ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2008 р.

№ 10/146пд

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді

Добролюбової Т.В.,

суддів

Гоголь Т.Г.,

Швеця В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Орендного підприємства "Квант"

на постанову

Донецького апеляційного господарського суду

від 22 жовтня 2007 року

у справі

№ 10/146пд

господарського суду

Донецької області

за позовом

Орендного підприємства "Квант"

до

за участю третьої особи

1) Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області

2) Товариства з обмеженою відповідальністю

"Інтербізнесконсалтінг"

Приватного підприємства "Армада-Плюс"

про

визнання недійсними договорів

за участю представників сторін від:

позивача: Кольчик І.К. (директор);

відповідача 1): не з'явилися, належним чином повідомлені про час та місце розгляду касаційної скарги;

відповідача 2): не з'явилися, належним чином повідомлені про час та місце розгляду касаційної скарги;

третьої особи: не з'явилися, належним чином повідомлені про час та місце розгляду касаційної скарги,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2007 року Орендне підприємство "КВАНТ" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Донецької області з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України в Донецькій області (далі - відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю “Інтербізнесконсалтінг” (далі - відповідач 2) про визнання недійсним договору купівлі-продажу приміщення № 4252, укладеного між відповідачами, що становить 11/100 ідеальної частини нежитлового вбудованого приміщення, площею 627, 5 кв.м. та знаходиться за адресою: м. Донецьк, проспект Гурова, 2.

В обґрунтуванні позовних вимог, позивач посилався на порушення відповідачами положень статті 362 Цивільного кодексу України, статті 114 Цивільного кодексу України (у редакції 1963 р.), статті 11 Закону України “Про приватизацію державного майна” та статті 8 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств”. Так, позивач зазначив, що оскільки йому на праві власності належить частина нежитлових приміщень у будинку № 2 по пр. Гурова у м. Донецьку, він є співвласником по відношенню до майна, яке відчужене за спірним договором.

Заявами від 26.06.07 та 10.08.07 позивач доповнив позовну заяву, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу приміщення № 4252 на підставі положень статей 201, 215 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 10 серпня 2007 року (суддя Приходько І.В.), залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 22 жовтня 2007 року (колегією суддів у складі: Кулебякіна О.С. - головуючий, Волкова Р.В., Запорощенка М.Д.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Судові акти мотивовані тим, що інститут спільної власності взагалі не може застосовуватись до угод приватизації державного або комунального майна, оскільки приватизація здійснюється виключно у спосіб, встановлений відповідним законом, а переваги у придбанні державного майна може надаватись тільки особам, визначеним законодавчими актами з питань приватизації, до яких співвласник не відноситься. Суди дійшли до висновку, що право викупу державного майна при його приватизації належить орендарю, який за рахунок власних коштів здійснив поліпшення об'єкту, які неможливо відокремити в силу статті 51 Закону України "Про державну програму приватизації на 2000-2002 рік". Крім того, суди попередніх інстанцій вказали, що позивачем у справі про визнання договору недійсним, крім контрагентів за договором, прокурора, держави та інших органів може бути підприємство, але за умовою, що спірна угода порушує його законні права та інтереси, при цьому, суди дійшли до висновку, що позивач в силу статей 33, 34 ГПК України не довів, що спірний об'єкт є часткою у спільній частковій власності, у зв'язку з чим порушені його права та інтереси як співвласника.

Не погоджуючись з винесеними судами попередніх інстанцій судовими актами, ОП "Квант" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Донецької області від 10.08.07 і постанову Донецького апеляційного господарського суду від 22.10.07 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОП "Квант" задовольнити.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що оскаржувані судові акти є такими, що суперечать нормам матеріального та процесуального права. Зокрема, позивач вказує, що судами порушено статті 335, 355, 356, 362 ЦК України, статтю 51 Закону України "Про державну програму приватизації на 2000-2002 рік", статтю 11 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", п. 1 статті 289 ГК України та статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Так, скаржник звертає увагу суду на те, що приватизація - це насамперед процес купівлі-продажу, у зв'язку з чим, необхідним є застосування до даних правовідносин статті 362 ЦК України, якою передбачено переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності.

У відзиві до касаційної скарги відповідач 1) зазначає про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових актів, а тому не вбачає підстав для їх зміни чи скасування.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника позивача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 108, 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція переглядає за касаційною скаргою (поданням) рішення місцевих господарських судів та постанови апеляційних господарських судів та, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, ОП "Квант" на підставі договору купівлі-продажу № 1324 від 12.12.95 є власником частки нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: м. Донецьк, пр. Гурова, 2.

01.06.02 між балансоутримувачем приміщення, ДП “Науково-технічний центр проблем енергозбереження” та ТОВ “Інтербізнесконсалтінг” (відповідач 2) був укладений договір оренди, згідно з яким, орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування індивідуально визначене майно - нежитлове вбудоване приміщення, площею 658, 90 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Донецьк, пр. Гурова, 2, на п'ятому поверсі будинку (а.с. 59-62).

