ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2008 р.

№ 35/270-07

Вищий господарський суду України в складі колегії

суддів:

Грейц К.В. –головуючого,

Бакуліної С.В.,

Глос О.І.,

розглянувши касаційну скаргу

ВАТ "Харківська книжкова фабрика

ім. М.В.Фрунзе"

на постанову

від 14.11.2007

Харківського апеляційного господарського суду

у справі господарського суду Харківської області № 35/270-07

за позовом

третя особа без самостійних вимог на предмет спору

ВАТ "Харківська книжкова фабрика

ім. М.В.Фрунзе"

ДАК "Українське видавничо-поліграфічне об’єднання"

до

1. ТОВ "Стеді плюс"

2. ПП "Асседо"

за участю Прокуратури Харківської області

про

визнання недійсними договорів і визнання права власності

за участю представників:

- позивача

Мозгової О.С.

-          відповідача-1

-          відповідача-2

-          3-ї особи

Кадацького С.Р.

Ткаченка О.В.

Лучківа М.І., Гісматуліна В.В

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Харківської області від 06.08.2007 (колегія суддів у складі головуючого судді Шведа Е.Ю., суддів Тихого П.В., Гребенюк Н.В.) відмовлено в задоволенні позовних вимог (уточнених в процесі розгляду справи) ВАТ "Харківська книжкова фабрика ім. М.В.Фрунзе" (позивач), за участю третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог - ДАК "Українське видавничо-поліграфічне об’єднання", про визнання недійсними договору від 22.11.2004 купівлі-продажу нежитлових приміщень по вул. Донець-Захаржевського, 6/8 в м. Харкові, укладеного між ВАТ "Харківська книжкова фабрика ім. М.В.Фрунзе" та ТОВ "Торговий будинок "Харківський шиферний завод", правонаступником якого є ТОВ "Стеді плюс" (відповідач-1), договору від 26.11.2004 купівлі-продажу тих же приміщень, укладеного між відповідачем-1 та ПП "Асседо" (відповідач-2), про зобов’язання відповідача-2 повернути майно, а також про визнання за позивачем права власності на майно, яке було предметом купівлі-продажу за спірними договорами.

Рішення мотивовано тим, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 22.11.2004 підписаний зі сторони позивача особою, яка діяла на підставі нової редакції Статуту акціонерного товариства та контракту № 14/2004 від 21.10.2004; позивач не надав доказів реєстрації у Державному реєстрі обмеження повноважень Іванченка І.С. щодо представництва позивача, крім того, такі обмеження в силу положень статті 92 Цивільного кодексу України не мають юридичної сили у відносинах з третіми особами; належну компетенцію голови правління Іванченка І.С. підтверджено ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 26.07.2006 по справі № 22-а4001/2006, яка є обов’язковою для господарського суду щодо цього встановленого факту, натомість рішення господарського суду Харківської області від 09.03.2005 по справі № 35/89-05 за позовом ДАК "Укрвидавполіграфія" до ВАТ "Харківська книжкова фабрика імені М.В.Фрунзе", яким визнане недійсним рішення загальних зборів акціонерів товариства від 20.10.2004, 29.10.2004, повинно оцінюватись судом на загальних підставах; укладений головою правління договір купівлі-продажу від 22.11.2004 був в наступному схвалений юридичною особою шляхом вчинення конклюдентних дій, що згідно ст. 241 ЦК України робить спірний договір дійсним з моменту укладення; позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення через укладення спірного договору прав трудового колективу на працю, завдання шкоди правам та інтересам позивача чи суспільства, адже, спір про визнання недійсними цих договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень, розташованих по вул. Донець-Захаржевського, 6/8 в м. Харкові, вже був предметом судового розгляду Київського районного суду м. Харкова у справі № 12-а/06/01 за позовом Кириченко Л.В., профспілкового комітету ВАТ "Харківська книжкова фабрика імені М.В.Фрунзе" до ВАТ "Харківська книжкова фабрика імені М.В.Фрунзе", ТОВ "Стеді плюс", ТОВ "Торговий будинок "Харківський шиферний завод", ПП "Асседо", за участю третьої особи ДАК "Українське видавничо-поліграфічне об’єднання", за результатами якого відмовлено в позові постановою від 30.05.2006, яка набрала чинності і відповідно до ч. 4 ст. 35 ГПК України є обов'язковою для господарського суду щодо встановлених судом фактів, які мають значення для вирішення спору.

