ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2008 р.

№ 18/256

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Козир Т.П.

суддів :

Мележик Н.І.,

Подоляк О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Комунального виробничого

підприємства “Краматорська

тепломережа”

на постанову

від 19.12.2007 р. Донецького

апеляційного господарського суду

у справі

№ 18/256

за позовом

Комунального виробничого

підприємства “Краматорська

тепломережа”

(надалі –Комунальне підприємство)

до

Донецького комунального

підприємства “Фармація”

(надалі –Товариство)

про

стягнення 1773,73 грн.

за участю представників:

від позивача

- Скрипник Г.Ф.

від відповідача

- не з’явились

в судовому засіданні 05.03.2008 р. оголошувалась перерва

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2007 р. Комунальне підприємство звернулось до суду з позовом до Товариства про стягнення 46,27 грн. інфляційних нарахувань, 25,88 грн. процентів річних та 1701,2 грн. пені.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач несвоєчасно вносив плату за теплову енергію за договором купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 167 від 01.11.2006 р., а тому має сплатити Комунальному підприємству інфляційні нарахування, проценти річних та пеню, згідно ст. 625 ЦК України, Закону України “ Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій” від 20.05.1999 р. № 686-ХІV та п. 7.2.6 даного договору.

Відповідач проти стягнення 1701,2 грн. пені заперечував та вказував на те, що згідно Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань” розмір пені не може перевищувати подвійної облікової старки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, а тому її розмір повинен складати 79,96 грн. Проти позовних вимог в частині нарахування інфляційних та процентів річних відповідач не заперечував.

Рішенням господарського суду Донецької області від 01.11.2007 р. (суддя Овсяннікова О.В.) позов задоволено: стягнуто з відповідача на користь позивача 46,27 грн. інфляційних нарахувань, 25,88 грн. процентів річних та 1701,2 грн. пені.

Рішення мотивовано тим, що Закон України “Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій” є спеціальним законом, який регулює дані правовідносини, і тому, відповідно до ст. 1 вказаного закону, позовні вимоги щодо стягнення пені в розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожен день прострочення є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 19.12.2007 р. (судді: Дзюба О.М., Геза Т.Д., Діброва Г.І.) рішення господарського суду Донецької області від 01.11.2007 р. скасовано, позов задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача 46,27 грн. інфляційних нарахувань, 15,67 грн. процентів річних та 77,77 грн. пені, в іншій частині позову відмовлено. Постанова мотивована тим, що в даних спірних правовідносинах спеціальною нормою для нарахування пені є Закон України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань” і згідно ст. 3 вказаного закону, розмір пені (штрафних санкцій), передбачений за згодою сторін, не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Не погоджуючись з постановою, Комунальне підприємство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати в частині стягнення 77,77 грн. пені, а рішення місцевого господарського суду в цій частині залишити без змін, мотивуючи скаргу порушенням і неправильним застосуванням апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні 05.03.2008 р. оголошувалась перерва. Сторони належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (ухвала Вищого господарського суду України від 18.02.2008 р. на звороті та лист Вищого господарського суду України № 02-3/386 від 05.03.2008 р.).

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, 01.11.2006 р. між Комунальним підприємством (Теплопостачальна організація) та Товариством (Споживач) укладено договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 167 (надалі –Договір), відповідно до умов якого Теплопостачальна організація зобов’язалась подавати вчасно та відповідної якості теплову енергію в гарячій воді, а Споживач зобов’язався приймати та своєчасно сплачувати вартість одержаної теплової енергії за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором. Відповідно до п. 6.2 Договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Згідно п. 6.3 Договору оплата виконується на підставі рахунків-актів та актів приймання-передачі теплової енергії, які направляються Теплопостачальною організацією Споживачеві, на протязі трьох банківських днів з моменту отримання рахунку-акту.

Пунктом 7.2.6. Договору передбачено, що за несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 1% належної до сплати суми за кожен день прострочення відповідно до Закону України від 20.05.1999 р. № 686-ХІV.

Укладений Договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов’язань, а саме майново-господарських зобов’язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 ГК України (ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Судами встановлено, що позивачем взяті на себе зобов’язання виконувались належним чином. Відповідач зобов’язання по оплаті вартості одержаної теплової енергії виконував несвоєчасно, що спричинило виникнення боргу, який на момент звернення позивача до суду було сплачено.

Згідно з ч.1 ст. 199 ГК України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбачених цим Кодексом та іншими законами. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Виходячи зі змісту ст. ст. 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов'язання.

Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Місцевим господарським судом та апеляційним господарським судом, при розгляді справи, не досліджено та не надано належної юридичної оцінки спірним правовідносинам, що існували між сторонами, а відтак не встановлено правову природу неустойки, яку сторони в дійсності мали на увазі при укладенні Договору, а тому висновок суду першої інстанції та висновок суду апеляційної інстанції не можна вважати обґрунтованими та такими, що відповідають фактичним обставинам справи.

Також, приймаючи рішення та постанову господарські суди не врахували положення ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України відповідно до яких загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов'язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість, а також не взяли до уваги приписи ч. 3 ст. 551 ЦК України відповідно до яких розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому без належної уваги та оцінки з боку судів залишилися такі обставини, як ступінь виконання зобов'язання боржником, розмір відсотків стягуваної неустойки у порівнянні з розміром можливих збитків кредитора, а відтак, співвідношення пред'явлених до стягнення санкцій і наслідків порушення зобов'язання.

Водночас, без належної вирішення залишилась заява відповідача про зменшення розміру пені у зв'язку тяжким фінансовим становищем Товариства.

Згідно ст. ст. 1115, 1117 ГПК України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, які не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

У зв’язку із вищевикладеним колегія суддів вважає, що приймаючи рішення та постанову в частині розгляду позовної вимоги про стягнення 1701,22 грн. пені, суди надали неповну та невірну юридичну оцінку обставинам справи, порушили і неправильно застосували норми матеріального та процесуального права, в зв’язку з чим, враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції (ст.1117 ГПК України), рішення та постанова в зазначеній частині підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд місцевому господарському суду.

При новому розгляді справи місцевому господарському суду необхідно врахувати викладене, правильно застосувати норми матеріального та процесуального права.

В решті постанова суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін, оскільки є законною і обґрунтованою та не оскаржується сторонами.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунального виробничого підприємства “Краматорська тепломережа” задовольнити частково.

Рішення господарського суду Донецької області від 01.11.2007 р. та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 19.12.2007 р. у справі № 18/256 скасувати в частині розгляду позовної вимоги про стягнення 1701,22 грн. пені. Справу в цій частині передати на новий розгляд до господарського суду Донецької області.

В решті постанову Донецького апеляційного господарського суду від 19.12.2007 р. у справі № 18/256 залишити без змін.

Головуючий, суддя Т. Козир

С у д д і Н. Мележик

О. Подоляк