На виконанні умов вказаного договору оренди, орендар за погодженням з орендодавцем здійснив поліпшення орендованого приміщення.

Наказом № 748 від 05 травня 2003 року Фонд державного майна України включив спірний об'єкт - нежитлове вбудоване приміщення 627, 5 м.кв. до переліку об'єктів державної власності, що підлягають приватизації (а.с.57-58).

У відповідності до норм діючого законодавства, була проведена оцінка спірного майна та затверджена його вартість.

Судами також встановлено, що 08 липня 2003 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області (продавець) та ТОВ “Інтербізнесконсалтінг” (покупець) було укладений договір купівлі-продажу нежитлового вбудованого приміщення, площею 627,5 кв.м в літері А-6 приміщення площею 3024,2 кв.м., яке складає 52/100 частини будівлі, розташованої за адресою: м. Донецьк, вул. Гурова, 2, що знаходиться на балансі ДП "Науково-технічний центр проблем енергозбереження" (далі - Договір). Вказаний Договір нотаріально посвідчений та має реєстраційний № 4245 від 07.07.03 (а.с.76-79).

Відповідно до пункту 1.2. Договору право власності на об’єкт приватизації переходить до покупця з моменту нотаріального посвідчення Договору.

Положеннями статті 1 Закону України "Про приватизацію державного майна" визначено, що приватизація державного майна - це відчуження майна, що перебуває у державній власності на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів на структурну перебудову економіки України.

Суд також враховує положення статті 7 Закону України “Про приватизацію державного майна”, якою встановлено, що державну політику в сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, що становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні.

Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим діють на підставі Закону України "Про Фонд державного майна України", Закону України “Про приватизацію державного майна”, інших законів України з питань приватизації.

Частина 3 статті 7 Закону України “Про приватизацію державного майна” визначає повноваження державних органів приватизації, у тому числі здійснювати повноваження власника державного майна у процесі приватизації; продавати майно, що перебуває у державній власності, в процесі його приватизації.

Відповідно до статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації та інші юридичні особи мають право звертатись до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Як зазначено у пункті 4 Роз’яснень президії Вищого арбітражного суду України від 12.03.99 № 02-5/111 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними” позивачем у справі про визнання договору недійсним, крім контрагентів за договором, прокурора, держави та інших органів може будь-яке підприємство, але за умовою, що спірна угода порушує його законні права та інтереси.

Право спільної власності регламентоване главою 26 Цивільного кодексу України. Згідно приписів статті 355 цього Кодексу майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність виникає у разі, коли одне і те саме майно належить на праві власності кільком особам.

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем в підтвердження позовних вимог були надані копії договору купівлі-продажу державного майна № 1324 від 12.12.95, копія акту прийому-передачі державного майна від 23.02.96, копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.02.03.

Дані документи закріплюють за позивачем право власності на відповідні частини нежитлового приміщення за адресою: м. Донецьк, пр. Гурова, 2 та визначають технічні характеристики цих об'єктів. Проте з зазначених документів не випливає що нежитловий будинок в м. Донецьк по пр. Гурова, 2 є об'єктом спільної часткової власності у відповідності до ч.1 статті 356 ЦК України.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Надані позивачем в підтвердження позовних вимог документи не визначають будинок в м. Донецьк по пр. Гурова, 2 як об'єкт спільної часткової власності. У той же час, з наданих відповідачами документів вбачається, що спірний об'єкт є окремим нежитловим приміщенням, який належав Державі в особі Верховної Ради України на праві загальнодержавної власності відповідно до Свідоцтва про право власності б/н від 31.07.02, виданого Управлінням комунального господарства виконавчого комітету Донецької міської ради, зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації м. Донецьк 01.08.02 в реєстрову книгу № 11 дг, за реєстраційним № 3671.

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, згідно з якими, позивач в силу статей 33, 34 ГПК України не довів, що нежитлове вбудоване приміщення площею 627, 5 кв.м. в літері А-6 в будинку № 2 по пр. Гурова в м. Донецьк є часткою у спільній частковій власності. Таким чином, підстави стверджувати, що відповідачем-1 і відповідачем-2 порушені вимоги статей 358, 362 ЦК України - відсутні.

Згідно з частиною другою статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Правова оцінка обставин та достовірності доказів по справі є виключна прерогатива першої та апеляційної інстанції.

Доводи позивача, що містяться в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Викладене свідчить про те, що приймаючи оскаржувану постанову, апеляційний суд дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія вважає, що оскаржувана постанова Одеського апеляційного господарського суду є законною та обґрунтованою, а доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду

На підставі викладеного, керуючись статтями. 1115, 1117, п.1 статті 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Орендного підприємства "Квант" залишити без задоволення, а постанову Донецького апеляційного господарського суду від 22 жовтня 2007 року - без змін.

2. Справу № 10/146пд скерувати до Господарського суду Донецької області.

Головуючий суддя: Добролюбова Т.В.

Судді:            Гоголь Т.Г.

Швець В.О.