Харківський апеляційний господарський суд, здійснюючи апеляційну перевірку за скаргою позивача та поданням Заступника прокурора Харківської області, постановою від 14.11.2007 (колегія суддів у складі головуючого судді Шепітько І.І., суддів Лакізи В.В., Сіверіна В.І.) рішення у вправі скасував, прийняв нове рішення, яким позовні вимоги також залишив без задоволення, погодившись з висновками суду першої інстанції щодо преюдиціальності судових актів у спорі про визнання цих же договорів недійсними, розглянутому Київським районним судом м. Харкова, однак, приймаючи нове рішення, врахував, що в порушення ст. 87 ГПК України та п. 3.5.1 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Голови Вищого господарського суду України № 75 від 10.12.2002, суд першої інстанції не повідомив належним чином прокуратуру Харківської області про час і місце судового засідання.

Позивач, не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, в поданій касаційній скарзі просить її скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм ст. ст. 92, 203, 215, 330, 388 Цивільного кодексу України, Закону України "Про перелік об’єктів права державної власності, що не підлягають приватизації.

Відповідач-2 у відзиві на касаційну скаргу проти її задоволення заперечив, посилаючись на те, що доводи позивача були предметом дослідження попередніх судових інстанцій, їм надано належну правову оцінку за результатами встановлення всіх обставин справи, отже, скаржник намагається надати своїм доводам перевагу над іншими доказами, зібраними в процесі розгляду спору. Крім того, відповідач-2 звертає увагу, що позивач не оскаржує по суті рішення господарського суду першої інстанції, яким в позові також відмовлено.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 07.02.2008 в судовому засіданні касаційної інстанції оголошено перерву до 28.02.2008.

На адресу Вищого господарського суду України надійшло звернення від 26.02.2008 трудового колективу ВАТ "Харківська книжкова фабрика імені М.В.Фрунзе", в якому викладене клопотання про відкладення розгляду справи на невизначений термін, а також текст цього клопотання від 27.02.2008, з посиланням на конфлікт трудового колективу з головою правління Єфановим А.В., який не зацікавлений в заміні представника фабрики іншим фахівцем. Колегією суддів зазначене звернення і клопотання відхиляються з огляду на відсутність у трудового колективу статусу сторони у даній справі та враховуючи, що участь того чи іншого представника позивача в судовому засіданні касаційної інстанції не є обов’язковою, про що було зазначено в ухвалі Вищого господарського суду України від 16.01.2008 про прийняття до провадження і призначення розгляду касаційної скарги позивача, крім того, відповідно до ст. 44 ГПК України розгляд справ в господарських судах відкритий і присутність будь-яких осіб в судовому засіданні дозволяється, втім, строк розгляду касаційної скарги не необмежений, а згідно ст. 1118 ГПК України становить 2 місяці, отже, відкладення розгляду скарги "до вирішення конфлікту між працівниками фабрики і головою правління" не вбачається можливим.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представників сторін, перевіривши доводи касаційної скарги, повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підстав встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або перевіряти докази.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом доказування у даній справі, яка розглядалась неодноразово, є відповідність договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 22.11.2004 та від 26.11.2004 вимогам чинного законодавства, а також належність позивачеві права власності на майно, яке було предметом купівлі-продажу за цими договорами.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Водночас розгляд справи повинен відбуватись з додержанням принципів диспозитивності та змагальності учасників судового процесу, передбачених статтею 129 Конституції України та статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до підстав та предмету позову.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою –третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має спрямовуватись на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Судами попередніх інстанцій було встановлено, що 22.11.2004 між Відкритим акціонерним товариством "Харківська книжкова фабрика імені Фрунзе" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Харківський шиферний завод" укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень по вул. Донець-Захаржевського, 6/8 у місті Харкові, які за договором купівлі-продажу від 26.11.2004 Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Харківський шиферний завод" продані Приватному підприємству "Асседо".

Відчуження майна позивачем за договором від 22.11.2004 відбулось за рішенням загальних зборів акціонерів ВАТ "Харківська книжкова фабрика ім. М.В.Фрунзе" (єдиним акціонером товариства є держава в особі ДАК "Українське видавничо-поліграфічне об’єднання") від 20.10.2004, 29.10.2004 (протокол № 1 від 20.10.2004, 29.10.2004), якими затверджено нову редакцію Статуту акціонерного товариства, обрано головою правління Іванченка І.С. та йому надано дозвіл на розпорядження майном товариства.

