ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2008 р.

№ 29/43

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П.- головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, м. Київ (далі –Фонд)

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.11.2007

зі справи № 29/43

за позовом Фонду

до відкритого акціонерного товариства “Інститут радіовимірювальної апаратури”, м. Київ (далі –Інститут)

про стягнення 14 318, 71 грн.,

третя особа - Державний комітет України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду, м. Київ (далі –Держкомпромбезпеки).

Судове засідання проведено за участю представників:

позивача –Чміля В.В.,

відповідача –не з’яв.,

третьої особи –не з’яв.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про стягнення 14 318, 71 грн., в тому числі: 10 224 грн. основної заборгованості; 3 251, 23 грн. “індексу інфляції” і 843, 48 грн. –3% річних “за користування коштами”.

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.05.2007 (суддя Усатенко І.В.) позов задоволено частково: з Інституту стягнуто на користь Фонду суму основної заборгованості 10 224 грн.; у задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено; з Інституту стягнуто в доход державного бюджету України 102, 24 грн. державного мита. У прийнятті зазначеного рішення суд з посиланням на приписи статті 193 Господарського кодексу України, статей 525, 526, 897 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України) виходив з обґрунтованості позовних вимог у частині стягнення суми основної заборгованості; що ж до стягнення 3% річних та втрат від інфляції на підставі статті 625 ЦК України, то, на думку суду, дія цієї норми на спірні правовідносини не поширюється.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.11.2007 (колегія суддів у складі: Коваленко В.М. - головуючий, судді Вербицька О.В. і Гарник Л.Л.): апеляційну скаргу Інституту на згадане рішення місцевого господарського суду задоволено частково; це рішення скасовано частково; у задоволені позовних вимог Фонду про стягнення суми заборгованості 10 224 грн. відмовлено; в іншій частині апеляційну скаргу залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції –без змін; з Фонду стягнуто на користь Інституту 51, 12 грн. державного мита з апеляційної скарги. У прийнятті зазначеної постанови суд з посиланням на приписи статті 193 Господарського кодексу України, статей 837, 849, 854 ЦК України виходив з відсутності у позивача зі справи –Фонду права вимоги до відповідача –Інституту стосовно оплати заборгованості.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Фонд просить скасувати оскаржувану постанову апеляційної інстанції з даної справи, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Скаргу мотивовано неправильним застосуванням апеляційним господарським судом норм матеріального права, в тому числі частини другої статті 849 ЦК України, помилковим незастосуванням до спірних правовідносин положень статей 526, 628, 629 названого Кодексу, у зв’язку з чим названий суд дійшов хибних висновків у правовій оцінці укладеного сторонами договору та обставин справи.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи і правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про необхідність скасування судових рішень, прийнятих по суті даної справи, та передачі останньої на новий розгляд до суду першої інстанції з урахуванням такого.

Судом першої інстанції у справі встановлено, що:

- 19.11.2002 Державним департаментом з нагляду за охороною праці (далі – Держнаглядохоронпраці), правонаступником якого є Держкомпромбезпеки, Фондом (замовник) і Інститутом (виконавець) було укладено договір № 25Д про створення науково-технічної продукції (далі –Договір № 25Д); цей договір укладено відповідно до абзацу другого статті 22, частини другої статті 25 Закону України “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності” і Положення про порядок фінансування робіт, передбачених Національною, галузевими, регіональними програмами поліпшення стану безпеки, умов праці та виробничого середовища, а також інших робіт, пов’язаних із реалізацією профілактичних заходів, спрямованих на запобігання нещасним випадкам на виробництві та професійним захворюванням, затвердженого постановою Правління Фонду від 01.11.2001 № 41 (пункт 1.1 Договору № 25Д);

- згідно з Договором № 25Д:

Держнаглядохоронпраці і замовник доручають, а виконавець зобов’язується виконати таку роботу: НДДКР “Розроблення приладів для здійснення контролю параметрів електромагнітних випромінювань. Розроблення вимірювача рівнів електромагнітних випромінювань у діапазоні радіочастот”, Шифр “Південь”; результатом виконаних робіт є: (науково-технічна продукція відповідно вимогам технічного завдання) приймальні випробування дослідних зразків вимірювача рівнів електромагнітного випромінювання у діапазоні радіочастот та документація на його виготовлення (пункти 1.2, 1.3);

робота виконується відповідно до узгодженого сторонами технічного завдання та календарного плану, що є невід’ємною частиною цього договору (пункт 1.4);

виконання робіт передбачено у 4 етапи;

виконавець зобов’язується: своєчасно і якісно виконувати роботи, передбачені цим договором; по завершенні звітних етапів та роботи загалом надавати замовникові “звіти документів” (у 4-х примірниках) у строки, встановлені календарним планом виконання робіт; під час виконання робіт дотримуватися вимог державних стандартів; використовувати надані згідно з умовами цього договору кошти за цільовим призначенням; надавати замовникові пропозиції щодо складу приймальної комісії (пункт 2.3);

замовник забезпечує фінансування робіт, проводить перевірку відповідності законодавству оформлених звітних документів, веде бухгалтерський облік, контроль за цільовим використанням коштів, затверджує програму приймання робіт (пункт 2.2);

