ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.08
Справа№ 25/430 А

14 год.
50 хв.

79014; м.
Львів, вул. Личаківська, 128  Зал
судових засідань № 310

Господарський
суд Львівської області розглянувши в судовому засіданні справу:

за
позовом :

Державної
податкової інспекції у Залізничному районі м. Львова (м. Львів)

до
відповідача 1:

Суб”єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 (м.Львів)

до
відповідача 2:

Товариства
з обмеженою відповідальністю “СК ПРО” (м.Київ)

про :

визнання
недійсним господарського зобов'язання.

Суддя
:

В.М.
Пазичев

При
секретарі :

Я.Я.Люта

Представники сторін:

Від
позивача:

Карпин
Я.С. -представник (довіреність № 15208/8/10-016/19 від 18.05.2007 р.)

Від
відповідача 1:

ОСОБА_2-
представник (доручення № б/н від 27.12.2007 р.)

Від
відповідача 2:

не
з'явився

Присутнім
в судовому засіданні, згідно ст. 130 КАС України, роз'яснено їхні процесуальні
права та обов'язки, а також видано пам'ятки про їхні права та обов'язки.

Суть
спору :  До господарського суду Львівської
області подано позов Державної податкової інспекції у Залізничному районі м.
Львова (м. Львів) до Суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи
ОСОБА_1 (м. Львів) та Товариства з обмеженою відповідальністю “СК ПРО” (м.
Київ) про визнання недійсним господарського зобов'язання.

Ухвалою
суду від 20.12.2007 р. відкрито провадження у справі і призначено попереднє
засідання суду на 28.12.2007 р. В судовому засіданні 28.12.2007 р. розгляд
справи відкладено до 17.01.2008 р. Ухвалою суду від 17.01.2008 р. закінчено
підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду на 24.01.2008
р. Ухвалою суду від 24.01.2008 р., за клопотанням позивача, розгляд справи
відкладено до 07.02.2008 р.

Позивач
вимог ухвал суду про відкриття провадження від 20.12.2007 р., про відкладення
розгляду справи від 28.12.2007 р., 24.01.2008 р.,  про закінчення підготовчого провадження і
призначення справи до судового розгляду від 17.01.2008 р.  виконав частково, явку повноважного
представника в судові засідання забезпечив.

17.01.2008
р. до суду за вх. № 911 позивач подав додаткові пояснення по суті позовних вимог.

В
судовому засіданні 24.01.2008 р. представник позивача подав клопотання про
відкладення розгляду справи.

В
судовому засіданні представник позивача позов підтримаві повністю, просить
задоволити з підстав, наведених в позовній заяві та письмових поясненнях.

Відповідач
1 вимог ухвал суду про відкриття провадження від 20.12.2007 р., про відкладення
розгляду справи від 28.12.2007 р., 24.01.2008 р.,  про закінчення підготовчого провадження і
призначення справи до судового розгляду від 17.01.2008 р виконав частково, явку
повноважного представника в судове засідання забезпечив, заперечення на позов
подав.

22.01.2008
р. до суду за вх. № 1234 відповідач 1 подав заперечення на адміністративний
позов.

Представник
відповідача 1 позов заперечив повністю, просив суд відмовити в задоволенні
позовних вимог з підстав, наведених у відзиві та поясненнях.

Відповідач
2. вимог ухвал суду про відкриття провадження від 20.12.2007 р., про
відкладення розгляду справи від 28.12.2007 р., 24.01.2008 р.,  про закінчення підготовчого провадження і
призначення справи до судового розгляду від 17.01.2008 р не виконав, явку
повноважного представника в судове засідання не забезпечив, заперечення на
позов не подав.

Суду
представлено достатню кількість доказів, що дає можливість, відповідно до ст.
128 КАС України, розглянути справу у відсутності представника відповідача 2 за
наявними матеріалами.

Відповідно
до ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 07.02.2008 р., за узгодженим
клопотанням представників сторін , оголошено вступну та резолютивну частину
постанови.

Повний
текст Постанови виготовлено та підписано 07.02.2008 р.

Відповідно
до п.6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства
України від 06.07.2005 року № 2747-IV, справу розглянуто в порядку, встановленому
цим Кодексом.

