ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2008 р.

№ 10/201/05

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Продаєвич Л.В.

суддів

Заріцької А.О.,

Катеринчук Л.Й.

розглянувши касаційне подання

прокурора Центрального району м. Миколаєва в інтересах держави в особі управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва

на постанову

Одеського апеляційного господарського суду від 8 листопада 2005 року

у справі

господарського суду

№ 10/201/05

Миколаївської області

за позовом

прокурора Центрального району м. Миколаєва в інтересах держави в особі управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва

до

відкритого акціонерного товариства "Миколаївська агропромтехніка" с. Сливине Миколаївського району

про

стягнення 5 784, 21 грн. витрат на виплату та доставку пільгових пенсій

за участю представників:

позивача

відповідача

прокуратури,

Лубенської К.А.,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2005 року прокурор Центрального району м. Миколаєва в інтересах держави в особі управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва (далі-позивач) звернувся з позовом до відкритого акціонерного товариства "Миколаївська агропромтехніка" (далі-відповідач) про стягнення 5 784, 21 грн. на відшкодування витрат фонду на виплату та доставку пільгових пенсій за 1998 рік.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 20 вересня 2005 року у справі № 10/201/05 (суддя Горобченко Д.М.) позов задоволено в повному обсязі, стягнуто з відповідача на користь управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва 5 784, 21 грн. боргу до державного бюджету, 102 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся з апеляційним поданням до Одеського апеляційного господарського суду і просив зазначене рішення скасувати, як незаконне, та припинити провадження у справі, оскільки через сплив строку позовної давності платник звільняється від виконання зобов'язання.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 8 листопада 2005 року (судді: Жукова А.М.–головуючий, Величко Т.А., Бойко Л.І.) рішення господарського суду Миколаївської області від 20 вересня 2005 року скасовано, у задоволенні позову прокурора в інтересах управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва відмовлено.

Постанову суд апеляційної інстанції обґрунтовував тим, що заборгованість по відшкодуванню фонду витрат на виплату та доставку пільгових пенсій виникла у відповідача за 1998 рік і підлягає списанню, тому стягнення боргу у примусовому порядку неможливе.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, прокурор Центрального району м. Миколаєва звернувся до Вищого господарського суду України з касаційним поданням, в якій просить постанову Одеського апеляційного господарського суду від 8 листопада 2005 року скасувати і задовольнити заявлений ним позов.

Касаційне подання обґрунтовував доводами про порушення і неправильне застосування апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 26 січня 2006 року касаційне подання відповідача разом з матеріалами справи № 10/201/05 було передано для вирішення до Вищого адміністративного суду України.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 1 листопада 2007 року у відкритті касаційного провадження за зазначеним касаційним поданням відповідача відмовлено, справу повернуто до Вищого господарського суду України. В обґрунтування своєї ухвали Вищий адміністративний суд України зазначив, що оскільки справа розглянута судами першої та апеляційної інстанцій після набрання чинності Кодексу адміністративного судочинства України, за правилами встановленими Господарським процесуальним кодексом України, компетенція Вищого адміністративного суду України не поширюється на перегляд у касаційному порядку рішень, винесених не за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою від 14 грудня 2007 року касаційне подання позивача прийнято Вищим господарським судом України до провадження.

За розпорядженням заступника Голови Вищого господарського суду України від 4 лютого 2008 року № 02-12/I/15 розгляд касаційного подання здійснюється колегією суддів Вищого господарського суду України у складі суддів: Продаєвич Л.В. –головуючий, Заріцької А.О., Катеринчук Л.Й.

Обговоривши доводи касаційного подання, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційне подання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" підприємства та організації з коштів, призначених на оплату праці, вносять до Пенсійного фонду плату, що покриває фактичні витрати на виплату і доставку пенсій особам, які були зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком N 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, крім тих, що були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Механізм покриття таких витрат врегульований Інструкцією "Про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України", затвердженою постановою правління Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року № 21-1 (далі –Інструкція).

Підприємства відповідно до вимог пункту 6.8 глави 6 Інструкції щомісяця до 25-го числа повинні вносити до Пенсійного фонду України зазначену в повідомленні місячну суму фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах.

Однак, вказані вище процесуальні акти не підлягають застосуванню до даних правовідносин, оскільки, як було встановлено судами попередніх інстанцій, відповідач перебував на обліку в УПФ України в Миколаївському районі Миколаївської області з 10 жовтня 1991 року до 24 вересня 2002 року і був платником збору на обов’язкове державне пенсійне забезпечення.

