ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

22 січня 2008 р.

№ 2-2165/03

Вищий господарський  суд
України у складі колегії суддів :

головуючого судді

Овечкіна В.Е.,

суддів

Чернова Є.В.,

Цвігун В.Л.,

розглянув касаційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення

від 26.12.03 Ленінського
районного суду м. Вінниці

та ухвалу

від 15.03.04 Апеляційного суду
Вінницької області

у цивільній справі

№ 2-2165-2003

за позовом

ОСОБА_1

до

СП "ПоділляМАЗсервіс"
ОСОБА_2ОСОБА_3ОСОБА_4Літинська селищна рада Літинська райдержадміністрація

про

стягнення статутних внесків та
дивідендів

за
участю представників сторін:

позивача:  ОСОБА_1 паспорт НОМЕР_1

відповідачів:

СП
"ПоділляМАЗсервіс"

ОСОБА_2-паспорт№НОМЕР_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4

Літинська
селищна рада

Літинська
райдержадміністрація Вінничук М.А.. №282 від 21.01.08, Бойко С.Є. №420-1/24 від
12.11.07

ВСТАНОВИВ:

У березні 2001 року позивач -
ОСОБА_1звернулася до суду з позовною заявою до Українсько-білоруського
спільного підприємства “ПоділляМАЗсервіс” про стягнення статутних внесків та
дивідендів. Позовні вимоги мотивовані тим, що її чоловік ОСОБА_5 був учасником
СП “ПоділляМАЗсервіс” на підставі поданої ним заяви від 2.02.1993. Згідно
протоколу від 10.03.1993 позивач також була учасником товариства по заяві від
01.02.1994 відповідно протоколу правління від 1.02.1994. Після смерті її
чоловіка (17.08.1998) вона стала єдиним спадкоємцем на його майно.

В серпні 2002 року ОСОБА_1
звернулася з додатковою позовною заявою до Українсько-білоруського спільного
підприємства “ПоділляМАЗсервіс”, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,  Літинської селищної ради, Літинської
райдержадміністрації про стягнення вартості частини майна підприємства та про
визнання свідоцтва про право власності в порядку приватизації будинку
недійсним.

В заяві зазначила, що їй та її
колишньому чоловіку належить, як учасникам СП, 2,28% Статутного фонду
підприємства, що складає 42738,60 грн. Вона повідомляла, що генеральний
директор СП ОСОБА_2., незважаючи на відсутність згоди власників СП, що
передбачено статутом, незаконно приватизував на свою сім'ю будинок зі всіма
надвірними спорудами, розташований в АДРЕСА_1, отримавши свідоцтво про право
власності.

Оскільки з вартості цього будинку
позивачці належить 2,28%, то вона просила стягнути з СП “ПоділляМАЗсервіс” на
її користь 42738,60 грн., визнати недійсним Свідоцтво про право власності на
житловий будинок в АДРЕСА_1від 1.10.1998, видане в порядку приватизації на ім'я
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

Рішенням Ленінського райсуду
м.Вінниця  від 26.12.03, залишеним без
змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 15.03.04,  у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що Статутом
спільного підприємства не було передбачено формування Статутного фонду за
рахунок  вступних внесків фізичних осіб.

Не погоджуючись з прийнятими
судовими актами, позивач звернулася з касаційною скаргою, в якій просить їх
скасувати, як постановлених з порушенням норм матеріального та процесуального
права. Зокрема позивач посилається на те, що судами не враховано, що ст. 3
Закону України "Про господарські товариства" передбачає, що
іноземні  громадяни та юридичні особи
можуть бути учасниками товариства нарівні з громадянами України, а ст.1 Закону
України "Про інвестиційну діяльність" зазначає, що
"суб'єктами  інвестиційної
діяльності  можуть бути  громадяни і
юридичні особи України…" Про таке було зазначено й в ст.2 Статуту:
"Залучення нових  учасників СП  як юридичних та к і фізичних, проводиться за
єдиним рішенням правління". В ст. 13 Статуту зазначено: "Виключною
компетенцією правління є  прийняття
рішення про залучення нових учасників підприємства як  юридичних так й фізичних осіб".
Позивач  зазначає, що статутний капітал
підприємства збільшився  на 18 622,2
тис.крб. за рахунок фізичних осіб.

