Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2008 р. Справа № 07/150-07

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Демченко В.О., судді Такмаков Ю.В. , Барбашова С.В.

при секретарі Соколовій Ю.І.

за участю представників сторін:

позивача - Овчаренка А.А. (№ 492 від 21.09.05р.)

відповідача - Мозгової О.С. (№ 91 від 23.01.08р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Харківська книжкова фабрика ім. М.В. Фрунзе" корпоративного підприємства ДАК "Укрвидавполіграфія", м. Харків (вх. № 3791 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 06.12.07р. по справі № 07/150-07

за позовом Приватного науково-виробничого підприємства "Інтеравіасервіс", м. Харків

до Відкритого акціонерного товариства "Харківська книжкова фабрика ім. М.В. Фрунзе" корпоративного підприємства ДАК "Укрвидавполіграфія", м. Харків

про стягнення 113245,11 грн., -

встановила:

У жовтні 2007 року Приватне науково-виробниче підприємство "Інтеравіасервіс" (м. Харків) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Відкритого акціонерного товариства "Харківська книжкова фабрика ім. М.В. Фрунзе" корпоративного підприємства ДАК "Укрвидавполіграфія" (м. Харків) про стягнення 113245,11 грн., в тому числі, 103269,95 грн. основного боргу по оплаті товару, 7376,92 грн. інфляційних нарахувань, 2598,24 грн. - 3% річних за прострочення виконання грошових зобов'язань та відшкодування сплачених судових витрат.

Рішенням господарського суду Харківської області від 06.12.2007р. по справі № 07/150-07 (суддя Інте Т.В.) позовні вимоги задоволені та стягнуто з ВАТ "Харківська книжкова фабрика ім. М.В.Фрунзе" корпоративного підприємства ДАК "Укрвидавполіграфія" на користь Приватного науково-виробничого підприємства "Інтеравіасервіс" 103269,95 грн. основного боргу по оплаті товару, 7376,92 грн. інфляційних нарахувань, 3% річних в сумі 2598,24 грн., 1132,45 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу.

Відповідач з рішенням господарського суду не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить дане рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Позивач у своєму відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, в зв'язку з чим просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, як безпідставну.

Заслухавши уповноважених представників позивача та відповідача, які підтримали свої позиції у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши наявні у справі матеріали на предмет їх юридичної оцінки судом першої інстанції, проаналізувавши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів встановила наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України закріплено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

За приписами частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Правочином, згідно п. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

В силу п. п. 1, 2 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Як вбачається із матеріалів справи, в період з 12 січня 2006 року по 13 листопада 2006 року позивач згідно видаткових накладних передав відповідачу паперову продукцію загальною вартістю 615278,69 грн.

Відповідач отримав вказану продукцію, що підтверджується підписами уповноважених відповідачем осіб на цих видаткових накладних, а також наявними в матеріалах справи належним чином завіреними копіями довіреностей на отримання ТМЦ, виданих відповідачем, та відповідними податковими накладними та виставленими позивачем рахунками на оплату (а.с. 9-51). Отримання відповідачем рахунків на оплату товару підтверджується зазначенням їх номерів в довіреностях, виданих уповноваженим особам відповідача.

Зобов'язанням, відповідно до п. п. 1, 2 ст. 509 цього Кодексу є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 Цивільного кодексу України.

Пункт 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлює, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідач у відповідності з вимогами чинного законодавства здійснив часткову оплату отриманої від позивача продукції в сумі 509782,34 грн., про що свідчать наявні в матеріалах справи належним чином завірені копії банківських документів (а. с. 79-105).

