СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

29 вересня 2008 року

Справа № 2-30/3154-2008

Севастопольський
апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Гонтаря
В.І.,

суддів                                                                      Гоголя
Ю.М.,

Борисової Ю.В.,

за участю представників сторін:

представник позивача, Корінчук
Олена Георгіївна, довіреність №  б/н   від 26.09.08,     Приватне підприємство
"Жайворонок";

представник відповідача, ОСОБА_1,
довіреність №  297   від 30.01.08,  Фізична особа - підприємець ОСОБА_2;

розглянувши апеляційну скаргу
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на рішення господарського суду Автономної
Республіки Крим (суддя Ловягіна Ю.Ю.) від 7 липня 2008 року у справі №
2-30/3154-2008, а також клопотання про відновлення строку для її подання,

за позовом           Приватного підприємства "Жайворонок"
(вул. Більшовицька, 33, Ялта, 98637)

до           Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1;
АДРЕСА_2)

про стягнення 7874,94 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство
"Жайворонок" звернулось до господарського суду Автономної Республіки
Крим з позовом про стягнення з суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2
7874,94 грн., в тому числі 5220,24 грн. заборгованості, 1806,43 грн. індексу
інфляції, 378,47 грн. річних, 469,80 грн. пені та судових витрат.

Позивач надав уточнені
позовні заяви, які фактично конкретизували підставу позову. Так, свої позовні
вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі договору № 1328 від 01 листопада
2003 року поставки продовольчих товарів 19 квітня 2005 року перерахував
відповідачу передоплату за товар в розмірі 15856,85грн. Однак, 20 грудня 2005
року відповідач припинив поставку товару, а тому за відповідачем склалося
негативне сальдо по розрахункам в розмірі 5220,24грн., яку позивач просить
стягнути. Даний борг відповідача підтверджується особовим рахунком та актом
звірки взаєморозрахунків, який підписаний відповідачем. Оскільки відповідач не
повернув грошові кошти, на підставі статті 625, 1214 Цивільного кодексу України
позивач просить стягнути з відповідача індекс інфляції та річні за користування
чужими грошовими коштами. В частині стягнення пені в сумі 469,80 грн., позивач
відмовився по пункту 4 статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач у відзиві проти
позову заперечує з підстав, що позивач подав позов з посиланням на договір
купівлі-продажу, однак спори стосовно безпідставно набутого майна повинні
регулюватися нормами статті 1212 Цивільного кодексу України. Крім того,
відповідач посилається на те, що вимоги про сплату боргу від позивача до нього
не надходили, а тому, відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України
позивач взагалі немає права вимагати повернення коштів.

Рішенням господарського суду Автономної
Республіки Крим від 7 липня 2008 року (суддя Ловягіна Ю.Ю.) позов задоволено
частково.

З відповідача на користь
позивача стягнуто 5220,24грн. - заборгованості, 52,20грн. - державного мита та
78,22грн. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В частині стягнення пені у
сумі 469,80грн. - провадження у справі припинено на підставі пункту 4 статті 80
Господарського процесуального кодексу України.

В решті частині позову -
відмовлено.

Не погодившись з вказаним
рішенням суду, відповідач звернувся до апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду скасувати, в
позові відмовити, посилаючись на порушення господарським судом норм
матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали
справи повторно в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу
України, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
01 листопада 2003 року суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_2(продавець) та
Приватне підприємство "Жайворонок" (покупець)  уклали договір купівлі-продажу товару, згідно
з пунктом 1.1. якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю
товар, а покупець зобов'язується прийняти цей товар та сплатити його вартість,
відповідно до умов договору.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу
України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього
певну грошову суму.

Відповідно до пункту 2.2.
договору вид товару, його ціна та загальна вартість товару визначається в
накладних, які є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно пункту 4.1.
вказаного договору, оплата за придбаний товар, який передається по даному
договору, здійснюється покупцем в національній валюті України шляхом оплати
коштами через касу продавця або перерахуванням грошових коштів продавця на
розрахунковий рахунок продавця протягом п'яти банківських днів від дня
одержання товару.

З наявних в матеріалах
справи доказів вбачається, що 19 квітня 2005 року позивач перерахував
відповідачу  суб'єкту підприємницької
діяльності ОСОБА_2  передплату в розмірі
15856,85 грн. (а.с. 6,7).

