ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2008 р.

№ 18/162-26/262

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді

суддів

Кота О.В.,

Владимиренко С.В.,

Шевчук С.Р.

розглянувши касаційну скаргу

Державного підприємства завод "Генератор"

на рішення господарського суду м. Києва від 26 липня 2007 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 5 вересня 2007 року

у справі № 18/162-26/262

за позовом

Державно-акціонерного спеціалізованого імпортно-експортного банку України "Укрспецімпексбанк" (далі –Банк-1)

до

за участю 3-ої особи

Державного підприємства заводу "Генератор" (далі - Завод)

Відкритого акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (далі –Банк-2)

Про

стягнення 1 444 901,58 грн.

за участю представників:

позивача – не з'явились;

відповідача – Батюк Р. В.;

третьої особи –Будниченко О. В.

встановив:

Справа розглядалася неодноразово.

Рішенням господарського суду м. Києва від 26 липня 2007 року (суддя Пінчук В.І.) позов задоволено частково; стягнуто з Заводу на користь Банку-1 501000грн. боргу, 768 409,63грн. процентів, 70524,23грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 104 967,72грн. пені за несвоєчасну сплату процентів та судові витрати.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 5 вересня 2007 року (судді Капацин Н.В., Калантай Н.Ф., Пашкіна С.А.) рішення місцевого господарського суду змінено та викладено резолютивну частину рішення в наступній редакції: "стягнуто з Заводу на користь Банку-1 501 000 грн. боргу, 2 380 465,39 грн. суми процентів; 45 131,18 грн. річних, 440 977,85 грн. інфляційних; 35 715,12 грн. пені по несплаченому кредиту, 19 726,81 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів та судові витрати".

Завод звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів, оскільки ними невірно застосовані норми матеріального та процесуального права та припинити провадження у справі.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як встановлено господарськими судами, 17.04.2001р. між Банком-1 як "Банком-Координатором", Банком-2 як "Банком-Учасником" з однієї сторони та Державним підприємством завод “Генератор” як “Позичальником” з другої сторони, укладено кредитний договір № 7-І.1 (надалі –"Договір").

Кредитування Державного підприємства "Завод "Генератор" здійснювалося у формі консорціумного кредитування учасниками банківського консорціуму, створеного відповідно до Генеральної угоди про здійснення консорціумного кредитування від 25.10.1999р.

Відповідно до 1.5 Договору Банком-Координатором" та "Банк-Учасник" надають "Позичальнику" кредитну лінію строком до 31.12.2001р.

Згідно пункту 1.7 Договору за користування кредитною лінією Завод сплачує щомісячно Банкам-Учасникам консорціуму, в останній робочий день кожного місяця, проценти у розмірі 35 відсотків річних від суми фактичної заборгованості по кредитній лінії-до моменту повного погашення кредитної лінії.

Строк дії Договору-до повного виконання сторонами своїх зобов’язань (п. 6.4 Договору).

Додатковою угодою № 1 від 02.07.2001р. до Договору сторони встановили, що ліміт по кредитній лінії, одночасно наданих коштів учасниками консорціуму, не повинен перевищувати 5 000 000,00 грн.

Пунктом 6 Додаткової угоди № 64 від 02.07.2001р. до Генеральної угоди про здійснення консорціумного кредитування від 25.10.1999р. Банк-1 та Банк-2 встановили, що розподіл фактично отриманого доходу здійснюється в наступному порядку:

10% відсотків річних від фактичної суми наданого кредиту –Банку-1;

25% відсотків річних від фактичної суми наданого кредиту –Банку-2.

Відповідно до п. 10 Додаткової угоди № 64 "Банк-Учасник" та "Банк-Координатор" погодили, що у разі несвоєчасного повернення кредиту Заводом, Банк-1 приймає всі необхідні заходи для стягнення простроченої заборгованості згідно чинного законодавства України.

03.09.2001р. Додатковою угодою № 62 до Генеральної угоди про здійснення консорціумного кредитування від 25.10.1999р. Банк-1 та Банк-2 встановили, що частина власних коштів Банкку-1, яка надана Заводу в порядку кредитування складає 501 000,00 грн.

Господарськими судами встановлено, що Завод свої зобов’язання за кредитним договором № 7-І.1 не виконав, зокрема не повернув позивачу надані ним кошти у сумі 501 000,00 грн. та не сплатило встановлені Договором відсотки за фактично отриманою сумою кредиту.

