ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

12.03.08                                                                                           Справа № 14/144

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючої-судді Мурської Х.В.

суддів Давид Л.Л.

Кордюк Г.Т.

При секретарі судового засідання Куцик-Трускавецькій О.Б.

розглянув матеріали апеляційної скарги Закритого акціонерного товариства «Лукор», м. Калуш

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 27.12.2007 року

у справі № 14/144, суддя Булка В.І.,

за позовом Закритого акціонерного товариства «Лукор», м. Калуш

до відповідача Комунального підприємства «Водотеплосервіс», м. Калуш

про стягнення боргу в розмірі 845 143, 39 грн.,

за участю представників

від позивача – Марчак М.П. - юрисконсульт;

від відповідача –Загребельний Ю.А. - юрисконсульт.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 27.12.2007 року у справі № 14/144 позовні вимоги Закритого акціонерного товариства «Лукор»задоволено частково. З рахунку Комунального підприємства «Водотеплосервіс»на користь позивача стягнуто 806 884, 90 грн. основного боргу, 30 502, 94 грн. інфляційних нарахувань, 1 220, 71 грн. річних, 196, 05 грн. пені, 8 451, 43 грн. держмита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Виконання рішення суду в частині сплати заборгованості розстрочено на один рік. У задоволенні решти позовних вимог –відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване обґрунтованістю та підставністю вимог позивача в частині стягнення основного боргу, річних та інфляційних. В частині стягнення пені в розмірі 6 338, 79 грн. у задоволенні позову відмовлено з урахуванням даних про те, що 93 відсотки споживачів відповідача становить населення, а тому розмір пені зменшено на 97 відсотків, керуючись ст. 83 ГПК України.

Скаржник –ЗАТ «Лукор», не погоджуючись з даним рішенням місцевого господарського суду, звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить оскаржуване рішення змінити в частині стягнення пені, прийняти в цій частині вимог рішення про стягнення з рахунку відповідача заявленого до стягнення розміру пені. Скасувати рішення місцевого господарського суду в частині розстрочення виконання рішення суду на один рік.

Свої доводи скаржник мотивує тим, зокрема, що судом першої інстанції безпідставно зменшено належну до стягнення суму пені, оскільки відповідно до п. 4.1 договору та ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зоборв’язань»відповідач зобов’язаний сплатити пеню в розмірі 0,25 %, але не більше подвійної ставки НБУ, що діяла на період затримки оплати від суми боргу за кожний день прострочення оплати, яка згідно розрахунку становить 6 534, 84 грн. Необгрунтованим вважає висновок суду щодо розстрочення судового рішення, оскільки, на переконання скаржника, в силу вимог ст. 617 ЦК України недодержання своїх обов’язків контрагентом-боржника не вважається випадком, який звільняє його від відповідальності за порушення зобов’язання.

Відповідач –КП «Водотеплосервіс», у відзиві на апеляційну скаргу спростовує доводи скаржника. Водночас, просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 27.12.2007 року у справі № 14/144 в частині стягнення основного боргу в розмірі 482 358, 85 грн., втрат внаслідок інфляції в розмірі 25 323, 65 грн., річних –770, 87 грн., пені –4 126, 68 грн., відповідно і в частині розстрочення виконання судового рішення щомісяця з суми 69 900, 38 грн. на суму 42 387, 38 грн. Свої доводи КП «Водотеплосервіс»мотивує тим, що місцевим господарським судом безпідставно визнано правомірними дії ЗАТ «Лукор»в частині зміни ціни договору в односторонньому порядку, вважаючи, що фактично до стягнення підлягає 324 525, 73 коп. основного боргу, а не 806 884, 90 грн.

В судовому засіданні представники сторін підтримали свої доводи та заперечення, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 27.12.2007 року у даній справі –залишити без змін, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов’язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов’язки.

Як встановлено місцевим господарським судом, позивач на виконання умов договору № 5, укладеного між сторонами 1 січня 2007 року, надав відповідачу послуги по прийманню та очищенню господарсько-побутових стічних вод, з розрахунку 460 грн. за 1000 м.куб. без врахування ПДВ, на загальну суму 806 884, 90 грн. за період жовтень-листопад 2007 року.