Із матеріалів справи вбачається, що згідно акту звірки розрахунків від 07.03.07 р. (а.с. 52) між сторонами проведено залік зустрічних однорідних вимог на суму 2226,40 грн. у відповідності до ст. 601 Цивільного кодексу України, в силу положень якої зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Вказана сума зарахування складає вартість послуг, наданих відповідачем позивачу за збереження продукції, в зв'язку з чим зобов'язання відповідача перед позивачем на суму 2226,40 грн. припинені належним зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Проте з урахуванням визначення відповідачем в платіжних документах номерів оплачуваних рахунків, неоплаченими залишились рахунки № 25Б/02-112 від 28.02.06 р. на суму 20842,48 грн., № 25Б/04-37 від 12.04.06 р. на суму 39787,30 грн. та № 25Б/11-03 від 02.11.06 р. на суму 42857,10 грн. Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем по оплаті отриманого товару складає 103269,95 грн., що також підтверджується двосторонніми актами звірки розрахунків від 02.08.07 р. та від 19.11.07 р.

Не проведення Відкритим акціонерним товариством "Харківська книжкова фабрика ім. М.В. Фрунзе" КП ДАК "Укрвидавполіграфія" розрахунків за отриману продукцію зумовило звернення Приватного науково-виробничого підприємства "Інтеравіасервіс" з даним позовом до господарського суду Харківської області.

При винесенні оскарженого рішення господарський суд виходив з того, що прийнявши товар за своїми дорученнями і підписавши накладні, відповідач взяв на себе зобов'язання по його оплаті, що узгоджується з нормами ст. 509 Цивільного кодексу України. При цьому, правовою підставою виникнення зобов'язання відповідача є, згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, дія позивача по передачі товару, а відповідача - по прийняттю його у власність.

Крім того, господарським судом встановлено, що передана позивачем відповідачу продукція в сумі 103269,95 грн. залишилась останнім несплаченою, що свідчить про порушення відповідачем вимог ст. 692 Цивільного кодексу України, згідно з якою покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або законом не встановлений інший строк оплати.

У виставлених рахунках на оплату товару позивачем зазначалось про дійсність його до сплати протягом 2 банківських днів. Отримання цих рахунків відповідачем підтверджується зазначенням їх номерів та дат в довіреностях, виписаних на отримання товару від позивача.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином, у встановлений строк у відповідності з вказівками закону, договору, а за відсутності таких вказівок - у відповідності до звичайно пред'явлених вимог.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних вимогах звичайно ставляться.

Виходячи з наведеного, оцінивши доводи позивача та відповідача у справі, господарський суд дійшов висновку про існування між сторонами господарських правовідносин і неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за усною домовленістю по оплаті поставленої продукції, у зв'язку з чим задовольнив позовні вимоги і стягнув суму основного боргу з відповідача на користь позивача.

Приймаючи оскаржене рішення господарський суд також визначився, що прийнявши до оплати виставлені позивачем рахунки, в яких зазначено строк їх оплати, відповідач взяв на себе зобов'язання по їх оплаті, саме, у встановлені в них строки, невиконання якого є порушенням права позивача на отримання грошей за проданий товар та визначає відповідача таким, що прострочив виконання.

Згідно з пунктом 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Скориставшись своїм правом та відповідними приписами чинного цивільного законодавства позивач у даній справі заявив вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних.

З урахуванням вищезазначеної норми місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги стосовно стягнення з відповідача на користь позивача 7376,92 грн. інфляційних збитків та 2598,24 грн. 3 % річних за період з 01.12.06 р. по 30.09.07 р. правомірні, обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки вони нараховані у відповідності з вимогами чинного законодавства.

Викладені вище висновки господарського суду, на думку колегії суддів, повністю відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи, їм надана правильна та належна правова оцінка, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування прийнятого по справі рішення колегія суддів не вбачає, оскільки відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

При цьому, згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На думку колегії суддів, позивач обґрунтував та належним чином довів належними та допустимими доказами правомірність своїх позовних вимог до відповідача. Разом з цим, факти, викладені в апеляційній скарзі відповідачем і його посилання на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, не знайшли свого підтвердження.