Розглянувши
документи і матеріали, подані сторонами, заслухавши пояснення осіб, присутніх в
судовому засіданні, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив
наступне:

Державною
податковою інспекцією у Залізничному районі м. Львова проведено планову
документальну перевірку СПД-ФО ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2006 р. по 31.12.2006 р.,
про що було складено Акт від 25.06.2007 р. №83/17-3//1392. В ході
проведення перевірки ДПІ у Залізничному районі м. Львова встановлено, що
підприємець мав взаємовідносини з ТзОВ "СК ПРО". На виконання усної
угоди, укладеної між СПД-ФО ОСОБА_1 та ТзОВ "СК ПРО", у відповідності
до ст.ст.173, 174 Господарського кодексу України, між відповідачами виникло
господарське зобов'язання, розрахунки за яким підтверджують видані для СПД-ФО
ОСОБА_1 податкові накладні №113 від 18.04.2006 р. та №408 від 01.07.2006 р. на
загальну суму 69 888,00 грн., в тому числі ПДВ - 11 648,00 грн.

Також,
під час проведення планової документальної перевірки СПД-ФО ОСОБА_1, з метою
вирішення питання щодо обгрунтованості відшкодування ПДВ з бюджету, ДПІ у
Залізничному районі м. Львова направлено запит № 14792/10/17-324/259 від
16.05.2007 р. по місцю реєстрації ТзОВ "СК ПРО" щодо надання
інформаційної довідки по питанню сплати податків.

Довідкою
ДПІ у Голосіївському районі м. Києва №7875/7/23-1010 від 17.05.2007 р.
повідомлено, що ТзОВ "СК ПРО", згідно податкових декларацій з ПДВ за
квітень та липень 2006 року, за період здійснення вищевказаного господарського
зобов'язання, прозвітувало з нульовими показниками.

Таким
чином, позивач стверджує, що в діях відповідача 2 очевидною є наявність умислу
щодо несплати належних сум податків, а, отже, і мети на заподіяння значної
шкоди інтересам держави і суспільства та порушення основних принципів існуючого
суспільного ладу, оскільки відповідно до ст.67 Конституції України, кожен
зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених
законом.

З
врахуванням наведеного, позивач вважає, що господарське зобов'язання, яке
виникло між відповідачем 1 та відповідачем 2, розрахунки за яким підтверджують
видані для СПД-ФО ОСОБА_1 податкові накладні №113 від 18.04.2006 р. та №408 від
01.07.2006 р. на загальну суму 69 888,00 грн., в тому числі ПДВ - 11 648,00
грн., є таким, що суперечить інтересам держави та суспільства в силу ст.207
Господарського кодексу України, оскільки очевидним є наявність умислу в діях
відповідача 2 щодо несплати належних сум податків, а отже і завдання шкоди
інтересам держави.

Враховуючи
вищенаведене, Державна податкова інспекція у Залізничному районі м. Львова,
вважає за необхідне визнати недійсним господарське зобов'язання, що виникло між
СПД-ФО ОСОБА_1 та ТзОВ "СК ПРО" на підставі усної угоди, застосувати
юридичні наслідки, передбачені ч.1 ст.208 Господарського кодексу України за
наявністю умислу у відповідача 2, а саме: зобов'язати ТзОВ "СК ПРО"
повернути СПД-ФО ОСОБА_1 все одержане ним в результаті виконання оспорюваного
господарського зобов'язання, а з СПД-ФО ОСОБА_1 стягнути - 69 888,00 грн. в
доход держави. В порядку підготовки справи до розгляду та з метою, як зазначено
в позовній заяві, чіткого формулювання вищенаведених вимог, витребувати у
відповідачів інформацію про товари або послуги, які складали предмет
оспорюваного господарського зобов'язання, що виникло між СПД-ФО ОСОБА_1 та ТзОВ
"СК ПРО" на підставі усної угоди. Постановити ухвалу про вжиття заходів
забезпечення адміністративного позову в порядку ст. 117 Кодексу
адміністративного судочинства України шляхом накладення арешту на рахунки
відповідачів, відкриті в установах банків та на наявне майно в частині та в
межах суми в розмірі 69 888,00 грн. Судові витрати покласти на відповідачів по
справі.

