ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

27 листопада 2008 р.

№ П-10/6-20/16

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого

Грейц К.В.,

суддів :

Бакуліної С.В., Глос О.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали касаційного подання

заступника прокурора
Івано-Франківської області

на постанову

від 29.07.2008 року Львівського
апеляційного  господарського суду

у справі

№ П-10/6-20/16

господарського суду

Івано-Франківської області

за позовом

заступника прокурора міста
Івано-Франківська в інтересах держави в особі - Фонду державного майна
України в особі Регіонального відділення Фонду державного майна  України по Івано-Франківській області; -
Державного підприємства “Виробниче об'єднання “Карпати”

до

Малого підприємства “Орієнтир”

за участю третіх осіб без
самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1.          ОСОБА_1; 2.          ОСОБА_2; 3.          ОСОБА_3; 4.          ОСОБА_4; 5.          Івано-Франківського обласного
бюро           технічної інвентаризації

про

визнання договору недійсним

в судовому засіданні взяли участь
представники :

від позивача-1: від позивача-2:
від прокуратури:

Гайдей В.В. (довіреність №
01/14-01 від 10.01.2008р.)  Шкіра Н.І.
(довіреність № 542 від 20.11.2008р.) Попенко О.С. (прокурор відділу
Генеральної прокуратури України)

від відповідача: від третіх осіб:

ОСОБА_5. (довіреність від
24.11.2008р. б/н) не з'явились

В С Т А Н О В
И В:

Рішенням Господарського суду
Івано-Франківської області (суддя Кобецька С.М.) від 23.05.2008 року, залишеним
без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду (головуючий
суддя -Новосад Д.Ф., судді -Михалюк О.В., Кордюк Г.Т.) від 29.07.2008 року, у
справі № П-10/6-20/16 в задоволенні позову відмовлено.

В касаційному поданні прокурор
просить скасувати ухвалені по справі судові акти та прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального права,
а саме: приписів наказу ФДМ України №1477 від 30.07.1999 року “Про затвердження
Положення про порядок відчуження основних засобів, що є державною власнітю”,
Порядку проведення цільових аукціонів з продажу активів платника податків, які
перебувають у податковій заставі, затвердженого наказом ДПА України від
26.06.2002 року №294, Закону України “Про порядок погашення зобов'язань платників
перед бюджетами та цільовими фондами”, Закону України “Про оцінку майна,
майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні”, ст.80 ГК України.

У відзиві на касаційне подання
відповідач повністю заперечує викладені в ньому доводи.

Треті особи не скористалися наданим
процесуальним правом на участь в засіданні суду касаційної інстанції.

Заслухавши пояснення по касаційному
поданню представника прокуратури, який підтримав викладені в ньому доводи,
пояснення позивачів, заперечення на касаційне подання представника відповідача,
перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної
оцінки в постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів Вищого
господарського суду України приходить до висновку, що касаційне подання
підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Заступник прокурора м.
Івано-Франківська звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Фонду
державного майна України по Івано-Франківській області в особі Регіонального
відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській області (надалі
Фонд) та Державного підприємства “Виробниче об'єднання “Карпати” до ПП
“Орієнтир” про визнання недійсним договору відчуження нерухомого майна від 26.09.2003
року у зв'язку із тим, що останній не відповідає вимогам закону, вчинений з
метою, яка суперечить інтересам держави та укладений ДП ВО “Карпати” з
порушенням господарської компетенції.

Відмовляючи в задоволенні позову
суди дійшли висновку про те, що укладення спірного договору відбувалось на підставі
Закону України “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед
бюджетами та цільовими фондами” від 20.12.2000 року та на підставі
затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №538 “Порядку стягнення
коштів та продажу інших активів платників податків, які перебувають в
податковій заставі”, і саме ці нормативно-правові акти поширюються на спірні
правовідносини; вищезазначені нормативно-правові акти, що регулюють процедуру
відчуження майна яке перебуває в податковій заставі, не встановлюють терміну
дії дозволу органу уповноваженого управляти майном державного підприємства
на відчуження такого майна. Також, ні Законом України “Про порядок
погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та цільовими фондами”
від 20.12.2000 року, ні постановою Кабінету Міністрів України №538 “Порядок
стягнення коштів та продажу інших активів платників податків, які перебувають в
податковій заставі”, не визначено строку дії звіту про оцінку майна, що
використовується при відчуженні. Судом першої інстанції спростовано довід
позовної заяви про те, що спірний договір не відповідає вимогам ч.3 ст.180 ГК
України, оскільки сторонами не погоджено предмету договору, що є істотною
умовою договору.

