СУД  ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

18
лютого 2008 р.
Справа  № 5/369-А

За позовом:
ПП ОСОБА_1 АДРЕСА_1

До
відповідача:  ДПІ у Тячівському районі м.Тячів

Про визнання нечинними та скасування актів
податкового органу

Заступник
Голови господарського суду

Суддя        О.С.Йосипчук

за участю
представників сторін:

позивача:        ОСОБА_2 - представник

відповідача:    Змерега
І.В. -представник, Шкамбара М.Д. -

представник,
Синьо Д.Д. - представник

Розглянувши матеріали справи за позовом

Приватного
підприємця ОСОБА_1 с.Добрянське до ДПІ у Тячівському районі про визнання
нечинними та скасування податкові повідомлення-рішення від 26.11.2007р. №
/0/2036/, № /0/2035/,  від 21.12.2007 року № 21732/2082
та № 22732/2081 та рішення про застосування штрафних (фінансових)
санкцій від 26 листопада 2007 року № /2038/,  №/2037/ та від 21.12.2007
року № 21151//2083.

ВСТАНОВИВ:

ДПІ у
Тячівському районі було проведено планову документальну перевірку  дотримання вимог податкового законодавства  позивачем за період з 27.04.2005 року по 30
червня 2007 року, за результатами якої складено акт перевірки від 13.11. 2007
року № 170119/39. На підставі згаданого акту відповідач прийняв податкові
повідомлення-рішення                               № /0/2036/,
яким позивачу визначено  податкове
зобов'язання зі сплати податку на додану вартість у загальному розмірі 1314858
гривень, у т.ч. 873852 гривень основного платежу та 441006 гривень штрафних
(фінансових) санкцій, № /0/2035/, яким позивачу визначено
податкове зобов'язання зі сплати податку на доходи від підприємницької
діяльності у розмірі 46493,87 гривень основного платежу, а також рішення про
застосування штрафних (фінансових) санкцій № /2038/, яким
до позивача застосовані штрафні санкції у розмірі 6720 гривень за порушення п.1
ст.3 та ч.2 ст.7 Закону України „Про патентування деяких видів підприємницької
діяльності” та  №
/2037/, яким до позивача застосовані штрафні санкції у
розмірі 21786300 гривень за порушення п.1 ст.3 Закону України „Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування
та послуг”.

За наслідками
оскарження наведених рішень в адміністративному порядку та з метою доведення до
платника нових граничних строків сплати податкових зобов'язань та  штрафних санкцій відповідачем було прийнято
податкові повідомлення-рішення від 21.12.2007 року № 21732/2082 та №
22732/2081, а також рішення про застосування штрафних (фінансових)
санкцій від 21.12.2007р. від 21.12.2007р.
№ 21151//2083.

Позивач просить
визнати нечинними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від
26.11.2007р. № /0/2036/, №/0/2035/  та рішення про застосування штрафних
(фінансових) санкцій від 26.11.2007р. № /2038/, №
/2037/ та податкові повідомлення-рішення від 21.12.2007
року № 21732/2082 та № 22732/2081, а також рішення про
застосування штрафних (фінансових) санкцій від 21.12.2007 року №
21151//2083,  прийняті за
наслідками розгляду його скарги у процедурі адміністративного оскарження (із
урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог).

Обґрунтовуючи
власні вимоги, позивач стверджує про помилковість висновків податкового орану
-відповідача у справі щодо, перевищення встановлених законодавством гранично
допустимих обсягів виручки від реалізації товарів (робіт, послуг), позаяк він
здійснював господарську діяльність в межах договорів комісії та консигнації,
отримував комісійну винагороду, яка і являється його виручкою від реалізації
послуг, а кошти, що надходили за реалізовані належні комітенту та консигнанту
товари є виручкою власників товару і, оскільки не належать позивачу на правах
власності, то не можуть вважатися його виручкою в розумінні ст.1 Указу
Президента України „Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності
суб'єктів малого підприємництва”

Відповідач
проти позову заперечує з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву.
Зокрема стверджує, що проведеною перевіркою встановлено перевищення позивачем
гранично допустимого обсягу виручки від реалізації товарів (робіт послуг) для
суб'єктів малого підприємництва, у зв'язку з чим з третього кварталу 2005 року
позивач зобов'язаний був перейти на загальну систему оподаткування.