Факт надання послуг по прийманню та очищенню господарсько-побутових стічних вод підтверджується наявними в матеріалах справи актами на надання послуг від 31 жовтня та від 30 листопада 2007 року, підписаними представникам обох сторін та скріпленими їх печатками.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, як виконавець договору, надіслав відповідачу лист №26/1-23 від 13.02.2007 року про зміну ціни договору, вказавши, що з 01.03.2007 року у розрахунках по договру на прийняття та очищення стічних вод встановлюється ціна на очистку в розмірі 460 грн. за 1 000 м.куб. без врахування ПДВ.

Відповідач наполягає на тому, що позивачем безпідставно змінено ціну договору, оскільки згідно з п.3.3 договору, він брав на себе зобов’язання проводити розрахунки за надані послуги за ціною 185 грн. за 1 000 м.куб. без врахування ПДВ.

Однак, дані твердження відповідача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні з огляду на наступне.

Відносини сторін по спірному договору регулюються Господарським та Цивільним кодексами України.

Пунктом 3.3. укладеного договору сторони визначили, зокрема, що зміна ціни допускається в зв’язку з інфляцією, зміною ціни на сировину, енергоресурси та інше. У випадку зміни ціни, нова ціна є обов’язковод для сторін.

Зміна та розірвання господарських договорів, як зазначено у ст. 188 ГК України, в односторонньому порядку не допускаються, а сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі недосягнення згоди щодо зміни договору чи неодержання відповіді в установлений строк, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на підставі п. 3.3. договору листом №26/1-23 від 13.02.2007 року повідомив відповідача про зміну ціни договору в сторону збільшення. Відповідач проти цього не заперечував, більше того, підписав акти на надання послуг від 31 жовтня та від 30 листопада 2007 року.

У відповідності до вимог ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Оскільки, в матеріалах справи відсутні докази звернення КП «Водотеплосервіс»у встановленому законом порядку щодо розірвання чи зміни умов договору з підстав, порушення виконавцем умов угоди в частині односторонньої зміни ціни, то підстави для тверджень про неправомірність нарахування спірної суми з розрахунку 460 грн. за 1 000 м.куб. –відсутні.

Що стосується стягнення решти суми боргу, а саме пені, інфляційних та 3% річних, то судова колегія зазначає наступне.

Статтею 193 ГК України, яка кореспондує зі статтею 526 ЦК України, передбачено, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов’язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Застосування господарських санкцій до суб’єкта, який порушив зобов’язання, не звільняє цього суб’єкта від обов’язку виконати зобов’язання в натурі, крім випадків, коли інше передбачено законом або договором, або управнена сторона відмовилася від прийняття виконання зобов’язання. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання ( ч. 3 ст. 549).

Відповідно до п. 4.1 договору відповідач зобов’язаний сплатити пеню в розмірі 0,25 %, але не більше подвійної ставки НБУ, що діяла на період затримки оплати, від суми боргу за кожний день прострочення, яка згідно розрахунку скаржника становить 6 534, 84 грн.

Однак, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо зменшення розміру нарахованої позивачем пені на 97 відсоткі, оскільки 93 відсотки споживачів відповідача становить населення, а пеня з населення не стягується.

Що стосується покликань скаржника на ту обставину, що місцевим господарським судом безпідставно розстрочено виконання рішення, то в силу п. 6 ч. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд наділений правом у виняткових випадках відстрочити або розстрочити виконання судового рішення.

У відповідності до вимог ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, позивачем правомірно нараховано відповідачу 3% річних, що становить 30 502, 94 грн., а також 1 220, 71 грн. інфляційних нарахувань, а місцевим господарським судом підставно задоволено позов в цій частині.

Оцінивши докази в їх сукупності, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відповідність рішення Господарського суду Івано-Франківської області законодавству, матеріалам та дійсним обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України,-

Львівський апеляційний господарський суд , П О С Т А Н О В И В :

1.          Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 27.12.2007 року у справі № 14/144 залишити без змін, апеляційну скаргу –без задоволення.

2.          Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу повернути місцевому господарському суду.

Головуючий-суддя Мурська Х.В.

Суддя Давид Л.Л.

Суддя Кордюк Г.Т.