податковими накладними суми податку на додану вартість до складу податкового кредиту за листопад та грудень 2006р.

Позивач визначену ним за поданою відповідачу податковою декларацією з податку на додану вартість за грудень 2006р. суму бюджетного відшкодування у розмірі 5544862грн. до відшкодування із бюджету не пред’явив, а вирішив її спрямувати у зменшення податкових зобовязань з податку на додану вартість наступних податкових періодів. Відповідно до 1.8 ст. 1 Закону №168/97-ВР бюджетним відшкодуванням є сума, що підлягає поверненню платнику податку з бюджету у зв'язку з надмірною сплатою податку у випадках, визначених цим Законом. На час проведення перевірки позивача податок на додану вартість у сумі 5544862грн. у ціні придбання обладнання повністю був сплачений позивачем ТОВ „Стандарт-Газ”, тому твердження відповідача, що дії позивача були спрямовані на вилучення із державного бюджету коштів шляхом безпідставного відшкодування податку на додану вартість є безпідставними.

Таким чином, при проведенні перевірки позивача і прийнятті спірних податкових повідомлень-рішень відповідач діяв не у відповідності з вимогами Закону України від 04.12.1990р. №509-XII ”Про державну податкову службу в Україні”, від 21.12.2000р. №2181-ІІІ „Про порядок погашення зобов’язань платниками податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, Закону від 03.04.1997р. №168/97-ВР „Про податок на додану вартість” та Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” тому такі спірні податкові повідомлення-рішення підлягають визнанню нечинними.

Відповідно до ч.1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України позивачу підлягають відшкодуванню із Державного бюджету України витрати на сплату судового збору в сумі 3грн. 40коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 160 -163 Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд ПОСТАНОВИВ:

Задовольнити адміністративний позов повністю.

Визнати нечинними податкові повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Черкаському районі від 20.03.2007р. №/0 і №/0, від 23.05.2007р. №/1 і №/1, від 02.07.2007р. №/2 і №/2 та від 18.10.2007р. №/3 і №/3.

Стягнути із Державного бюджету України через головне управління державного казначейства України у Черкаській області (бул. Шевченка, буд. 185, м. Черкаси, 18000) на користь товариства з обмеженою відповідальністю „А-С” (вул. Шраменка, 32, с. Руська Поляна, Черкаський район, Черкаська область, ідентифікаційний код 33082661) –3грн. 40коп. витрат на сплату судового збору.

Ця постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного адміністративного суду шляхом подання через господарський суд Черкаської області заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня оголошення постанови і апеляційної скарги - протягом двадцяти днів після подання такої заяви.

Ця постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження.

У разі своєчасного подання заяви про апеляційне оскарження і неподання апеляційної скарги у встановлений строк, ця постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

СУДДЯ Дорошенко М.В.