Скаржник наголошує, що під час
створення СП його форма власності була змішаною (державна власність плюс
власність іноземної юридичної особи), а після вступу нових учасників -фізичних
осіб залишилась  також змішаною.  Тому , на думку скаржника,  не дивлячись на те, що зміни про учасників СП
до Статуту не вносились, позивач  разом
зі своїм чоловіком були прийняті до
учасників СП .

Порушення норм процесуального права,
на думку скаржника, полягає в
незалученні судом  в якості
третьої особи Мінського автозаводу, якому в спірному будинку належить 46,1 %
статутного фонду.

Окрім цього, скаржник вважає, що
справу було безпідставно передано з
Вінницького райсуду до Ленінського
місцевого суду м.Вінниця.

Ознайомившись з матеріалами та
обставинами справи на предмет надання їм попередніми судовими інстанціями
належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм
процесуального права, згідно з вимогами ст.1115 Господарського
процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга  підлягає  задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно ст. 1117
Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин
справи перевіряє застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та
процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

Судами попередніх інстанцій встановлено
наступне.

Згідно установчих документів
Українсько-білоруського спільного підприємства з сервісного обслуговування
автомобілів Мінського автомобільного заводу виробничого об'єднання “Белавтомаз”
“ПоділляМАЗсервіс”, засновниками підприємства
від України є Вінницьке ТПО автомобільного транспорту, від Білорусії
-Мінський автомобільний завод виробничого об'єднання “Белавтомаз”.

Підприємство засновано на підставі
угоди про створення та діяльність українсько-білоруського спільного
підприємства сервісного обслуговування автомобілів Мінського автомобільного
заводу “Белавтомаз” від 25.02.1992.

До статутного фонду входили дві
частини : частка України складає 51%, частка Білорусії -49%. У грошовому вимірі
це відповідно 1344,1 тис. крб. та 1291 тис. крб.

Форма власності підприємства
-державна з обох сторін.

Статтею 6 Статуту передбачено зміна
статутного фонду за рахунок поновлення з прибутку від господарської діяльності
підприємства, а при необхідності за рахунок додаткових внесків його учасників
пропорційно їхній частці у статутному фонді, що забезпечує спільну діяльність
підприємства.

Зміна розміру статутного фонду
здійснюється за погодженням сторін. Підтвердження частки учасників здійснюється
сертифікатами.

Згідно протоколу засідання
правління  СП від 24.12.1992 було
прийнято рішення про вступ  фізичних осіб
до складу учасників СП.

Протоколом засідання правління від
1.02.1994 ОСОБА_1 була прийнята учасником СП за її заявою від 01.02.1994.

Зміни до установчих документів, а
саме до статутного фонду, та в Угоду сторін, не вносилися.

Згідно ст. 7 Закону України “Про
господарські товариства ”, зміни, які відбулися в установчих документах
товариства і які вносяться до Державного реєстру, підлягають державній
реєстрації за тими ж правилами, які встановлено для державної реєстрації
товариства. Таких змін Правлінням до Статуту угоди не було внесено. Склад
засновників не змінився.

Крім того, в 1998 році постановою
Кабміну № 740 від 25.05.1998 затверджено Положення про державну реєстрацію
суб'єктів підприємницької діяльності, яке передбачає обов'язкову реєстрацію
зміни у випадку їх внесення в установчі документи, зокрема, зміни у склад
засновників.

Судами встановлено, що в 1996, 1998
рр. вносилися зміни до установчих документів СП і ці зміни належним чином
реєструвалися. Зміни в частині складу засновників не вносилися і не
реєструвалися.

