ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
ПОСТАНОВА

"18" січня 2008 р.

Справа № 4/451

Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Хилька Ю.І. за участю секретаря Волоткевича А.В. розглянув справу № 4/451

за позовом: Кіровоградського обласного відділення Фонду України соціального захисту інвалідів, м. Кіровоград,

до відповідача: Відкритого акціонерного товариства "Кіровоградський завод будівельних матеріалів № 1", м. Кіровоград,

про стягнення 7 905 грн. 19 коп.

Представники:

від позивача - Поліщук О.М., довіреність № 04-04/20 від 14.01.2007 року;

від відповідача - Залещик П.К., довіреність № 1 від 10.07.2006 року;

Час прийняття постанови 15 год. 40 хв.

Дослідивши матеріали справи, факти та відповідні їм правовідносини між сторонами спору, заслухавши представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ :

Кіровоградським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів подано позов до Відкритого акціонерного товариства "Кіровоградський завод будівельних матеріалів № 1" про стягнення 7 905 грн. 19 коп. заборгованості за несплачені штрафні санкції за невиконання нормативу по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2006 році та пені за несвоєчасне перерахування штрафних санкцій.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд прийшов до переконання про необхідність розглянути спір по суті в порядку Кодексу адміністративного судочинства України враховуючи наступне. Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших посадових і службових осіб, інших суб’єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Визначення поняття "справа адміністративної юрисдикції" наведено у статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, під якою розуміється переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією з сторін є суб'єкт, що здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Тобто справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб'єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти відповідно зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта.

Поняття "суб'єкт владних повноважень" визначено у статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України - це органи державної влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства.

Відтак необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення цим суб'єктом владних управлінських функцій, причому ці функції повинні здійснюватися відповідним суб'єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Позивач як суб'єкт владних повноважень обґрунтовує свої вимоги наступним чином.

Статтями 19 і 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" із змінами, внесеними Законом України № 2606-111 від 05.07.2001року "Про внесення змін до Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", який вступив в дію 01.08.2001 року (в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що для підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює 25 чоловік - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до статті 20 Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 05.07.2001 року, підприємства (об’єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об’єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Порядок сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 року № 1767 (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 2-5 вищезазначеного Порядку, підприємства, на яких працює 15 і більше чоловік, реєструються у відділеннях Фонду за своїм місцезнаходженням і щороку, не пізніше 1 лютого подають до відділень звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою, що затверджується Держкомстатом.

Підприємства, де кількість працюючих інвалідів менша від установленого нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” сплачують відповідним відділенням Фонду штрафні санкції самостійно, 15 квітня року, що настає за звітним. Суми штрафних санкцій перераховуються підприємствами в дохід державного бюджету на рахунки органів Державного казначейства , відкриті в установах Національного банку чи в установах комерційних банків.

Суми штрафних санкцій визначаються у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Позивач наполягає на тому, що згідно зі звіту „Про зайнятість та працевлаштування інвалідів”, наданого відповідачем до відділення Фонду, на підприємстві відповідача повинно працювати 6 інвалідів, але було працевлаштовано лише 5 осіб, які мали статус інваліда.

Таким чином, на думку позивача, відповідачем не створено 1 робоче місце для працевлаштування інвалідів і виходячи з середньорічної заробітної плати в розмірі 7 419 грн. 05 коп., сума штрафних санкцій складає: 7 419 грн. 05 коп.

Письмовий відзив на позовні вимоги відповідач суду надав, позовні вимоги заперечив повністю, посилаючись на ту обставину, що ним виконувались вимоги закону по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів, однак інвалідів не було працевлаштовано через їх відсутність, тобто з незалежних від відповідача причин.

Дослідивши письмові докази по справі, проаналізувавши нормативні документи, які регулюють спірні правовідносини, викладені в позові доводи позивача щодо обґрунтування своєї позиції та відповідача на їх спростування, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню повністю з наступних підстав.

Зі звіту відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою 10-П за 2006 рік (а.с. 6), який міститься у матеріалах справи, вбачається, що середньо облікова чисельність штатних працівників відповідача становила 148 працівники, у зв’язку з чим норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у відповідності до ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.91 року № 855-ХІІ (далі-Закон) становить 6 робочих місць, тоді як фактично інваліди були працевлаштовані на 5 робочих місцях.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону для підприємств (об’єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 15 до 25 чоловік - у кількості одного робочого місця, якщо інше не передбачено законом. Стаття 20 Закону передбачає, що підприємства (об’єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ч. 1 ст. 19 Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (об’єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів.

Крім того, п. 10 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 року № 314 “Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів” (далі-Положення) передбачено, що працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими Радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів з урахуванням побажань, стану здоров’я інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

Відповідно до п. 5 Положення підприємства розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Однак, доводи позивача про те, що обов’язок підприємств з проведення певної роботи та створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів передує виконанню своїх обов’язків органами, що передбачені в ст. 18 Закону, щодо направлення для працевлаштування інвалідів безпосередньо на підприємство, є необґрунтованими.

Так, на підприємства покладається обов’язок із створення за власні кошти у межах доведеного нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів (п. 14 Положення). При цьому, робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представники МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів, і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда (п. 3 Положення).

Отже, з аналізу положень частини 2, 3 ст. 18 Закону та пунктів 2, 3 Положення вбачається, що фактичне робоче місце має бути створено з урахуванням фізичних можливостей певного інваліда, індивідуальних програм реабілітації та в залежності від відповідної нозології інваліда. Тому, безпосереднє створення робочого місця для інваліда, а саме: його пристосування для праці інваліда здійснюється в кожному окремому випадку спеціально для конкретної особи. Таким чином, умовою створення робочого місця для працевлаштування інваліда є пропозиція на працевлаштування інваліда відповідної нозології, оскільки без такої пропозиції неможливо встановити, працевлаштування інваліда якої категорії може буде запропоновано, що унеможливлює створення відповідного робочого місця.

