ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 36/58

03.03.08

За позовом           Відкритого акціонерного товариства “Металургійний

комбінат “Азовсталь”

До           Товариства з обмеженою відповідальністю “Лізингова

компанія “Актив”

Про                    стягнення 25 779 грн. 73 коп.

Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники:

Від позивача          Бугай В.Н. по довіреності № 09-18/1309 від 28.12.2007 р.

Від відповідача не з»явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Відкритого акціонерного товариства “Металургійний комбінат “Азовсталь” про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Лізингова компанія “Актив” безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 25 779 грн. 73 коп.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2007 р. розгляд справи було призначено на 04.02.2008 р. об. 15-20 год.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.02.2008 р. в зв’язку з неявкою представника відповідача розгляд справи було відкладено до 25.02.2008 р. до 12-40 год.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.02.2008 р. в зв’язку з неявкою представника відповідача розгляд справи було відкладено до 03.03.2008 р. до 16-10 год.

Представник відповідача в судове засідання повторно не з”явився з невідомих суду причин, заяв, клопотань через канцелярію суду від відповідача не надходило.

Як вбачається з позовної заяви та довідки про включення Товариства з обмеженою відповідальністю “Лізингова компанія “Актив” до Єдиного державного реєстру підприємств, установ, організацій № 13-5657 від 03.09.2007 р. та довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців адреса відповідача: 04053, м. Київ, вул. Некрасівська, 3.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві (роз’яснення Президії Вищого Арбітражного суду України від 18.09.1997р. № 02-5/289 із змінами «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України»).

Крім того, в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 14.08.2007р. № 01-8/675 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2007 року» (пункт 15) зазначено, що відповідно до пункту 2 частини другої статті 54 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити, зокрема, місцезнаходження сторін (для юридичних осіб).

Згідно із статтею 93 Цивільного кодексу України місцезнаходженням юридичної особи є адреса органу або особи, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступають від її імені.

У пункті 11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007р. N 01-8/123 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році»зазначено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із згаданою статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

На підставі ст. 75 Господарського процесуального Кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва –

ВСТАНОВИВ:

17.04.2003 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Актив»(далі-відповідач) та Відкритим акціонерним товариством «Маркохім»було укладено договір купівлі-продажу № 49.

Відповідно до умов зазначеного договору відповідач передав, а Відкрите акціонерне товариство «Маркохім»прийняло приміщення ресторану «Приморський»з усіма надвірними побудовами та спорудами, площею 1412, 4 кв.м., що розташоване по бульвару Приморському 27.

Статут Відкритого акціонерного товариства “Металургійний комбінат “Азовсталь” в редакції від 2005р. свідчить про те, що Товариство є правонаступником усіх прав і обов»язків ВАТ «Маркохім».

23 липня 2004 року між Відкритим акціонерним товариством «Маркохім»та Приватним підприємством «Провіант-ЮГ»було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі.

Вищезгаданий договір було посвідчено 23.07.2004 р. приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Бодягіною І.І.

Відповідно до умов договору Відкрите акціонерне товариство «Маркохім»передає у власність, а Приватне підприємство «Провіант-ЮГ»приймає у власність та сплачує обговорену грошову суму в розмірі 617704 грн. 45 коп. на майно, що складається з нежитлової будівлі літ. А-2 (ресторан) загальною площею 1412, 4 кв.м. з усіма надвірними побудовами та спорудами, що розташоване по бульвару Приморському в місті Маріуполі Донецької області за номером 27 на земельній ділянці Маріупольської міської ради, що належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу за № 49 від 17.04.2003 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Актів»та ВАТ «Маркохім».

На підставі акту прийому-передачі № 1 нежитлового приміщення, розташованого за адресою: м. Маріуполь, б-р. Приморський, буд. 27 (ресторан) від 02.08.2004 р. Відкрите акціонерне товариство «Маркохім»передало, а Приватне підприємство «Провіант-ЮГ»прийняло нежитлове приміщення площею 1412, 4 кв.м., розташоване за адресою: м. Маріуполь, б-р. Приморський, буд. 27.

Як вбачається з довідки Головного управління статистики у Донецькій області № 22-1/44 від 16.01.2006 р. Відкрите акціонерне товариство «Маркохім» реорганізовано шляхом приєднання до Відкритого акціонерного товариства “Металургійний комбінат “Азовсталь”.

Стаття 2 Закону України «Про плату за землю»встановлює, що використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Розміри податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не встановлено, визначаються до її встановлення в порядку, визначеному цим Законом. Власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, крім орендарів та інвесторів - учасників угоди про розподіл продукції, сплачують земельний податок.

03.08.2005 р. відповідач звернувся до Відкритого акціонерного товариства «Маркохім»з вимогою про сплату податку за 4 кв. 2004 р. та 8 місяців 2005р. в сумі 25779, 73 грн.

Платіжним дорученням № 5802 від 04.04.2005 р. Відкрите акціонерне товариство «Маркохім»перерахувало на рахунок відповідача кошти в сумі 25779, 73 грн.

В рядку «призначення платежу»в платіжному дорученні № 5802 від 04.04.2005 р. зазначено: компенсація податку за землю за 4 кв. 2004 р. та 8 місяців 2005р.

Звертаючись до суду з позовом позивач виходить з того, що кошти в сумі 25 779, 73 грн. є безпідставно набутими відповідачем, оскільки вважає, що на протязі жовтня-грудня 2004 р. та січня-серпня 2005 р. відповідач юридично являвся користувачем земельної ділянки, на якій розташований ресторан «Приморський»та без достатніх правових підстав витребував від позивача суму податку в розмірі 25 779, 73 грн.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача є такими, що задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до приписів ст. 526 Цивільного кодексу зобов’язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодекс України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов’язана повернути потерпілому це майно.

В матеріалах справи знаходиться вимога позивача № 09-5/50 від 21.02.2008 р., з якою позивач після порушення провадження у справі звернувся до відповідача про повернення 25 779, 73 грн. як безпідставно набутих.

Тому суд не може погодитись з твердженням позивача про те, що на момент звернення до суду його права були порушені.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального Кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обов’язок доведення покладено законом на позивача.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З огляду на вищезазначене вбачається, що позивач безпідставно звернувся до суду, оскільки його права на момент звернення до суду не порушені, а позовні вимоги слід визнати такими, що не підлягають задоволенню. За таких обставин в позові належить відмовити повністю.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального Кодексу України витрати по сплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального Кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Суддя Трофименко Т.Ю.