При цьому, на
думку відповідача, при визначенні обсягу виручки суб'єкта малого підприємництва
повинні враховуватися всі надходження від реалізації товарів (робіт, послуг), в
тому числі отримані в межах договорів комісії та консигнації.

Повний текст Рішення
виготовлено 27.02.2008р.

Заслухавши пояснення представників сторін,
проаналізувавши

подані по справі доказові матеріали, щодо спірного питання,

Суд задовольняє позов,
виходячи з наступного:

Судовим
розглядом справи встановлено, що протягом 2005-2007 р.р.позивач здійснював
господарську діяльність в межах договорів консигнації на продаж продукції  № ВД-17/2005 від 05.05.2005 року, укладених з
ТОВ «Закарпатбудкомплект»та від 01.04.2007 року, укладеного з ТОВ «Шаян».

Відповідно до
п.1.1 договору консигнації від 05.05.2005 року позивач надавав консигнанту
послуги з реалізації належних останньому товарів.  За умовами
п.1.2 вказаного договору  право
власності на отриманий для реалізації товар до позивача не переходило. Згідно з
п.4.3 договору у якості плати за послуги позивач залишав собі кошти в розмірі
встановленої торгової націнки на належні консигнанту товари, а вартість товару
у сумі, визначеній у специфікаціях, перераховуються власнику товару на протязі
3-х банківських днів з  моменту
реалізації. Аналогічні умови передбачені договором консигнації від 01.04.2007
року.

Позивачем
надано докази, які підтверджують, що належні консигнантам кошти перераховані їм
позивачем у повному обсязі. Відповідач проти факту перерахування коштів
консигнантам не заперечує. Окрім того, факт отримання позивачем коштів, що
належать консигнантам підтверджується і платіжними дорученнями про
перерахування коштів за угодами консигнації.

За своїм
змістом договір консигнації має подібну правову природу  до договору комісії, оскільки правовідносини,
що виникають внаслідок даних видів договорів, передбачають надання консигнанту
(комітенту) на оплатних умовах посередницьких послуг по виконанню їх доручень
щодо вчинення від свого імені, але за рахунок консигнанта (комітента) одного
або декількох правочинів.  За договором
комісії оплата послуг комісіонера здійснюється шляхом встановлення і виплати
комісійної винагороди, а за договором консигнації -у розмірі торгової націнки,
самостійно встановленої консигнатором понад вартість товару, визначену у
договорі.

Таким чином
судом встановлено, що зміст господарської діяльності позивача полягав у наданні
посередницьких послуг консигнанту, при цьому надані позивачем послуги
оплачувались у розмірі торгової націнки на товар, що ним реалізується.

Статтею 1 Указу
Президента України „Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності
суб'єктів малого підприємництва” встановлено, що спрощена система
оподаткування, обліку та звітності запроваджується для фізичних осіб, які
здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових
відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не
більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень. При цьому виручкою від реалізації
продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом
підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за
здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

Із змісту
вказаної правової норми випливає, що при визначенні граничної суми, в межах
якої застосовується спрощена система оподаткування, обліку і звітності, до
уваги приймається власна виручка самого суб'єкта малого підприємництва -кошти,
які отримані підприємцем у власність.

В той же час
відповідно до ст.ст. 1018 та 1020 Цивільного кодексу України грошові кошти, що
надходять комісіонеру за договором комісії, є власністю комітента,

Норми Положення
(стандарту)   бухгалтерського    обліку
15    "Дохід",
затвердженого   Наказом Міністерства
фінансів України від 29.11.1999 № 290,
визначають виручку від реалізації продукції  як дохід суб'єкта підприємницької
діяльності.  Відповідно п.п.  6.2 п.
6 вказаного Положення не визнається доходом  (виручкою) сума   надходжень
за  договорами  комісії,
агентським  та  іншим аналогічним договором на користь
комітента, принципала тощо.