Відповідач-1
проти позову заперечує, посилаючись на те, що за спірним договором зобов'язання
за господарськими операціями з ТзОВ "СК ПРО" проведено у повному
обсязі, а належні до сплати податки були оплачені ним належним чином та в
повному обсязі. Окрім того, відповідач-1 звертає увагу на недоведеність
позивачем наявності умислу у сторін на укладення угоди з метою, завідомо
суперечною інтересам держави.

При
прийнятті постанови суд виходив з наступного.

Суд не
може залишити поза увагою обставини наявності повноважень позивача щодо
звернення до суду із згаданим позовом.

У
відповідності до вимог ст. 19 Конституції України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами  України.

Як
передбачено п. 8 ст. 3 КАС України, позивач це особа, на захист прав, свобод та
інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також
суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна
заява до адміністративного суду.

Згідно
п. 11 ст. 10 Закону України “Про державну податкову службу” державні податкові
інспекції виконують такі функції, зокрема, подають до судів позови до
підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і
стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а в інших
випадках - коштів, одержаних без установлених законом підстав, а також про
стягнення заборгованості перед бюджетом і державними цільовими фондами за
рахунок їх майна.

Отже,
податкова інспекція зазначеним законом наділена повноваженнями звертатись до
суду з позовами про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави
коштів, одержаних за такими угодами.

Відповідно
до ст. 67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в
порядку і в розмірах, встановлених законом.

Ст.
173 ГК України визначає поняття “господарського зобов'язання”: господарським
визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має
право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно
ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати
з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод,
не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. В даному випадку
між відповідачами господарське зобов'язання виникло на підставі усної угоди.

На
виконання усної угоди, укладеної між СПД-ФО ОСОБА_1 та ТзОВ "СК ПРО",
у відповідності до ст.ст.173, 174 Господарського кодексу України, між відповідачами
виникло господарське зобов'язання, розрахунки за яким підтверджують видані для
СПД-ФО ОСОБА_1 податкові накладні №113 від 18.04.2006 р. та №408 від 01.07.2006
р. на загальну суму 69 888,00 грн., в тому числі ПДВ - 11 648,00 грн.

Відповідно
до п.п. 7.2.3 п. 7.2 ст. 7 Закону України "Про податок па додану вартість
" №168/97-ВР від 03.04.97 (із змінами і доповненнями), податкова накладна
є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим, документом.

Так,
на виконання укладеної угоди ТзОВ "СК ПРО" здійснено поставку товару
СПД-ФО ОСОБА_1 в квітні та липні 2006 року на загальну суму 69 888,00 грн., в
тому числі ПДВ - 11 648,00 грн. На вказану поставку товару ТзОВ "СК
ПРО" виписані вищеперелічені податкові накладні, які включені СПД-ФО
ОСОБА_1 в реєстр отриманих податкових накладних за квітень та липень 2006 року.

Згідно
п.1ст. 179 ГК України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між
суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими
суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є
господарсько-договірними зобов'язаннями.

Згідно
п.7ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих
видів договорів.

Цивільний
кодекс України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу,
іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно
до ч.1 ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б
одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним.

Пунктом
11 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання
практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними" №
02-5/111 від 12.03.1999 р. визначається, що для прийняття рішення зі спору про
визнання недійсною угоди, укладеної з метою, завідомо суперечною інтересам
держави, необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна
інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, якою із сторін і в якій
мірі виконано угоду, а також вину сторін у формі умислу.

Відповідно
до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику про
визнання угод недійсними»№3 від 28.04.1978р., угода може бути визнана недійсною
лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Пленум
Верховного Суду України в п. 6 Постанови № 3 від 28 квітня 1978 року “Про
судову практику в справах про визнання угод недійсними” роз'яснив, що до таких
угод належать угоди, спрямовані на приховування фізичними та юридичними особами
від оподаткування доходів, використання всупереч закону колективної, державної
або чиєїсь приватної власності з корисливою метою тощо.