У зв’язку із зняттям відповідача з обліку УПФ України у Миколаївському районі Миколаївської області листом № 01/04-3067 від 11 жовтня 2002 року повідомило УПФ України в Центральному районі м. Миколаєва, де відповідач мав зареєструватися і стати на облік, про наявність у нього за 1998 рік заборгованості по відшкодуванню понесених фондом фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій у розмірі 5 784, 21 грн. Заборгованість підтверджувалася актом перевірки № 8 від 20 серпня 2001 року.

Як вбачається з матеріалів справи, УПФ України у Миколаївському районі Миколаївської області не зверталось до суду з позовом про стягнення з відповідача заявленої суми, а прокурор, заявляючи позов в інтересах іншого УПФ України, правових підстав для стягнення заборгованості за 1998 рік не навів.

Відповідно до статті 14 Основ законодавства України про загальнообов’язкове державне соціальне страхування страхові фонди є органами, які здійснюють керівництво та управління окремими видами загальнообов’язкового державного соціального страхування, провадять збір та акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів та забезпечують фінансування виплат за загальнообов’язковим державним соціальним страхуванням та здійснюють інші функції згідно з затвердженими статутами.

Мотивуючи постанову суд апеляційної інстанції обгрунтовано послався на Закон України "Про внесення змін до деяких законів України" № 1461-14 від 17 лютого 2000 року внесено зміни до Закону України „Про збір на обов’язкове державне пенсійне страхування” № 400/97-ВР від 26 червня 1997 року, а саме в абз. 4 ст. 2, згідно якого об'єктом оподаткування є також фактичні витрати на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до пунктів "б" - "з" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до досягнення працівниками пенсійного віку, передбаченого ст. 12 цього ж Закону.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку щодо того, що Закон України "Про збір на обов’язкове державне пенсійне страхування” не відносив до об’єкту оподаткування, до 2000 року, фактичні витрати на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до п.п. „б”-„з” ст. 13 Закону України „Про пенсійне забезпечення”.

Одеський апеляційний господарський суд правомірно послався на Постанову правління ПФУ від 12 березня 2001 року № 7, якою затверджено Порядок проведення органами ПФУ списання та розстрочення податкового боргу (недоїмки) зі збору на обов'язкове державне пенсійне страхування", оскільки відповідно до п. 2 даного Порядку списанню підлягають суми боргу, які виникли за станом на 31 грудня 1999 року та не сплачені на день набрання чинності ст. 18 Закону "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" (відповідно до ст. 19 вказаного Закону з дня його опублікування –21 лютого 2001 року).

Відповідно до ч. 7 ст. 8 Закону України "Про систему оподаткування", чинного на момент прийняття оскаржуваної постанови, податки і збори (обов'язкові платежі), справляння яких не передбачено цим Законом, сплаті не підлягають.

Таким чином, УПФ України в Центральному районі м. Миколаєва безпідставно було обліковано у 2005 році за підприємством зазначену недоїмку.

В обґрунтування постанови суд апеляційної інстанції, крім іншого, послався на довідку видану УПФ України в Центральному районі м. Миколаєва відповідачу в якій вказано, що ВАТ "Миколаївська Агропромтехніка" станом на 3 жовтня 2003 року заборгованості не має (а.с. 43).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачем не доведено самого факту понесення УПФ України у Миколаївському районі Миколаївської області у 1998 році витрат на виплату і доставку пільгових пенсій в сумі 5 784, 21 грн. та обставин, які б вказували, що порушено право УПФ у Центральному районі м. Миколаєва.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи вказане, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що доводи позивача про наявність правових підстав для стягнення витрат на виплату та доставку пільгових пенсій є необґрунтованими та, діючи в межах повноважень суду касаційної інстанції, згідно приписів статей 1115, 1117 ГПК України, погоджується з висновками суду апеляційної інстанції і не вбачає підстав для скасування постанови Одеського апеляційного господарського суду від 8 листопада 2005 року у справі № 10/201/05.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України Вищий господарський суд України, –

П О С Т А Н О В И В :

Касаційне подання прокурора Центрального району м. Миколаєва в інтересах держави в особі управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 8 листопада 2005 року у справі № 10/201/05 залишити без змін.

Головуючий Л.В. Продаєвич

Судді                                                                        А.О. Заріцька

Л.Й Катеринчук