Таким чином,
кошти, що надходять позивачу від реалізованих належних консигнанту товарів  не належать йому і не являються його виручкою
від реалізації товарів (робіт, послуг), а є виручкою самого консигнанта.

Матеріалами
справи підтверджено, що обсяг виручки позивача, визначеної виходячи з розміру
його винагороди (торгової націнки), тобто коштів, що дійсно належать позивачу і
являються його виручкою від реалізації наданих ним посередницьких послуг, за
період, охоплений перевіркою, не перевищив 500 000 грн. за рік, тому позивачем
не  допущено порушень ст.1  Указу Президента України „Про спрощену
систему оподаткування, обліку і звітності суб'єктів малого підприємництва”, що
зумовлювало б його обов'язок перейти на загальну систему оподаткування.

Суд приходить
до висновку, що на протязі 2005-2007 років позивач правомірно перебував на
спрощеній системі оподаткування, обліку і звітності, був платником єдиного
податку, що підтверджується відповідними свідоцтвами, виданими відповідачем.

Як встановлено
ст.6  Указу Президента України „Про
спрощену систему оподаткування, обліку і звітності суб'єктів малого
підприємництва” суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не
є платником, зокрема, податку на додану вартість, податку на доходи фізичних
осіб та плати за патенти згідно з Законом України „Про патентування деяких
видів підприємницької діяльності”. За таких обставин, визначення відповідачем
податкових зобов'язань з указаних видів податків (обов'язкових платежів) є
протиправним. Так само, згідно вказаної норми Указу, суб'єкти підприємницької
діяльності - фізичні особи - платники єдиного податку мають право не
застосовувати електронні контрольно-касові апарати для проведення розрахунків
із споживачами. Тому протиправним є також застосування до позивача штрафних
санкцій за непроведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових
операцій.

Крім того суд
приймає до уваги, що штрафні санкції за непроведення розрахункових операцій
через реєстратори розрахункових операцій по своїй суті відносяться до
адміністративно-господарських штрафів у розумінні ст.241 Господарського кодексу
України. Як передбачено ст.250 Господарського кодексу України,
адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта
господарювання протягом  шести  місяців
з дня  виявлення  порушення,
але  не пізніш як через один рік з
дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими  актами
правил здійснення господарської діяльності,  крім випадків,  передбачених законом. В порушення
вищенаведеного, відповідач застосував до позивача штрафні санкції і поза межами
визначеного вказаною нормою гранично допустимого строку, що підтверджує
протиправність відповідних рішень відповідача.

Тому,з
урахуванням викладеного вище,суд констатує помилковість висновків податкового
органу.

На підставі
наведеного та керуючись , ст.ст. 2, 7 -12, 70, 86, 94, 157, 158 -163 Кодексу
адміністративного судочинства України

СУД
ПОСТАНОВИВ:

1. Позов
задоволити.

Визнати
нечинним та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від
26.11.2007р. № /0/2036/, №/0/2035/  та рішення про застосування штрафних
(фінансових) санкцій від 26.11.2007р. № /2038/, №
/2037/ та податкові повідомлення-рішення від 21.12.2007
року № 21732/2082 та № 22732/2081, а також рішення про
застосування штрафних (фінансових) санкцій від 21.12.2007 року №
21151//2083, прийняті ДПІ у Тячівському районі по відношенню до
приватного підприємця ОСОБА_1 АДРЕСА_1 .

Постанова
набирає чинності протягом 10-ти днів з дня складення в повному обсязі
відповідно до ст.ст. 254, 186, 160 Кодексу адміністративного судочинства
України і може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного
суду.

Суддя                                               О.С.Йосипчук