Наявність
умислу у сторін (сторони) договору означає, що сторони (сторона) такого
контракту усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність
укладуваного договору і суперечність його мети інтересам держави та суспільства
і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Умисел
юридичної особи - сторони у договорі визначається умислом посадової особи, яка
підписала (уклала) угоду від імені такої юридичної особи і яка мала такі
повноваження на момент її підписання. (Роз'яснення ВАС України № 02-5/111 від
12.03.1999р. „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням угод недійсними"). Таким чином, наявність прямого умислу та мети
на ухилення від сплати податків може бути встановлена виключно у фізичних осіб.
Фізична особа визнається винною виключно судом.

Таким
чином, розглядаючи такий спір, суд зобов'язаний встановити наявність наступних
ознак:

-          чи вчинення дій кожної окремої
сторони об'єктивно призводить до порушення інтересів держави і суспільства, а
отже, в кожном конкретному випадку повинно бути встановлено порушення норм
законів та нормативних актів;

-          кожна угода, яка суперечить інтересам
держави і суспільства, характеризується cуб'єктивним наміром (умислом) сторін
(чи однієї сторони) порушити вимоги закону, оскільки укладаються з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а тому для визнання
недійсними цих угод необхідно встановити вину сторін (або однієї з них) у формі
умислу при укладенні угоди;

-          наявність умислу може мати місце з
боку посадових осіб підприємства, а не з боку самої юридичної особи, а тому
умисел (суб'єктивний склад правопорушення) повинен бути встановлений
відповідним компетентним державним органом і підтверджений законодавче
визначеними засобами доказування.

Орган
державної податкової служби вважає, що сторони даного спору, укладаючи спірний
договір діяли з умислом на приховування від оподаткування прибутків та доходів.

Мета
є суб'єктивною ознакою, притаманною фізичним особам. Юридичні особи діють через
органи управління, і, як наслідок, через фізичних осіб, що входять до складу
таких органів управління.

Отже,
для встановлення умислу та мети в діях юридичної особи, необхідно довести
наявність умислу та мети в діях фізичних осіб, що діяли від імені відповідної
юридичної особи.

Згідно
Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про заходи щодо
забезпечення однакового і правильного застосування законодавства про
податки" від 25.07.2002 року № 1056 до угод, які укладені з метою, за
відомо суперечною інтересам держави та суспільства належать угоди, спрямовані
на приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування прибутків та
доходів. Крім цього, у вказаній постанові зазначено, що доказами спрямованості
умислу суб'єкта оспорюваних угод на приховування від оподаткування прибутків та
доходів, які можуть бути надані податковими органами, є відомості про визнання
недійсними в установленому чинним законодавством порядку установчих (статутних)
документів, неподання звітності, відсутність за юридичною адресою, про неподання
податкової звітності до органів державної податкової служби, про скасування
(припинення) державної реєстрації підприємства та інше.

Відповідно
до ч. 1 ст. 18 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних
осіб-підприємців”, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін.

Відповідно
до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і
не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в
законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

У
відповідності до вимог ч. 4 ст. 70 КАС України, обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо
таких обставин не виникає спору.

Оскільки
суб'єктивний склад правопорушення повинен бути встановлений компетентним
державним органом і підтверджений законодавче визначеними засобами доказування,
судом визнається, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про порушення
кримінальної справи проти посадових осіб відповідачів та доведення їх вини за
фактом ухилення від сплати податків стосовно обставин, викладених у позовній
заяві.

Позивачем
не надано належних доказів на підтвердження того, що факт ухилення від сплати
податків конкретними посадовими особами відповідачів встановлений обвинувальним
вироком суду, що набрав законної сили.

Враховуючи,
що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені
певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування, судом визнається, що в позовній заяві відсутні достатні
докази, що підтверджують або спростовують наявність як об'єктивного так і
суб'єктивного складу протиправної дії. Докази, подані позивачем, не
підтверджують обставин, на які позивач посилається в обґрунтування позовних
вимог, у т.ч. факту навмисного ухилення від сплати податків у відповідачів.