Так, заявник апеляційної скарги вказує на те, що оскільки договір купівлі-продажу між сторонами не укладався, тому строк оплати за поставлену продукцію був визначений сторонами, а саме протягом 2008 року, після виконання відповідачем державного замовлення по друку підручників. З цих підстав, відповідач посилається на придбання ним продукції у позивача в кредит. Разом з цим, скаржник стверджує, що оскільки ніяких вимог про сплату боргу у відповідності з вимогами чинного законодавства, зокрема за правилами ст. 530 Цивільного кодексу України, відповідач від позивача не отримував, тому право вимагати виконання зобов'язань по сплаті вартості отриманої продукції у позивача не виникло.

Однак вказані посилання не приймаються до уваги колегією суддів, так як факт досягнення згоди щодо придбання продукції саме за спірними накладними в кредит або з розстроченням оплати її вартості, відповідачем не доведений належними та допустимими доказами. Не надано відповідачем як суду першої так і апеляційної інстанції також і жодних доказів належним чином оформленої домовленості між сторонами у справі стосовно оплати вартості отриманої продукції протягом певного часу або з розстроченням здійснення платежу у відповідний термін.

Окрім того, в спростування доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі щодо невизначеності строків оплати вартості продукції, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що у виставлених рахунках на оплату товару позивачем зазначалось про дійсність його до сплати протягом 2 банківських днів. Отримання цих рахунків відповідачем підтверджується зазначенням їх номерів та дат в довіреностях, виписаних на отримання товару від позивача, і вказані обставини відповідачем не спростовані. Отже, у виставлених позивачем рахунках встановлена їх дійсність до оплати з вказанням певного строку, і зобов'язання відповідача, як покупця, по повній сплаті вартості товару виникло в момент передачі йому товару та товаророзпорядчих документів.

Враховуючи вимоги чинного законодавства, що регулюють правовідносини сторін у справі, а також те, що відповідачем було здійснено часткове погашення спірних рахунків на користь позивача, колегія суддів вважає, що момент виконання відповідачем зобов'язання по сплаті вартості продукції за спірними накладними є визначеним та вже настав.

Інші доводи відповідача, наведені в апеляційній скарзі, щодо відсутності розрахунку позовних вимог (розміру заборгованості, інфляційних втрат та річних), не мають матеріального підтвердження, а тому не приймаються колегією суддів до уваги. При цьому, відповідач не надав судам розрахунку іншого розміру заборгованості, інфляційних та річних, заявлених позивачем у позовній заяві, або взагалі їх відсутності.

Матеріалами справи підтверджується, що нарахування інфляційних та 3% річних проводилось позивачем в період виникнення спірних правовідносин, з урахуванням всіх обставин справи та вимог чинного законодавства. Крім того, доказів того, що заборгованість по оплаті отриманої продукції в сумі 103269,95 грн. виникла за іншими договірними зобов'язаннями відповідач не представив.

Решта наведених відповідачем в апеляційній скарзі доводів зводиться до помилкового довільного тлумачення відповідачем змісту норми ст. 244 Цивільного кодексу України, якою врегульовано можливість представника на підставі довіреності здійснювати власні дії, які відповідно до наданих йому повноважень створюють, змінюють або припиняють цивільні права та обов'язки у особи, яку він представляє. Положення даної норми ніяк не стосуються довіреності, як документу, що надає право уповноваженій особі отримувати відповідні товарно-матеріальні цінності.

Приймаючи до уваги вищезазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга відповідача позбавлена фактичного та правового обґрунтування на її підтвердження, рішення господарського суду Харківської області від 06.12.2007р. по справі № 07/150-07 прийняте без порушень норм матеріального та процесуального права, а доводи відповідача з яких подана апеляційна скарга про скасування рішення, не можуть бути підставою для його зміни чи скасування.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 43, 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду, -

постановила:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Харківська книжкова фабрика ім. М.В. Фрунзе" корпоративного підприємства ДАК "Укрвидавполіграфія", м. Харків залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 06.12.2007 року по справі № 07/150-07 залишити без змін.

Головуючий суддя Демченко В.О.

Судді Такмаков Ю.В.

Барбашова С.В.