Суди застосували до правовідносин
сторін норми ГК України та норми ЦК України, які набули чинності з 01.01.2004
року.

Відповідно до роз'яснень,
викладених у п.п. 1, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976
року № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши
всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту
законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають
дійсності і підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Мотивувальна частина рішення  повинна містити встановлені судом обставини,
які мають значення  для справи, їх
юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і відхиляючи інші
докази, суд має це обґрунтувати.

Оскаржувані судові рішення даним
вимогам не відповідають.

По-перше, колегія суддів вважає, що
суди неправомірно застосували до правовідносин сторін щодо визнання спірної
угоди недійсною законодавство, яке не діяло на момент її укладення.

По-друге, суди, ухваливши рішення
про відмову в позові з підстав недоведеності вимог, не звернули уваги на те, чи
правильно визначено прокурором органи, на які державою покладено обов'язок щодо
здійснення конкретних функцій у правовідносинах, пов'язаних із захистом
інтересів держави та чи наведено ним обставини, які б свідчили про порушення чи
загрозу інтересам держави.

Так, спростовуючи застосування до
правовідносин сторін Положення про порядок відчуження основних засобів, що є
державною власністю, затвердженого наказом ФДМ України №1477 від 30.07.1999
року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.08.1999 року за
№573/3866 (надалі Положення №1477), лише з тих підстав, що дія цього положення
не поширюється на відчуження майна, на яке відповідно до нормативно-правових
актів України встановлені обмеження чи заборона на його відчуження (застава,
податкова застава, накладення арешту тощо), суди не звернули уваги на таке.

Згідно пункту 2 Положення №1477,
останнє визначає порядок відчуження суб'єктами господарювання державного майна,
закріпленого за державними підприємствами, їх структурними підрозділами, функції
з управління майном яких в установленому порядку передані до державних органів
приватизації, державного майна, переданого в оренду у складі
цілісних майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних
підрозділів, орендодавцем якого є Фонд державного майна України (далі -
державні органи приватизації).

Судами не з'ясовано, які функції
здійснював Фонд відносно державного майна, що є предметом спірної угоди, на
момент її укладення, і чи здійснював він, зокрема, функції щодо управління цим
державним майном, оскільки в силу п.1 Тимчасового положення про Фонд державного
майна України, затвердженого постановою Верховної Ради України 7 липня 1992
року №2558-ХІІ, Фонд державного майна України є державним органом, який здійснює
державну політику в сфері приватизації державного майна, виступає
орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю.

Проте, як свідчать матеріали
справи, дозвіл на продаж спірного державного майна надавало Міністерство
промислової політики України, яке мало б бути залучено до участі у справі з
метою з'ясування позиції стосовно порушення чи загрози інтересам держави при
продажі з дозволу цього органу державного майна з метою погашення
податкового боргу.

Втретє, оскільки позов про визнання
недійсною угоди від 26.09.2003 року пред'явлено 22.01.2008 року, судам слід
було з'ясувати чи не порушено при зверненні до суду з позовом строку позовної
давності.

При цьому, суди: повинні виходити
із приписів п.7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до
яких до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про
застосування наслідків нікчемного правочину, право на пред'явлення яких виникло
до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для
відповідних позовів законодавством, що діяло раніше; мають врахувати, що згідно
ч.1 ст.80 ЦК УРСР, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є
підставою для відмови в позові.

У зв'язку з неправильним застосування
судом норм матеріального та процесуального права всі постановлені у справі
судові рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд
до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду слід
врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються
вимоги та заперечення сторін, і в залежності від установлених обставин вирішити
спір відповідно до закону.

Керуючись ст.ст.1115,
1117, 1118, п.3 ч.1 ст.1119, ч.1 ст.11110,
ст.11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України,-

П О С Т А Н О
В И В:

Касаційне подання заступника
прокурора Івано-Франківської області на постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 29.07.2008 року у справі № П-10/6-20/16 задовольнити
частково.

Постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 29.07.2008 року та рішення Господарського суду
Івано-Франківської області від 23.05.2008 року у справі № П-10/6-20/16
-скасувати.

Справу № П-10/6-20/16 направити на
новий розгляд до Господарського суду Івано-Франківської області.

Головуючий-суддя

К.Грейц

С у д д і

С.Бакуліна
О.Глос