Із
наданих суду доказів вбачається, що позивачем не доведено належним чином, в
чому саме полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета
укладання усної угоди і чи була вона спрямована на приховування від
оподаткування доходів, а також наявність в діях відповідачів, чи хоча б одного
з них, умислу.

Оскільки
ДПІ у Залізничному районі м.Львова не представило необхідних доказів, які
підтверджували б вину посадових осіб ТзОВ "СК ПРО" та СПД-ФО ОСОБА_1,
а тому відсутні підстави стверджувати про наявність в діях ТзОВ "СК
ПРО" та СПД-ФО ОСОБА_1 наміру на укладення усної угоди з метою, яка
суперечить інтересам держави і суспільства.

Судом
враховується і те, що, у відповідності до довідки Головного міжрегіонального
Управління статистики у м.Києві № 12/1-7/88 від 16.01.2008 р., ТзОВ "СК
ПРО" на час розгляду справи не виключено з Єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України .

Крім
того, ДПІ у Залізничному районі м.Львова відповідно до вимог ст. 207 ГК України
повинна довести мету в діях відповідачів, яка би при укладенні усної угоди
суперечила інтересам держави і суспільства, при чому обов'язковою ознакою такої
мети є завідомість.

Однак,
в позовній заяві ДПІ у Залізничному районі м.Львова не вказує, в чому конкретно
полягає суперечність мети укладення усної угоди інтересам держави та
суспільства. Окрім цього, ДПІ у Залізничному районі м.Львова не наводить жодних
обставин, які б вказували на завідомість укладення такої угоди з метою, що
суперечить інтересам держави і суспільства. Орган державної податкової служби
на вимоги суду не представив жодного доказу в підтвердження умислу
відповідачів.

В
судовому засіданні позивач не довів наміру відповідачів на укладення спірної
угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Як
свідчать обставини справи, суб»єкт підприємницької діяльності - фізична особа
ОСОБА_1 згідно прав, наданих статтею 42 Конституції України, здійснює
господарську діяльність, що спрямована на отримання прибутку. Для виконання
своїх обов»язків перед державою, а саме виконання статті 67 Конституції України
- сплати податків, провів реєстрацію в реєстраційній палаті Львівської міської
ради, та став на облік платника податків в ДПІ у Залізничному районі міста
Львова.

У
квітні та липні 2006 року придбав за готівку у ТзОВ «СК ПРО»(м.Київ), кришку
для консервації. Передача товару від продавця відбулася згідно виданої
довіреності, по накладній №113 від 18 04.2006 року та № 408 від 01.07.2006.
Накладні підписані відповідальними особами та скріплені печатками, як із
сторони продавця так і з сторони покупця. Оплата за матеріальні цінності
здійснена готівковими коштами в червні та липні 2006 р., доказом чого є
квитанції касових ордерів, скріплені печаткою постачальника. Відповідно на суму
ПДВ, сплаченого в ціні товару, ТзОВ «СК ПРО»було виписано відповідні податкові
накладні. Товар доставлений транспортом постачальника.

Отриманий
товар по накладній №113 від 18.04.2006 року в той же ж день відпущений згідно довіреності
ЯИФ №775503 Сумській дирекції УДППЗ «Укрпошта». Аналогічно здійснено реалізацію
кришок, отриманих по накладній №408 від 01.07.2006 року. Кришки за дорученням
ЯКЗ №959593 від 04.07.2006 року відпущені Закарпатській дирекції УДППЗ
"Укрпошта".

На час
проведення вказаної господарської операції, тобто станом на 01.07.2006 року,
ТзОВ «СК ПРО»як і СПД - ОСОБА_1 являлися у відповідності до ст.2 Закону України
"Про податок на додану вартість" платниками податку на додану
вартість, що давало  право на виписування
податкових накладних .

Податкові
накладні виписані з дотриманням вимог пп.7.2.1 Закону України "Про податок
на додану вартість “ і отримані від особи, яка зареєстрована як платник ПДВ,
підтвердженням чого є копія свідоцтва платника ПДВ.

У
відповідності до норм та вимог встановлених пп.7.4.1 Закону України "Про
податок на додану вартість “, податковий кредит звітного періоду складається із
сум податків, нарахованих платником податку, протягом такого звітного періоду у
зв"язку з придбанням або виготовленням товару з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності
платника податку.