Відповідно до п. 7 додаткової угоди № 56 від 13.04.2001р. до Генеральної угоди про здійснення консорціумного кредитування та пункту 6 додаткової угоди № 64 від 02.07.2001р. відсоткову ставку за користування відповідачем кредитними коштами в частині позивача встановлено на рівні 10 % (десять) відсотків річних від фактичної суми наданого кредиту (5 000 000,00 грн.).

Стягуючи суму основного боргу –501 000,00 грн.; суму процентів –2 380 465,39 грн.; 3 % річних – 45 131,18 грн.; збитки, пов’язані з інфляційними процесами –440 977,85 грн. та штрафні санкції, господарськими судами не враховано наступне.

Завод в касаційній скарзі зазначає, що 23 березня 2007 року господарським судом м. Києва винесено ухвалу про порушення провадження у справі про банкротство Заводу і введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника, відповідно до ст. 11 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон). 11 травня 2007 року в газеті Урядовий кур’єр було дано оголошення по справі № 43/154 про визнання банкрутом Заводу та встановлено термін в 1 місяць для виявлення можливих кредиторів.

При прийнятті оскаржуваних рішення і постанови господарські суди не врахували зазначених обставин.

Так, в силу ч. 4 ст. 12 Закону одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство вводиться мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Отже, мораторій вводиться водночас з порушенням справи про банкрутство незалежно від зазначення про це в ухвалі суду.

Згідно вказаної норми протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства, а також не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

При цьому, відповідно до ст. 1 Закону мораторій на задоволення вимог кредиторів являє собою зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію.

Отже, виходячи з системного аналізу положень Закону про банкрутство, мораторій поширює свою дію на зобов’язання боржника, термін виконання яких настав до дня введення мораторію.

Тобто мораторій підлягає застосуванню до конкурсної заборгованості та не поширюється на поточну заборгованість боржника перед кредиторами.

Разом з тим, як було зазначено вище, протягом дії мораторію не застосовуються також і інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань.

Враховуючи, що положення ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України підлягають застосуванню лише у разі прострочення боржником виконання грошового зобов'язання та вказана стаття визначає саме відповідальність за порушення грошового зобов'язання, застосування індексу інфляції та нарахування трьох процентів річних є одним з заходів відповідальності за порушення зобов’язань (глава 51 вказаного кодексу) та відноситься до інших санкцій за неналежне виконання грошових зобов'язань у розумінні ст. 12 Закону.

У випадку введення мораторію боржник не вправі самостійно задовольняти вимоги кредиторів поза межами справи про банкрутство. Отже, з моменту дії мораторію не можуть нараховуватися штрафні санкції, оскільки з цього моменту відсутня вина боржником у несплаті основаної заборгованості, у зв’язку з встановленим обмеженням його волевиявлення щодо задоволення вимог конкурсних кредиторів.

Колегія суддів зазначає, що основне завдання мораторію полягає як в зупиненні виконання боржником грошових зобов'язань, строк виконання яких настав до дня введення мораторію (конкурсна заборгованість), так і в зупиненні нарахування неустойки (штрафу, пені), застосування інших санкцій за невиконання чи неналежне виконання цих грошових зобов'язань, тому на конкурсну заборгованість не поширюється будь-які санкції, в т.ч. три проценти річних та індекс інфляції.

Так, господарськими судами не було з’ясовано час виникнення зобов’язань відповідача за договором, строк виконання зобов’язань та дату порушення судом справи про банкрутство боржника –відповідача у даній справі. Тобто судами не досліджено поточна чи конкурсна заборгованість боржника заявлена позивачем до стягнення та відповідно чи можуть бути до неї застосовані індекс інфляції і три відсотки річних та нарахована пеня.

Крім того, враховуючи, що відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняється нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій по всіх видах заборгованості банкрута, господарським судам необхідно було з’ясувати стадію провадження у справі про банкрутство відповідача.

Вказані порушення норм процесуального та матеріального права судами першої та апеляційної інстанцій не можуть бути усунені судом касаційної інстанції з огляду на повноваження останнього, встановлені приписами ст.ст. 1115, 1117 ГПК України.

За таких обставин справи оскаржувані рішення та постанову не можна визнати законними та обґрунтованими, тому вони підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд.

При новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, повно та всебічно з’ясувати вказані обставини справи та вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства завод "Генератор" задовольнити частково.

Рішення господарського суду м. Києва від 26.07.2007 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.09.2007 р. у справі № 18/162-26/262 скасувати, а справу передати до господарського суду м. Києва на новий розгляд в іншому складі суду.

Головуючий суддя                                                             О. Кот

судді                                                            С. Владимиренко

С. Шевчук