В 1996 році підприємство мало намір
приватизувати державне майно, однак сторона угоди від Білорусії не дала згоду,
а потім відмовилася і сторона від України.

Рішенням засідання Правління № 001
від 6.10.1999 постановлено повернути внески фізичним особам.

ОСОБА_1 відмовилась від отримання
свого внеску, стверджуючи, що вона є учасником підприємства і їй належить
частка від вартості майна підприємства.

Законом “Про господарські
товариства” передбачено виділення учасникам товариства належної їм частки майна
в грошовому виразі чи у натуральній формі при виході із відповідного
товариства.

Заслуговують на увагу посилання
скаржника на порушення судами норм процесуального права.

Так, відповідно до ст.116. ЦПК
України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо:

1) задоволено клопотання відповідача,
місце проживання якого

раніше  не
було  відоме,  про
передачу  справи  за
місцем  його

проживання або місцезнаходженням;

2) після відкриття провадження у справі і до початку судового

розгляду виявилося,  що заяву було прийнято  з
порушенням  правил

підсудності;

3) після   задоволення   відводів
(самовідводів)  неможливо

утворити новий склад суду для
розгляду справи;

4) ліквідовано суд, який розглядав справу.

Відповідно до частини 3 ст. 116 ЦПК
України  передача справи з одного суду
до  іншого  здійснюється
на підставі ухвали суду після закінчення строку на її оскарження, а в
разі подання скарги - після залишення її без задоволення.

Частиною 4 ст. 116 ЦПК України
встановлено, що забороняється
передавати  до  іншого
суду  справу,   яка розглядається   судом,
за  винятком  випадків,
встановлених  цим Кодексом.

Листом від 16.05.03 №728  заступник Голови Вінницького райсуду
звернувся до Голови Апеляційного суду Вінницької області (а.с.316), в якому
просив вирішити питання  про зміну
підсудності справи та передачі її  на
розгляд до Ленінського райсуду м. Вінниці в зв'язку з  тим, що суддя Мішеніна С.В., яка  працювала в Вінницькому райсуді, мала цю
справу в своєму провадженні та розглядала її, в ході чого судове слідство було
закінчено і суд перейшов до судових дебатів. А згідно довідки Управління ДСА у
Вінницької області суддя Мішеніна С.В. була переведена на роботу на посаду
судді Ленінського районного суду м.Вінниці згідно  постанови ВР України від 20.05.04 №1732-ІУ
"Про обрання суддів".

Відповідно до п.5  ст. 25 Закону України "Про судоустрій в
Укоаїні"  Голова апеляційного суду,
зокрема, організовує ведення та аналіз судової статистики, вивчення й
узагальнення судової практики, має право витребувати з відповідного суду
справи, судові рішення в яких набрали законної сили.

Не зважаючи на зазначені вище норми
процесуального законодавства Голова апеляційного суду м.Вінниці листом від
20.05.03 №1п-1422  направив цивільну
справу  до Ленінського районного суду
м.Вінниці для розгляду по суті.

Відповідно до вимог ст. 11110 ГПК
України  порушення норм
процесуального права є підставою для скасування рішення місцевого або постанови
апеляційного господарського суду.

Враховуючи те, що  у зв'язку з прийняттям Закону України від
15.12.06 №483-У "Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо
визначення підсудності справ з питань
приватизації та з корпоративних спорів" зазначений спір підвідомчий
господарському суду.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що прийняті судові акти підлягають скасуванню, а справа -передачі на
новий розгляд до  господарського суду  Вінницької області.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110,  11111, Господарського процесуаль
ного кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково,

Рішення Ленінського райсуду
м.Вінниця  від 26.12.03 та ухвалу
Апеляційного суду Вінницької області від 15.03.04 у справі № 2-2165-2003
скасувати.

Справу направити  на новий розгляд до господарського суду
Вінницької області

Головуючий
В.
Овечкін

Судді:
Є.Чернов

В.Цвігун