Керуючись
вказаною нормою, суб»єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_1
включив до податкового кредиту суму податку, сплачену постачальнику в ціні
товару, на яку виписані податкові накладні, які заповнені згідно норм та вимог
відповідного закону. Відповідно до норм податкового законодавства СПД ОСОБА_1
включив сплачений в ціні товару податок на додану вартість до податкового
кредиту, що відповідає нормам та вимогам Законодавства України.

Описані
факти, та додані документи є свідченням того, що фактично відбулась поставка
товаро-матеріальних цінностей постачальником - ТзОВ «СК ПРО», яку використано в
господарських операціях СПД ОСОБА_1, що дало в кінцевому результаті прибуток
для СПД ОСОБА_1, який відображено у податковому обліку та сплачено податки і
збори. Підтвердженням цього є Акт перевірки від 25.06.2007року
№83/17-3//1392.

Крім
того, податкова інспекція Залізничного району м.Львова, в позовній заяві в
якості підстави для визнання угоди з ТзОВ «СК ПРО»недійсною зазначає те, що за
квітень і липень 2006 року товариство показало нульове податкове зобов»язання з
податку на додану вартість.

Однак,
нормами законодавства не визначнео, що відображення нульових значень в
податковій звітності дає підстави для визнання угод недійсними. Крім того,
інформація про господарські стосунки із ТзОВ «СК ПРО»працівниками ДПІ
Залізничного району направлена в податковий орган по місцю знаходження
постачальника.

Отже,
в ході судового розгляду справи встановлено, що згідно ст.206 ЦК України, СПД -
ОСОБА_1 укладено усний правочин  з ТзОВ
"СК ПРО", на здійснення господарської діяльності, що спрямована на
отримання прибутку. Господарська операція повністю виконана, про що свідчать
документи, видані другою стороною, які підтверджують підставу сплати та суму
оплачених грошових коштів. Тобто, у момент здійснення господарської операції
СПД-ОСОБА_1 передано матеріальні цінності та оформлено всі первинні документи,
згідно норм, визначених статтею 9 Закону України №996-ХІІ «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні», що відповідає нормам ст.206 Цивільного
кодексу України. Первинні документи заповнені згідно вимог пункту 2 ст.9 вказаного
Закону, дані яких служать як для покупця так і постачальника підставою для
фіксування факту господарської операції і систематизації на бухгалтерських
рахунках в грошовому виразі.

Відповідно
до п.2 ст.3 Закону України №996-ХІІ «Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», податкова звітність грунтується на даних бухгалтерського
обліку, який є обов'язковим видом обліку, що ведеться суб»єктом підприємницької
діяльності. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій - служать
первинні документи, які згідно з цим Законом є документами, що містять
відомості про господарські операції та підтверджують їх здійснення. На підставі
зведених регістрів первинних документів формується податкова звітність, в тому
числі і декларація з податку на додану вартість.

З
цієї причини обов»язковою вимогою “Інструкції про порядок застосування та
стягнення фінансових санкцій органами державної податкової служби”,
затвердженої Наказом Головної державної податкової інспекції України від
17.03.2001 року №110, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23.03.2001
року за №268/5459, для встановлення порушень законодавства повинні братись
докази, що підтверджують наявність порушень, а саме первинні документи, а не
податкова звітність.

В
позовних вимогах ДПІ Залізничного району для інкримінування порушення
використовує податкову звітність юридичної особи за два місяці 2006 року. При
цьому просить визнати недійсним господарське зобов»язання між СГТД - ОСОБА_1 та
ТзОВ «СК ПРО», яке станом на 17.12.2007 року повністю виконане.

