ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2008 р.

№ 12/236-07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя : Першиков Є.В.

суддів: Данилова Т.Б., Ходаківська І.П.

розглянувши матеріали касаційної скарги

державного підприємства "Придніпровська залізниця"

на рішення

господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2007р.

у справі

господарського суду

№ 12/236-07

Дніпропетровської області

за позовом

приватного підприємства фірми "НІКО"

до

державного підприємства "Придніпровська залізниця"

про

за участю представників сторін:

позивача –

відповідача –

визнання права власності

Самойленко О.А. дов. № 11 від 21.01.2008

Рєзнік О.І. дов. № 67 від 01.01.2008

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2007 року Приватне підприємство фірма "Ніко" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Державного підприємства "Придніпровська залізниця" про визнання права власності на самочинне будівництво –розподільчий пункт 6кВ, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Любимівка, вул. Соснова, 2.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що ПП фірма " Ніко" у 2001 році збудувала на території залізничної підстанції 35/6 кВ "Чаплі" розподільчий пункт, а оскільки земельна ділянка не була відведена для цього будівництва, то розподільчий пункт позивачем збудовано самочинно. У 2007 році між сторонами було укладено земельний сервітут, тому на підставі ст.376 Цивільного кодексу України позивач просив визнати за ним право власності на новозбудований розподільчий пункт.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2007 позовні вимоги задоволені в повному обсязі, визнано право власності за Приватним підприємством фірмою "Ніко" на розподільчий пункт 6кВ, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Любимівка, вул. Соснова, 2.

Рішення суду мотивовано посиланням на ст. 331 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом, а ст. 376 Цивільного кодексу України надає право за рішенням суду визнати право власності на самочинне збудоване нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

В апеляційному порядку справа не розглядалась.

Не погоджуючись із рішенням господарського суду , Державне підприємство "Придніпровська залізниця" звернулось до Вищого господарського суду з касаційною скаргою, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, які полягають в неповному встановленні в судовому засіданні всіх обставин справи, і просить рішення суду скасувати та в задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що набуття права на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а рішення Любимівської сільської ради Дніпропетровського району на виділення позивачу земельної ділянки не приймалось. Придніпровська залізниця має спірну земельну ділянку на праві постійного користування. Договір сервітуту на земельну ділянку укладений з боку залізниці не уповноваженою особою, що не було досліджено судом при розгляді справи і є порушенням вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши пояснення присутніх представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні і доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, згідно проекту капітального ремонту РП п/ст 35/6 кВ "Чаплі", виконаного Дніпропетровським проектно-вишукувальним інститутом "Дніпрожелдорпроект" та дозволу на забудову, виданого дистанцією електропостачання Нижньодніпровськ-вузол Придніпровської залізниці № ЕПТ-64-62 від 01.12.2000 позивачем у 2001 році було збудовано розподільчий пункт на території підстанції 35/6 кВ "Чаплі", що належить до Придніпровської залізниці.

Відповідно до технічного паспорту, складеного РКП БТІ станом на 21.03.2005, загальна площа розподільчого пункту складає 30 м2.

Судом встановлено, що земельна ділянка, на якій розташований розподільчий пункт 6кВ, відведена державному підприємству "Придніпровська залізниця" для забудови насосної станції та електропідстанції, дана земельна ділянка знаходиться у залізниці на праві постійного користування, що підтверджується копією акту на право постійного користування землею від 11.11.1997.

11.02.2006 рішенням 29 сесії 1У скликання Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області надано згоду Приватному підприємству фірма "Ніко" на вибір та обстеження земельної ділянки для оформлення договору оренди земельної ділянки під розподільчий пункт 6кВ, що знаходиться за адресою : Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Любимівка , вул. Соснова, 2.

Листом від 29.10.2007 № 138 позивач звернувся до відповідача з пропозицією оформити договір оренди земельної ділянки, яка розташована під розподільчим пунктом площею 30 кв. м.

15.11.2007 між сторонами укладений сервітутний договір № 7/07 , за умовами якого позивач є землекористувачем земельної ділянки, що наданий залізниці і знаходиться м. Дніпропетровськ, насосна станція Чаплі. Однак, сервітутний Договір укладено з боку залізниці начальником відособленого структурного підрозділу Будівельно-монтажне експлуатаційне управління Нижньодніпровськ-вузол Штипулою В.П. на підставі довіреності № 296 від 01.01.2007, однак, довіреність в матеріалах справи відсутня, що свідчить про не дослідження судом першої інстанції повноважень представника залізниці укладати сервітутний договір.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на ст. 331 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Однак, частина 2 статті 331 Цивільного кодексу України встановлює, що право власності на новостворене нерухоме майно( житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва ( створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Судом першої інстанції не встановлено, чи зверталося Приватне підприємство фірма "Ніко"до уповноважених органів з приводу прийняття побудованих об’єктів в експлуатацію, затвердження та реєстрації відповідного акту приймальної комісії згідно з Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об’єктів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2004 № 1243.

Частина 2 статті 331 Цивільного кодексу України встановлює, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У відповідності із п. 1.6 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5, реєстрації підлягають права власності тільки на об’єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, за наявності матеріалів технічної інвентаризації,підготовленим тим БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на ці об’єкти, а п.6.1 встановлює, що оформлення права власності на об’єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об’єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності акта комісії про прийняття об’єкта і введення його в експлуатацію.

Поняття самочинного будівництва, а також правові підстави та умови визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно визначені в ст.376 Цивільного кодексу України, яка є спеціальною в регулюванні спірних правовідносин, оскільки регулює відносини, що виникають у тих випадках, коли вимоги закону та інших правових актів при створенні нової речі (самочинне будівництво) були порушені.

Ст. 376 Цивільного кодексу України встановлює, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що згідно ч.3 ст.376 Цивільного кодексу України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. За цих обставин суду належало з’ясувати, чи вирішував компетентний орган за зверненням позивача питання про надання останньому земельної ділянки, розташованої під збудованим нерухомим об’єктом, такого цільового призначення, яке передбачає можливість будівництва на ній.

Постановляючи рішення про задоволення позову та визнання права власності на це майно за Приватним підприємством фірма "Ніко", суд першої інстанції неповно з’ясував обставини справи щодо дійсних прав та обов’язків сторін і не зазначив, які дії Придніпровської залізниці або інших осіб свідчать про те, що ними оспорюється чи не визнається право власності позивача на спірне майно.

Статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Під час розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги викладене, вжити передбачені законом заходи для всебічного, повного і об’єктивного встановлення обставин справи, прав і обов’язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Враховуючи наведене, та керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119, 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного підприємства "Придніпровська залізниця" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2007р. у справі №12/236-07 скасувати та справу направити на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.

Головуючий           Є. Першиков

Судді           Т. Данилова

І. Ходаківська