ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"25" січня 2008 р. Справа № 15/341

за позовом: Приватного Вищого Навчального закладу "Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка С. Дем'янчука"

до відповідача1: Малого приватного підприємства "АПМ"

до відповідача 2: Приватного підприємства - фірми "Інтерекопласт"

про визнання договору купівлі-продажу недійсним

Суддя Коломис В. В.

Секретар судового засідання Михалевська Л.В.

Представники:

Від позивача : Самороков В.О. (довіреність в справі)

Від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: Бойко О.Ю (довіреність в справі)

В судовому засіданні оголошувалась перерва.

СУТЬ СПОРУ: Позивач - приватний вищий навчальний заклад "Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка С.Дем'янчука" звернувся до господарського суду з позовом, відповідно з яким просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу приміщень площею 252,9 кв.м шостого поверху гуртожитку по вул. Студентській,14 в м.Рівне, укладений 16 березня 2007 року між малим приватним підприємством "АПМ" та приватним підприємством - фірмою "Інтерекопласт".

Як вказує позивач, спірні приміщення, які в свою чергу перебувають у власності відповідача 1, були надані йому в оренду в строк до 31 березня 2007 року для проживання студентів на підставі укладеного договору оренди від 01.11.06р.

Натомість відповідач 1, в порушення умов договору оренди, зокрема п.7.1 Договору, яким передбачене першочергове право викупу орендованих приміщень в разі їх викупу, повідомивши орендаря листом від 19.03.07р. про припинення дії договору в зв'язку з закінченням строку його дії, 16.03.07р. безпідставно здійснив його відчуження третій особі - приватному підприємству - фірмі "Інтерекопласт".

Зазначене, а саме: продаж орендодавцем об'єкта оренди іншій особі, без пропозиції продажу його безпосередньо орендарю, на думку позивача порушує його першочергове право на купівлю об'єкта оренди, встановленого договором і законом.

А так, вважає, що є всі підстави для визнання укладеного між відповідачами правочину недійсним на підставі ч.1 ст.203 ЦК України.

Відповідач - МПП "АПМ" подав заяву про розгляд справи без його участі. При цьому, у поданому суду відзиві позовні вимоги не визнає в зв'язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. Посилається на те, що позивач вже після закінчення договору оренди, а саме 04.04.07р. звернувся до нього з листом про намір придбати об'єкт оренди на підставі першочергового права на викуп цього об'єкту, на що МПП "АПМ" повідомило останнього про продаж об'єкту оренди іншій юридичній особі, в зв'язку з відсутністю згоди на його викуп з боку орендаря. Крім того, зазначає, що з пункту 7.1 Договору оренди, укладеного з позивачем 01.11.06р. не вбачається виникнення господарського зобов'язання з боку орендодавця здійснити відчуження об'єкту оренди саме орендарю.

В свою чергу зазначає, що позивачем не надані належні докази звернення до МПП "АПМ" з пропозиціями купівлі об'єкту оренди.

При цьому, лист №01/181 від 04.04.07р., в якому позивач заявив про своє першочергове право на викуп, на думку відповідача 1, не містить умов щодо викупу, окрім того, наданий відповідачу після закінчення строку дії договору оренди.

Відтак, відповідач 1 вважає, що договір оренди приміщення, укладений з позивачем 01.11.06р., містить лише посилання на першочергове право орендаря викупити об'єкт оренди, але не встановлює порядку реалізації переважного права, в тому числі зобов'язання орендодавця продати цей об'єкт саме орендарю.

Враховуючи це, зазначає про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідач 2 - приватне підприємство - фірма "Інтерекопласт" позовні вимоги не визнає з підстав викладених у відзиві (а.с.36-38). На думку відповідача 2, застосування до спірних правовідносин ч.2 ст.777 ЦК України з боку позивача є неправомірним, оскільки згадана норма передбачає наявність у наймача права, в разі продажу речі переданої у найм на її першочерговий викуп. Натомість предметом договору оренди від 01.11.06р. було приміщення шостого поверху гуртожитку, площею 250 кв.м, тоді як предметом договору купівлі-продажу від 16.03.07р. є все приміщення шостого поверху, загальною площею 252,9кв.м.

А так, просить в позові відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши всі фактичні докази у справі, як кожний окремо, так і в їх сукупності, давши цьому достатню і об'єктивну оцінку, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

При цьому суд встановив та врахував таке.

01 листопада 2006 року позивачем та відповідачем 1 був укладений договір на оренду приміщень (а.с.7-8), відповідно з яким відповідач 1 надав позивачу в орендне користування житлове приміщення площею 250 кв.м за адресою: м.Рівне, вул.Студентська,14, частина шостого поверху (п.1.1 Договору).

Строк дії договору встановлено за згодою сторін з 01.11.06р. по 31.03.07р.

При цьому, пунктом 7.1 Договору оренди передбачено, що у випадку продажу об'єкта оренди, орендарю надається першочергове право на викуп об'єкту оренди.

Як з'ясовано судом і про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, 19.03.07р. листом за №10, відповідач 1 повідомив позивача про припинення з 31.03.07р. договору оренди в зв'язку з закінченням строку його дії (а.с.13).