Статтею
2 Закону України «Про державну податкову службу в Україні»визначено, що
завданням органів податкової служби є: здійснення контролю за додержанням
податкового законодавства, правильністю обчислення, повнотою і своєчасністю сплати
до бюджетів податків і зборів. На виконання даної статті податковими органами
проводяться документальні перевірки за місцем реєстрації платника податку, де
перевіряється правильність відображення первинних документів та на їх основі
сплату податків

Отже,
обов»язок перед Державою СПД - ОСОБА_1 виконано. Тобто, в результаті здійснення
господарської операції отримано прибуток СПД, з якого державі згідно
встановлених норм сплачено податок на додану вартість та податок з доходів
фізичних осіб, а податкова звітність платника податків, який стоїть на обліку в
ДПІ Голосіївського району м.Києва не може бути доказом щодо наявності порушення
без проведення документальної перевірки.

Відповідно
до п.п.7.2.3 п.7.2 ст.7 Закону України "Про податок на додану
вартість" №168/97-ВР від 03.04.97 (із змінами і доповненнями), податкова
накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Відповідно
до п.2 ст.10 Закону України "Про державну податкову службу в Україні"
від 04.12.1990 р. №509-ХІІ (із змінами і доповненнями), державні податкові
інспекції в районах, містах без районного поділу, районах у містах, міжрайонні
та об'єднані державні податкові інспекції забезпечують облік платників
податків, інших платежів, правильність обчислення і своєчасність надходження
цих податків, платежів, а також здійснюють реєстрацію фізичних осіб - платників
податків та інших обов'язкових платежів.

Отже,
висновок ДПІ у Залізничному районі м.Львова про наявність мети, яка завідомо
суперечить інтересам держави і суспільства, не відповідає фактичним обставинам
справи та не доведений належними доказами, оскільки не є обґрунтованим, та
спростовується вищенаведеними доказами і обставинами.

Окрім
того, орган державної податкової служби просив, застосувати наслідки,
передбачені ст. 208 ГК України, за наявності наміру у обох сторін.

Частиною
1 ст. 208 ГК України передбачено, що, якщо господарське зобов'язання визнано
недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами, в доход держави за рішенням суду стягується все
одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною
з другої сторони стягується в доход держави все, одержане нею, а також все,
належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності
наміру лише у однієї із сторін, усе, одержане нею, повинно бути повернено
другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного
стягується за рішенням суду в доход держави.

Несплата
податків дійсно є порушенням діючого податкового законодавства, однак несплата
податків однією із сторін за договором, чи сплата не в повному обсязі - не є
підтвердженням мети відповідачів при укладенні та виконанні спірного договору
на ухилення від сплати податків.

Встановлені
ч. 1 ст. 208 ГК України санкції не можуть застосовуватись за сам факт несплати
податків, зборів, інших платежів сторонами договору. Правопорушенням в даному
випадку є несплата податків, а не вчинення правочину. Порушення сторонами
договору правил оподаткування може слугувати підставою для нарахування їм
податкових зобов'язань та застосування штрафних санкцій, а не визнання такого
договору недійсним.

Крім
того, судом встановлено, що на час укладення та виконання договору, визнання
недійсним господарського зобов'язання, що є предметом позову, ТОВ “СК ПРО” було
зареєстровано платником податку на додану вартість, якому присвоєно
індивідуальний податковий номер 09 на підставі свідоцтва про
реєстрацію платника податку на додану вартість № 37091114 від 12.11.2004 р., що
підтверджує законність підстав оформлення відповідних податкових накладних.

Санкції,
встановлені ч. 1 ст. 208 ГК України, не можуть застосовуватись як сам факт
несплати податків (зборів, інших обов'язкових платежів) однією із сторін
договору. За таких обставин правопорушенням є несплата податків, а не вчинення
правочину. Для застосування санкцій, передбачених ч. 1 ст. 208 ГК України,
необхідним є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо
суперечить інтересам  держави і
суспільства, наприклад, укладення удаваного правочину з метою приховання
ухилення від сплати податків.

Окрім
того, суд звертає увагу і на те, що частиною 1 статті 208 ГК України
передбачено застосування санкцій лише судом.

Це
правило відповідає нормі ст. 41 Конституції України, згідно з якою конфіскація
майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та
порядку, встановлених законом.

Оскільки
санкції, передбачені цією частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням
суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності,
то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими
санкціями як такі, що відповідають визначенню частини першої статті 238 ГК
України.