замовник протягом 15 днів з дня одержання акта здачі-приймання робіт та звітних документів, зазначених у технічному завданні, зобов’язаний направити виконавцеві акта здавання-приймання науково-технічної продукції або мотивовану відмову від приймання робіт; у разі мотивованої відмови замовника сторонами складається двосторонній акт з переліком необхідних доробок та термінів їх виконання (пункти 4.3, 4.4);

- 19.11.2002 Держнаглядохоронпраці, Фондом і Інститутом укладено додаткову угоду № 1 до Договору № 25Д (далі –Додаткова угода № 1) та домовлено, що сума коштів, передбачена на 2002 рік, зменшується з урахуванням дати підписання цієї додаткової угоди і складає 20 448 грн., а попередня оплата становить 50% договірної вартості робіт поточного року, тобто 10 224 грн.; було підписано протокол погодження договірної ціни на науково-технічну продукцію до Договору № 25Д;

- попередня оплата мала перераховуватись замовником виконавцеві протягом 15 днів з дня набрання чинності “основним Договором”;

- Фондом на виконання умов Договору № 25Д і Додаткової угоди № 1 було перераховано Інституту суму передоплати 10 224 грн.;

- згідно з Додатковою угодою № 1 початком дії Договору № 25Д є дата підписання зазначеної угоди, а закінчення виконання роботи переноситься на 31.03.2004;

- Інститутом направлялися Фондові звітні матеріали щодо першого етапу робіт за Договором № 25Д, однак відповідні роботи не були прийняті належним чином (акт приймання-передачі не було підписано сторонами); Інститут листами повідомляв Фонд, що подальші роботи не проводяться у зв’язку з припиненням фінансування;

- Договором № 25Д передбачалося також таке:

якщо в процесі виконання робіт виявиться невідворотність одержання негативного результату або недоцільність подальшого продовження робіт, виконавець або замовник зобов’язані припинити виконання роботи, повідомивши про це іншу сторону в 5-денний строк для її припинення; в цьому випадку сторони зобов’язані в 15-денний строк вирішити питання “про доцільність і подальші напрями продовження роботи” (пункту 4.6);

у випадку припинення робіт або недосягнення показників, які передбачені цим договором, з вини виконавця замовник може вимагати повернення всіх платежів (пункт 5.2);

- Інститут припинив виконання своїх зобов’язань за Договором № 25Д, у зв’язку з чим Фонд направив йому претензію від 19.10.2006 № 884-02-01 на суму 13 659, 27 грн. з вимогою повернути сплачену суму 10 224 грн. та оплатити “штрафні санкції”; Інститут вимог претензії не виконав;

- матеріалами справи підтверджено, що зобов’язання Інституту за Договором № 25Д не виконані.

Судом апеляційної інстанції додаткових обставин не встановлено, але він не погодився з їх правовою оцінкою місцевим господарським судом (у частині стягнення суми 10 224 грн.), зазначивши, що:

- “надана місцевим господарським судом юридична оцінка факту неналежного виконання підрядних в якості правової підстави виникнення у підрядника боргового зобов’язання, співрозмірного сумі попередньої оплати, суперечить чинному законодавству”;

- положення пункту 5.2 Договору № 25Д (яким передбачено право замовника вимагати повернення всіх платежів у випадку припинення робіт або недосягнення передбачених цим договором показників з вини виконавця) не підлягають застосуванню у вирішенні даного спору у зв’язку з невідповідністю нормам чинного законодавства.

Відповідно до приписів статей 71 і 80 Цивільного кодексу Української РСР:

- загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки;

- закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові;

- якщо суд визнає поважною причину пропуску позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Згідно з вимогами статей 257 і 267 ЦК України:

- загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки;

- позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення;

- сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові;

- якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

З матеріалів даної справи, в тому числі відзиву на позовну заяву та апеляційної скарги, вбачається, що Інститут звертав увагу судів як першої, так і апеляційної інстанцій на необхідність застосування у вирішенні даного спору позовної давності. Проте обидві названі інстанції про відповідні доводи сторони у справі в судових рішеннях хоча й згадали, але не надали їм оцінки і відповідно не встановили фактичні обставини, пов’язані з можливістю застосування позовної давності та відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР або ЦК України (у залежності від встановлених обставин). У тому числі не з’ясовано, коли позивач (Фонд) довідався або міг довідатися про порушення свого права (у зв’язку з припиненням робіт за Договором № 25 чи іншими обставинами), чи подано позовну заяву після спливу строку позовної давності або в межах такого строку, а якщо строк було пропущено, то чи з поважних причин або за відсутності таких.

Не з’ясувавши обставин, що входять до предмету доказування в даній справі, попередні судові інстанції припустилися неправильного застосування приписів частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43 названого Кодексу стосовно всебічного, повного і об’єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

У зв’язку з цим у Вищого господарського суду України немає підстав для висновку про правильність застосування названими судовими інстанціями норм матеріального права, в тому числі ЦК України.

Касаційна ж інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

У новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно встановити обставини, зазначені в цій постанові, дати їм та доводам сторін належну правову оцінку і вирішити спір відповідно до закону.

Керуючись статтями 1117 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 14.05.2007 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.11.2007 зі справи № 29/43 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Б. Львов