У своїй відповіді №01/164 від 29.03.07р. позивач запропонував продати йому орендоване приміщення за договірною ціною або продовжити діючий договір оренди на термін до двох років (а.с.9).

При цьому, листом №01/181 від 04.04.07р. позивач у відповідності до п.7.1 Договору оренди, зважаючи на намір орендодавця продати об'єкт оренди, заявив про своє право на першочерговість викупу цього об'єкту (а.с.10).

Листом №11 від 12.04.07р., відповідач 1 повідомив позивача про продаж об'єкту оренди іншій юридичній особі, в зв'язку з ненаданням позивачем згоди на його викуп (а.с.14).

В свою чергу, 16 березня 2007 року між ПП "АПМ" та ПП - фірмою "Інтерекопласт" був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений 16.03.07р. приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І., реєстровий №899, (далі договір, а.с.29), відповідно з яким відповідач 1 продав відповідачу 2 належні йому на праві власності приміщення шостого поверху гуртожитку, що знаходиться за адресою: м.Рівне, вул.Студентська,14.

Відповідно до п.3 Договору, загальна площа приміщення, що відчужується і складає цілу ідеальну частку становить 252,9 кв.м. При цьому, продаж вчинено за 50000,00грн. (п.5 Договору).

Враховуючи викладене, та зважаючи на обставини у справі, суд дійшов висновку про правомірність дій відповідачів при укладенні оспорюваного позивачем договору купівлі-продажу.

Суд врахував таке.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 09 липня 2007 року у справі №7/188, залишеним без змін Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 08.11.07р., в позові ПВНЗ «Міжнарожний економіко-гуманітарний університет ім. Академіка С. Дем’янчука»до МПП «АПМ», ПП фірми «Інтерекопласт»про переведення прав та обов’язків покупця за договором купівлі-продажу відмовлено (а.с.41-45).

В свою чергу судами встановлено наступне:

Лист позивача до відповідача за № 01/164 від 29.03.07р., як відповідь на лист позивача № 10 від 19.03.07р., в якому йдеться про бажання орендаря скористатися своїм першочерговим правом викупу об’єкту оренди не є належним доказом, оскільки позивачем не надано доказів його відправлення, так само, як і отримання його відповідачем.

Таким чином, суди дійшли висновку, що сам лист позивача № 01/181 від 04.04.07р. направлений відповідачу вже після закінчення строку дії договору оренди є відповіддю на лист відповідача № 10 від 19.03.07р., і в якому позивач заявив про своє першочергове право на викуп об’єкту оренди, в зв’язку з наявністю у орендодавця наміру його продати.

Що стосується наявної в матеріалах справи доповідної записки від 30.03.03р., підписаної проректором та комендантом гуртожитку про те, що 29.03.07р. директору відповідача 1 особисто був вручений лист № 01/164 від 29.03.07р. з пропозицією придбання орендованих приміщень (а.с. 12) не заслуговує на увагу, оскільки є одностороннім документом, складеним працівниками позивача. Крім того, зазначена доповідна записка не надавалась позивачем при розгляді справи № 7/188.

Відповідно до ч. 2 ст. 777 ЦК України, наймач, який належно виконує свої обов’язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання.

Натомість позивач, орендував лише частину нерухомого майна (250 кв.м), а не весь об’єкт, який був предметом купівлі-продажу (252, 9 кв.м).

При цьому , норма частини 2 статті 777 ЦК України не носить імперативний характер, такі правовідносини між сторонами можуть виникати лише при умові диспозитивного закріплення умов, порядку та обставин переважного права набуття у власність майна.

Натомість, пунктом 7.1 Договору оренди приміщень від 01.11.06р., передбачено лише, що орендодавець, у випадку продажу об’єкту оренди надає орендарю першочергове право на його викуп. При цьому, процедура реалізації такого права на викуп сторонами не узгоджена.

Відповідно, умови викупу мають визначатись на підставі господарського договору на основі вільного волевиявлення за погодженням сторін. При цьому, порядок укладення такого договору визначений нормами стст. 180, 181, 184 ГК України.

Натомість позивач в установленому законом порядку не звертався до відповідача 1 з пропозицією про укладення договору купівлі-продажу. В свою чергу, лист № 01/181 від 04.04.07р. про свій намір скористатись таким правом не є пропозицією, до того ж направлений після укладення відповідачами договору купівлі-продажу та закінчення строку дії договору оренди.

Зазначене знайшло своє підтвердження та відображено, як в рішенні господарського суду Рівненської області від 09.07.07р. у справі № 7/188 (а.с. 41-42), так і в Постанові Львівського апеляційного господарського суду Рівненської області від 08.11.07р. (а.с. 43-45).

Відповідно до ч.2 ст. 35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Таким чином, вищевикладені обставини звільнені від доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 33 ГПК України, кожна сторона належними доказами повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість позивач, належними доказами і в установленому порядку не довів, що з боку відповідачів при укладенні 16 березня 2007 року договору купівлі-продажу мало місце порушення чинного законодавства.

Враховуючи все вищевикладене, позов, в зв’язку з його безпідставністю, необґрунтованістю та надуманістю, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Суддя Коломис В. В.

підписано "25" січня 2008 р.