ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2008 р.

№ 10/217-пн-07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Грейц К.В.,

суддів:

Бакуліної С.В.,

Глос О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скарги

Регіонального відділення Фонду державного

майна України по Херсонській області

на постанову

від 24.10.2007 року Запорізького апеляційного

господарського суду

у справі

господарського суду

№ 10/217-ПН-07

Херсонської області

за позовом

РВ ФДМУ по Херсонській області

до

ВАТ “Проектно-будівельна фірма “Херсонбуд”

про

витребування майна з незаконного володіння

шляхом виселення

в судовому засіданні взяли участь представники :

від позивача:

Гладкова Н.В. (довіреність № 34 від 11.10.2007р.)

від відповідача:

Ігнатов Д.І. (довіреність від 27.08.2007р.)

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Херсонської області (суддя Александрова Л.І.) від 07.09.2007 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного господарського суду (головуючий суддя –Мірошниченко М.В., судді –Хуторной В.М., Юхименко О.В.) від 24.10.2007 року, у справі №10/217-ПН-07 в задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі скаржник просить скасувати постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 24.10.2007 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст.287, 319 ЦК України, ст.ст.5, 7 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, ст.ст.4, 42, 43, 22 ГПК України.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач повністю заперечує викладені в ній доводи.

Заслухавши пояснення по касаційній скарзі представника позивача, який підтримав викладені в ній доводи, заперечення на касаційну скаргу представника відповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Позивач звернувся до суду з позовом про витребування від відповідача державного майна шляхом виселення з приміщень 400 кв.м. та 160 кв.м., які займаються відповідачем та знаходяться у гуртожитку, що перебуває у нього на балансі, але не увійшов до статутного фонду господарського товариства під час його приватизації у 1993 році. Позов обґрунтовано посиланням на ст.ст.316, 386, 387, ч.1 ст.319 ЦК України. Незаконність володіння позивач вбачає у зайнятті відповідачем спірних приміщень без укладення з ним договору оренди державного майна.

Відмовляючи в позові, суди виходили із того, що позивач не довів, що по-перше, відповідач незаконно володіє державним майном; по-друге, використовуючи майно, яке перебуває у нього на балансі для власних потреб, відповідач має укладати оплатний договір оренди.

Касаційна інстанція повністю погоджується з висновком судів з огляду на таке.

Відповідно до ст.4 Закону України “Про управління об’єктами державної власності”, одним із суб’єктів управління об’єктами державної власності є Фонд державного майна України. В свою чергу, відповідно до Положення про Регіональні відділення Фонду державного майна України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 року № 412, Фонд державного майна створює Регіональні відділення, які йому підпорядковуються.

Як зазначає позивач, спірні приміщення, які є державною власністю, не увійшли до статутного фонду ВАТ “Проектно-будівельна фірма “Херсонбуд” у процесі приватизації але перебувають на його балансі. Порядок управління таким майном врегульований відповідним Положенням про управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі (далі - Положення), затвердженим спільним наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.1999 року № 908/68, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24 червня 1999 року за № 414/3707.

Згідно п.1.3. Положення, управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, полягає у виборі та забезпеченні уповноваженим органом (державні органи приватизації) способу та умов подальшого використання майна у межах чинного законодавства відповідно до таких принципів:

забезпечення ефективності використання та збереження державного майна, здійснення заходів контролю;

сприяння підвищенню ефективності діяльності підприємств, зокрема - покращення фінансового стану господарських товариств, на балансі яких перебуває державне майно, яке не увійшло до статутних фондів;

наявність альтернативних (залежно від груп майна у межах чинного законодавства) способів забезпечення управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі;

пріоритетність вибору способів управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, дотримання якого забезпечує надходження коштів до Державного бюджету України.

Відповідно до п.1.4. Положення, способи управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, є такими:

- здійснення приватизації відповідно до Законів України “Про приватизацію державного майна”, “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”, “Про Державну програму приватизації” та інших нормативно-правових актів;

- передача майна в оренду відповідно до Закону України “Про оренду державного та комунального майна”;

- передача майна у комунальну власність у порядку, передбаченому Законом України “Про передачу об’єктів права державної та комунальної власності”;

- передача майна в управління центральних та місцевих органів виконавчої влади у порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 року № 1482;

- передача майна господарським товариствам на умовах відповідного договору безоплатного зберігання (далі - договору зберігання) відповідно до вимог законодавства.

При визначенні способу управління попередньо аналізуються висновки інвентаризаційних комісій про результати інвентаризації державного майна, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств, але перебуває на їх балансі. Пріоритетним при обранні способу управління державним майном є спосіб його приватизації. Якщо відповідне державне майно не підлягає приватизації, то застосовуються наступні за черговістю способи управління, викладені у п.1.4 (п. 1.4.1. Положення).

При потребі обрання іншого з перерахованих способів управління державним майном та за умови відповідності обраного в даному разі способу чинному законодавству державні органи приватизації створюють Комісію, залучаючи фахівців відповідного органу приватизації, відповідного галузевого міністерства (іншого центрального органу виконавчої влади), органу місцевого самоврядування (місцевої державної адміністрації) та представників господарських товариств тощо. На підставі висновку Комісії видається наказ державного органу приватизації, яким визначається спосіб управління майном (п. 1.4.2. Положення).