Крім цього, слід зазначити щодо обов’язку по виявленню інвалідів, які бажають працювати і спроможні реалізувати свої здібності та можливості на підставі індивідуальних програм реабілітації покладено на місцеві органи соціального захисту населення (п. 11 Положення), а державна служба зайнятості відповідно до п. 12 Положення сприяє працевлаштуванню інвалідів.

Враховуючи вищезазначене, у підприємства виникає обов’язок працевлаштувати інваліда при наявності відповідної пропозиції органів, вказаних у ст. 18 Закону, чи у разі звернення інваліда самостійно.

Визначившись з питанням щодо наявності правовідносин між учасниками спору та про віднесення їх до таких, які підлягають до розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, провівши розгляд адміністративної справи за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд враховує особливість вказаного Кодексу стосовно презумпції винності суб'єкта владних повноважень та приписи ст. 71 КАС України про обов'язок доказування кожною стороною обставин на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, приходить до переконання, що позивачем не надано безспірних доказів про наявність правопорушення з боку відповідача, наданими позивачем доказами не доведено сам факт скоєного правопорушення, тобто порушення будь-чийого права (як окремо взятого інваліда так і позивача).

Натомість, як при зверненні до суду так і в судовому засіданні представником позивача не спростовано пояснення відповідача про виконання ним всих можливих заходів для працевлаштування інвалідів, а інвалідів не було працевлаштовано через іх фактичну відсутність на обліку в центрі зайнятості. Пояснення відповідача об'єктивно підтверджуються наданими відповідачем документами про виконання ним вимог закону про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів. Як вбачається з наданої до суду інформації Кіровоградського міськрайонного центру зайнятості №03-2693 від 03.12.2007 року відповідач у 2006 році надавав інформацію про наявність вільних робочих місць для інвалідів за формою № 3-ПН на вакансії столяра та слюсаря, однак направлення на ці вакансії не видавалися через відсутність кандидатур.

До міськрайонного центру зайнятості щомісячно надавались звіти форми №3-ПН про можливість працевлаштувати інвалідів на створені робочі місця. Оголошення про можливість працевлаштувати інвалідів розміщались на сторінках засобів масової інформації та по телебаченню.

Господарський суд вважає, що визначальним для вирішення спору є приписи ч. 1 ст. 18 Закону згідно до яких працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадським організаціями.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що у відповідача виникає обов'язок працевлаштувати інваліда лише при наявності відповідної пропозиції органів, вказаних у ст. 18 Закону чи у разі звернення інваліда самостійно.

Невиконання органами, переліченими в ст. 18 Закону “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” своїх обов'язків щодо направлення для працевлаштування інвалідів, а також незвернення безпосередньо інвалідів на підприємство відповідача для працевлаштування виключає штрафну відповідальність відповідача за відсутністю його вини.

Поряд з цим, за приписом ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Враховуючи, що позивачем не надано доказів на спростування наданих відповідачем доказів про відсутність правопорушення, господарський суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Таку правову позицію підтримано Вищим Адміністративним судом України в постановах від 01.06.2006 року , від 06.06.2007 року, від 07.06.2007 року від 10.05.2007 року по справі № 33/28.

Фонд соціального захисту інвалідів відповідно до покладених чинним законодавством України на нього завдань здійснює контроль за виконанням суб'єктами господарювання чотирьохвідсоткового нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, в тому числі шляхом стягнення в судовому порядку адміністративно-господарських санкцій за невиконання ними такого нормативу в розмірі середньорічної заробітної плати працівника за кожне незайняте робоче місце інвалідам згідно ст. ст. 19, 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" .

Крім того про відсутність правопорушення засвідчує та обставина, що відповідач своєчасно 31.01.2007 року склав і 02.02.2007 року подав позивачу звіт форми № 10-ПІ “Про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік” з дотриманням вимог що повністю узгоджуються з вимогами Інструкції щодо заповнення форми № 10 - ПІ поштова - річна „Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів" яка затверджена Наказом Міністерства праці України № 338 від 29.12.2004 року, до якого включив всі дані, які об'єктивно відображали показники з питань звітування відповідачем, однак вказаний звіт не є узгодженим зобов'язанням відповідача в частині проведення сплати штрафних санкцій, оскільки вказана форма звіту навіть формально не містить показників про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів в разі відсутності таких осіб через обставини, які не залежать від волі відповідача.

Крім того, позивачем після проведення ним в листопаді 2007 року перевірки та виявлення недоліків в строчках звіту “Середньорічна заробітна плата штатного працівника грн." та “Сума коштів адміністративно- господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, грн.” не вживались заходи для виправлення помилково вказаного у звіті показників 558, 87 грн. замість 7 419 грн. 05 коп. та “прочерк” на 7 419 грн. 05 коп. (а.с. 11), чим позбавлено відповідача можливості самостійно визначити і вказати у звіті суму коштів штрафних санкцій, які відповідачем при складанні звіту не було визнано та не зазначено у звіті.

При розгляді справи в судовому засіданні 14.12.2007 року оголошувалась перерва до 10 год. 18.01.2008 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 94, 160, 162, 163, 167, 186, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

В адміністративному позові відмовити повністю.

Сторони мають право оскаржити в апеляційному порядку постанову в порядку і строки відповідно до ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України. Про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодекс - з дня складення в повному обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Постанова виготовлена в повному обсязі 18 січня 2008 року.

Суддя

Ю. І. Хилько