В подальшому сторони продовжували
господарські відносини, тому що  в
матеріалах справи містяться товарно-транспортні накладні на поставку товару
(а.с. 24 -36).

Як слідує з матеріалів
справи, сторонами представлений акт звірки станом на 14 грудня 2005 року (а.с.
23) та оригінал акту звірки взаєморозрахунків на 01 травня 2008 року (а.с. 46),
з якого вбачається, що по підрахунку сторін за відповідачем суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_2 утворилася заборгованість по неповернутій
сумі попередньої оплати в розмірі 5220,24 грн.

Представник відповідача посилається
на те, що пунктом 4.1. договору передбачений порядок оплати товару після
поставки товару, в порядку передплати сплату товару сторони договором не
узгоджували. Однак судова колегія такі доводи відповідача вважає
необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно статті 530
Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Однак, сторони фактично
змінили строк і порядок сплати за поставлений товар перерахувавши 19 квітня
2005 року суму наперед.

При цьому, відповідач не
повернув решту коштів, а прийняв їх і продовжував поставляти товар позивачу.
Таким чином, судова колегія вважає, що відповідач вчинив дії шляхом виконання
зобов'язання якими підтвердив такий правочин і зміну порядку оплати (ст. 218
Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1
статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок
покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем
(попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений
договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у
строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Згідно  пункту 2 статті 530 Цивільного кодексу
України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його
виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Таким чином, закон не
передбачає в якому виді кредитор повинен пред'явити вимогу до боржника про
сплату боргу,  тому суд вважає, що такою
вимогою може виступати позовна заява, яка подана до суду позивачем про
стягнення боргу.

Частиною 2 статті 693
Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати
товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати
передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Судова колегія вважає
вимоги позивача про стягнення з відповідача суми попередньої оплати в розмірі
5220,24 грн. обґрунтованими, оскільки вона підтверджується матеріалами справи
та нормами законодавства, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Однак, на підставі статті 625 та 1214
Цивільного кодексу України вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та
річних  не підлягають           задоволенню.

Таким чином, стаття 625 Цивільного
кодексу України вбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також
три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 1214 Цивільного
кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без
достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона
одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або
могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З
цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. У разі
безпідставного одержання, чи збереження грошей нараховуються проценти за
користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Згідно статті 536 Цивільного кодексу
України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється
договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Позивач заявив про стягнення індексу
інфляції в розмірі 1806,43 грн. за період з 20 липня 2005 року по 14 січня 2008
р., індекс інфляції в сумі 378,47 грн. за період з 20 липня 2005 року по 14
січня 2008 року.

Також, статтею 625 Цивільного
кодексу України вказано, що боржник несе відповідальність лише за вимогою
кредитора, але, як  вбачається з
матеріалів справи, письмова вимога (позовна заява), згідно поштового штампу на
конверті (а.с. 10) фактично направлена до боржника 12 березня 2008 року, тобто
після періоду, вказаного в розрахунку позивача.

На підставі статей 536, 1214
Цивільного кодексу України, стягнення відсотків за користування чужими
грошовими коштами приймаються законодавцем в розумінні боргу, тому на підставі
договору, по якому передбачено виникнення грошового обов'язку, повинен бути
передбачений розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, однак,
такі проценти сторонами в договорі купівлі-продажу від 01 листопада 2003 року №
1328 не узгоджувалися, а тому підстав для їх стягнення немає.

У зв'язку з чим, судова колегія
вважає, що в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Відповідно до пункту 4
статті 80 Господарського процесуального кодексу України, в частині стягнення
пені в сумі 469,80 грн. провадження у справі підлягає припиненню.

Державне мито та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу підлягають віднесенню на
відповідача згідно статті 49
Господарського процесуального кодексу України пропорційно задоволеним
вимогам.

На підставі висловленого, апеляційна
інстанція не вбачає підстав для скасування рішення господарського суду,
оскільки висновки суду обґрунтовані, відповідають фактичним обставинам та
наявним у матеріалах справи доказам, нормам матеріального та процесуального
права, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Керуючись статтями 101,
103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду
Автономної Республіки Крим від 07 липня 2008 року у справі № 12-30/3154-2008
залишити без змін.

Апеляційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Головуючий суддя
В.І. Гонтар

Судді
Ю.М. Гоголь

Ю.В. Борисова