ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2008 р.

№ 22/207/07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді

Кравчука Г.А.

суддів :

Мачульського Г.М.,

Шаргала В.І.

за участю представників сторін:

позивача

не з’явився

відповідача

не з’явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу

Любимівської сільської ради

на постанову

Запорізького апеляційного господарського суду від 26.12.2007 р.

у справі

№ 22/207/07 господарського суду Запорізької області

за позовом

Селянського (фермерського) господарства "Лещенко В.М."

до

Любимівської сільської ради

про

стягнення 21 579,83 грн.

В С Т А Н О В И В:

Селянське (фермерське) господарство (надалі СФГ) "Лещенко В.М." звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом до Любимівської сільської ради про стягнення заборгованості за використання належного позивачу автобуса відповідно до умов укладеного між сторонами договору.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 21.07.2007 року (суддя Скиданова Ю.О.), залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 26.12.2007 року (судді: Колодій Н.А., Коробка Н.Д., Юхименко О.В.), позов задоволений частково, з Любимівської сільської ради на користь СФГ "Лещенко В.М." стягнуто 19 897,63 грн. заборгованості та відповідні судові витрати, в решті позову відмовлено з підстав спливу терміну позовної давності.

Не погоджуючись з прийнятими у справі рішенням та постановою, Любимівська сільрада звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема п. 33 ст. 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", ст. 9 Закону України "Про автомобільний транспорт", ст. 509 Цивільного кодексу України, просить їх скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові. Скаржник

Доповідач: Шаргало В.І.

звертає увагу касаційної інстанції на те, що позивач не має відповідної ліцензії на перевезення, тому не мав права надавати вказані послуги, розрахунки собівартості послуг є завищеними, калькуляції складені за відсутності договірних відносин між сторонами.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, судова колегія Вищого господарського суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Господарськими судами під час розгляду справи встановлено, що 02.01.2004 року між Селянським (фермерським) господарством “Лещенко В.М.” та Любимівською сільською радою було укладено договір, за умовами якого Селянське (фермерське) господарство “Лещенко В.М.” надає автобус для перевезення дітей та вчителів до школи, а Любимівська сільська рада гарантує кожного кварталу оплату за надані транспортні послуги згідно з калькуляцією, протягом 10 днів після її отримання. Згодом договірні відносини між сторонами продовжувались, що підтверджується договором від 28.12.2004 року та договором про пролонгацію від 04.01.2006 року.

Відповідно до умов вищезазначеного договору, позивач прийняв на себе зобов’язання своєчасно надавати автобус ПАЗ 672 держ. №00349 НР для підвозу дітей до школи та здійснювати послуги по його технічному обслуговуванню. Відповідач, в свою чергу, зобов’язався проводити оплату позивачу за надані послуги автобуса по рахунках та калькуляції собівартості наданих послуг на протязі 10-ти банківських днів, після місяця в якому було надано послуги, а також проводити заправку автобуса за власні кошти. Згідно з п. 2.1 договору від 04.01.2006 року, сторони узгодили, що в разі прострочення оплати в поточному місяці, відповідач зобов’язаний сплатити заборгованість в наступному місяці. Пунктом 11.6. цього ж договору, сторони передбачили, що загальна сума договору складає 22 000 грн. 00 коп. Термін дії вищезазначеного договору: з моменту підписання і до 31.12.2006 року ( п. 3.1 договору).

Позивач виконував свої зобов'язання за договором, подаючи автобус для перевезень та кожного кварталу надаючи відповідачеві відповідні калькуляції за надані послуги, копії яких за період з березня 2004 року по червень 2006 року з печатками сторін та з підписами уповноважених сторін містяться в матеріалах справи. Проте, відповідач свого обов'язку щодо розрахунків за вказані послуги належним чином не виконував, в результаті чого утворилася заборгованість, розмір якої з урахуванням строку позовної давності становить 19 897,63 грн.

СФГ “Лещенко В.М.” звернулося до Любимівської сільської ради з претензією від 22.09.2006 року, в якій вимагало сплатити борг. У відповідь сільрада гарантувала, що по мірі надходження коштів заборгованість буде погашена, однак на час розгляду справи відповідач не подав доказів про погашення цієї заборгованості.

Оцінюючи правовідносини, що виникли між сторонами на підставі вищеперерахованих договорів суди встановили їх як такі, що характерні для договору оренди.

Відповідно до частини 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічні норми містять і ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Отже, колегія касаційної інстанції погоджується з висновком судів попередніх інстанцій щодо наявності всіх необхідних правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги у визначеному судами розмірі.

Згідно зі ст.1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. Тому доводи касаційної скарги щодо неправильної оцінки та недостатньої перевірки господарськими судами доказів (зокрема, правильності розрахунку калькуляцій та оцінки договорів) у справі не входять до повноважень суду касаційної інстанції і не можуть бути підставою для скасування прийнятих у справі судових рішень.

З огляду на викладене та виходячи з меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи господарськими судами фактичні обставини справи встановлено на основі повного і об'єктивного дослідження матеріалів справи, висновки судів відповідають цим обставинам і їм надана правильна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а відтак, у касаційної інстанції відсутні підстави для скасування прийнятих у справі рішень.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Любимівської сільської ради залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 26.12.2007 р. у справі №22/207/07 залишити без зміни.

Головуючий суддя

Кравчук Г.А.

Суддя

Мачульський Г.М.

Суддя

Шаргало В.І.