Тому,
суд вважає, що такі санкції можуть застосовуватись лише протягом строків
встановлених ст. 250 ГК України.

Згідно
ст.250 ГК України, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані
до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення,
але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків,
передбачених законом.

Враховуючи
те, що податкові накладні виписані 18. 04. 2006 р. та 01.07.2006 р., тобто
більше ніж за один рік до звернення органу державної податкової служби до суду
(17.12.2007 р.) для застосування конфіскаційних наслідків, передбачених ч. 1
ст. 208 ГК України, суд вважає, що минули строки застосування, передбачені ст.
250 ГК України, таких наслідків, тому в суду немає підстав для застосування
таких санкцій.

Суд
ухвалив відхилити клопотання позивача про забезпечення позову у вигляді
накладення арешту на активи відповідачів по справі, оскільки позивач не подав
обгрунтування та доказів наявності обставин, які норма ст.117 КАС України
визначає в якості підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного
позову.

Згідно
ч. 4 ст. 9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта
Конституції України, Закону України, міжнародному договору, згода на
обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту
суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно
до ч. 2 ст. 69 КАС України, докази суду надають особи, які беруть участь у
справі.

Згідно
ст. 70 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету
доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету
доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу
для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно
до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на
засадах, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно
до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення. Позивач, всупереч вимогам, викладеним в
ухвалах суду, не подав доказів наявності порушень чинного законодавства України
з боку відповідачів, не довів правомірність своїх позовних вимог.

Виконавши
вимоги процесуального права, всебічно і повно перевіривши обставини справи в їх
сукупності, дослідивши представлені сторонами докази, у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, згідно
роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, вказаних у пункті 1 Постанови від
29 грудня 1976 року № 11 “Про судові рішення”, суд прийшов до висновку, що
позов позов Державної податкової інспекції у Залізничному районі м. Львова , м.
Львів до Суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1, м.Львів,
Товариства з обмеженою відповідальністю “СК ПРО”, м.Київ про визнання недійсним
господарського зобов'язання, яке виникло на підставі усної угоди не є
обгрунтованим і не підлягає задоволенню, оскільки органом державної податкової
служби не доведено обставин невідповідності оспореного зобов'язання закону.

Згідно
ст. 87 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати
складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір
судового збору, порядок його сплати і звільнення від сплати встановлюються
законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать:

1)
витрати на правову допомогу;

2)
витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду;

3)
витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням
судових експертиз;

4)
витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших
дій, необхідних для розгляду справи.

Сплата
витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу нормами Кодексу
адміністративного судочинства України не передбачено.

Згідно
п.п. 1, 2 ч.3 р.VІІ Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства
України, до набрання чинності законом, який регулює порядок сплати і розміри
судового збору:

судовий
збір при зверненні до адміністративного суду сплачується у порядку,
встановленому законодавством для державного мита;

розмір
судового збору визначається відповідно до підпункту "б" пункту 1
статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про державне мито", та
становить 0,2 неоподаткованого мінімуму доходів громадян, тобто 3,4 грн.

Згідно
ч. 4 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах, в яких
позивачем є суб'єкт владних повноважень, а відповідачем - фізична чи юридична
особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

На
підставі наведеного, керуючись ст.ст. 19, 41, 61 Конституції України, ст. ст.
173, 207, 208 ГК України,  п. 11 ст. 10
Закону України “Про державну податкову службу”, ст.ст. 69-71, 86, 87, 98, 157,
158, 160, 162, 163, 167 та п.2-1, п.3, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень
Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 року № 2747-IV (із
змінами та доповненнями), суд -

ПОСТАНОВИВ:

В
задоволенні позовних вимог - відмовити.

Постанова
набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства України.

Постанова
може бути оскаржена в строк та в порядку, передбаченому ст.186 Кодексу
адміністративного судочинства України.

Постанова
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо
було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була
подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова набирає законної сили після
закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо
його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду
справи. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що
постанова суду не набрала законної сили.

Заява про апеляційне
оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.
Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду
апеляційної інстанції. Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої
інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Апеляційна
скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без
попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у
строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                                       Пазичев
В.М.