Враховуючи положення ч.2 ст.19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, також враховуючи зміст наведених норм, можна зробити висновок, що повноваження позивача, як органу управління державним майном, передбачені у вищезазначених пунктах Положення, і відповідно управління державним майном повинно здійснюватися у межах передбачених законодавством з дотриманням вищезазначених принципів і процедур. Позивач не надав суду жодного доказу, щодо того, що його право на управління державним майном в межах наданих повноважень дійсно є порушеним відповідачем. Так, в матеріалах справи відсутні докази того, що в реалізації повноважень органу управління майном позивачу перешкоджають незаконні дії відповідача (наприклад позивачем на спірні приміщення укладено договір оренди чи є рішення про передачу гуртожитку до комунальної власності тощо), або існує наказ державного органу приватизації про інший спосіб управління майном.

У відповідності зі ст.378 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Оскільки, в наведеній статті мова йде про віндикаційний позов, в даному випадку власник може вимагати повернення майна лише в тому випадку, якщо доведе що інша сторона не законно без будь-якої правової підстави володіє його майном. Як свідчать матеріалі справи, позивачем не доведено факту незаконного заволодіння ВАТ “Проектно-будівельна фірма “Херсонбуд” спірним державним майном, оскільки у відповідності до Плану приватизації державного майна Орендного проектно-будівельного підприємства “Херсонбуд”, затвердженого начальником Регіонального відділення Фонду державного майна України по Херсонській області 29.10.1993 року, гуртожитки, малосімейні будинки та гуртожитки готельного типу по залишковій вартості залишаються за підприємством. Таким чином, саме на підставі вказаного документу і відповідного Положення відповідач є балансоутримувачем спірного майна.

Касаційна інстанція також відзначає таке.

Як вбачається з пункту 17 Методики розрахунку та порядку використання плати за оренду державного майна, орендна плата за майно, що не ввійшло до статутного фонду господарського товариства, створеного у процесі приватизації (корпоратизації), спрямовується до державного бюджету. Якщо господарське товариство, створене у процесі приватизації (корпоратизації), утримує об’єкти житлового фонду, що не ввійшли до його статутного фонду, 70 відсотків орендної плати сплачується до державного бюджету, 30 відсотків господарському товариству. Враховуючи, що спірні приміщення знаходяться у гуртожитку, який є об’єктом житлового фонду в силу положень ЖК України, тому, позивач міг би на законних підставах залишати собі (крім плати за комунальні послуги на підставі окремих договорів) 30 відсотків орендної плати за договорами, укладеними ФДМ України. Звідси, неправомірною є позиція позивача, відповідно до якої відповідач незаконно володіє спірними приміщеннями законно володіючи всім гуртожитком, оскільки таке його право підтверджується правом утримувати на свою користь частину орендної плати, отже є захищеним законодавчо. При цьому правочинність володіння –є заснована на законі (юридично забезпечена) можливість мати у себе дане майно, утримувати його у власному господарстві (рахувати на балансі); правочинність користування –є заснована на законі можливість експлуатації, господарського чи іншого використання майна шляхом отримання від нього корисних якостей, його використання (для виробничих або інших потреб). Вона (правочинність користування) тісно пов’язана з правочинністю володіння, оскільки користувач може використовувати майно тільки за умови одночасного володіння ним. Такий висновок узгоджується з приписами пунктів 4, 10 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку №2 “Баланс”, згідно якого, активи - ресурси, контрольовані підприємством в результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до надходження економічних вигод у майбутньому; актив відображається в балансі за умови, що оцінка його може бути достовірно визначена і очікується отримання в майбутньому економічних вигод, пов’язаних з його використанням. Підсумовуючи можна зробити висновок, що за умови доведеності права мати у себе спірне майно, утримувати його у власному господарстві, непослідовним є заперечення законності правомірного володіння позивачем всім гуртожитком, в тому числі і спірними приміщеннями.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що суди вірно зазначили про можливість укладення між сторонами лише договору безоплатного зберігання (але не договору оренди), оскільки укладення договору оренди передбачено Положенням для випадків передачі майна в оренду іншим особам ніж балансоутримувачі. Зокрема, Положенням, Методикою не передбачено можливості укладання договору оренди між уповноваженим органом, що здійснює управління державним майном, та господарським товариством на балансі якого перебуває відповідне майно.

За таких обставин, вимоги позивача про витребування майна із чужого незаконного володіння шляхом виселення є необґрунтованими і безпідставними, оскільки державне майно, щодо якого виник спір на законних підставах знаходиться на балансі (у фактичному володінні, користуванні) товариства.

Враховуючи наведене постанова Запорізького апеляційного господарського суду є законною і обґрунтованою, а касаційна скарга такою, що ґрунтується на помилковому тлумаченні положень чинного законодавства України.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1118, п.1 ч. 1 ст. 1119, ст. 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу РВ ФДМУ по Херсонській області на постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 24.10.2007 року у справі

№ 10/217-ПН-07 залишити без задоволення, а постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 24.10.2007 року у справі № 10/217-ПН-07 –без змін.

Головуючий-суддя

К.Грейц

С у д д і

С.Бакуліна

О.Глос