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що рішенням господарського суду Харківської області від 09.03.2005 у справі № 35/89-05 за позовом ДАК "Укрвидавполіграфія" до ВАТ "Харківська книжкова фабрика ім. М.В.Фрунзе" визнане недійсним зазначене рішення загальних зборів акціонерів товариства від 20.10.2004, 29.10.2004 (протокол № 1 від 20.10.2004, 29.10.2004), втім, відмовляючи в позові про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.11.2004, підписаного з боку позивача Іванченком І.С., суди попередніх інстанцій виходили з того, що правоздатність і повноваження цієї особи саме як голови правління, в т.ч. на підписання спірного договору від імені товариства, встановлені постановою Київського районного суду м. Харкова від 30.05.2006 у справі № 12-а/06/01, залишеною без змін ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 26.07.2006, за позовом Кириченко Л.В., профспілкового комітету ВАТ "Харківська книжкова фабрика імені М.В.Фрунзе" до ВАТ "Харківська книжкова фабрика імені М.В.Фрунзе", ТОВ "Стеді плюс", ТОВ "Торговий будинок "Харківський шиферний завод", ПП "Асседо", за участю третьої особи ДАК "Українське видавничо-поліграфічне об’єднання", про визнання незаконними дій адміністрації ВАТ "Харківська книжкова фабрика імені М.В.Фрунзе" по реалізації концепції спільного розвитку ВАТ "Видавництво "Харків" і ВАТ "Харківська книжкова фабрика імені М.В.Фрунзе" з приводу продажу виробничого приміщення фабрики –нежитлових будівель по вул. Донець-Захаржевського, 6/8 у місті Харкові та визнання недійсними договорів купівлі-продажу цих приміщень від 22.11.2004 та від 26.11.2004.

Таким чином, оскільки зазначеними судовими актами встановлено факт виконання посадових повноважень голови правління в період з 29.10.2004 по 20.09.2005 Іванченком І.С., до компетенції якого відносилось укладання господарських договорів від імені ВАТ "Харківська книжкова фабрика імені М.В.Фрунзе", і цей факт відповідно до ч. 4 ст. 35 ГПК України має для господарського суду преюдиціальне значення, тобто, не підлягає доказуванню, слід дійти висновку, що господарські суди попередніх інстанцій правомірно визнали, що представляючи юридичну особу (акціонерне товариство), Іванченко І.С. підписав договір купівлі-продажу від 22.11.2004 будучі наділений відповідними повноваженнями, передбаченими Статутом ВАТ, укладеним з ним контрактом № 14/2004 від 21.10.2004, рішенням загальних зборів акціонерів ВАТ "Харківська книжкова фабрика ім. М.В.Фрунзе" від 20.10.2004 та 29.10.2004 (протокол № 1 від 20.10.2004, 29.10.2004), а та обставина, що він діяв з перевищенням цих повноважень, адже, рішенням господарського суду Харківської області від 09.03.2005 у справі № 35/89-05 зазначене рішення загальних зборів акціонерів товариства визнане недійсним, не може впливати на дійсність спірного договору, оскільки судами попередніх інстанцій встановлено його наступне схвалення товариством шляхом вчинення конклюдентних дій, що згідно ч. 2 ст. 241 ЦК України створює, змінює і припиняє цивільні права та обов’язки для особи, яку представляють, з моменту укладення договору.

У такому випадку вимога про визнання такого договору недійсним з мотивів відсутності належних повноважень представника на укладення договору задоволенню не підлягає.

Крім того, колегія суддів вважає правильною позицію господарських судів попередніх інстанцій, яка ґрунтується на приписах ч. 3 ст. 92 ЦК України, що у відносинах з третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Це положення є гарантією стабільності майнового обороту і загальноприйнятим стандартом у світовій практиці, зокрема, відповідно до Першої директиви Європейського Союзу від 09.03.1968 (68/151/ЕЕС).

Оскільки позивач ні в процесі розгляду даної справи, ані в межах провадження у справі за адміністративним позовом, не доводив, що відповідач-1 знав чи за всіма обставинами не міг не знати про наявність у Іванченка І.С. будь-яких обмежень прав на підписання договору в момент вчинення цієї дії, його посилання на недійсність договору з підстав його укладення не уповноваженою особою, не повинні прийматись до уваги.

Щодо договору купівлі-продажу від 26.11.2004, укладеного між відповідачами у справі, позивач не навів, а суди попередніх інстанцій не встановили правових підстав його недійсності за приписами ст. ст. 203, 215 ЦК України, при цьому, колегія суддів зазначає, що, незалежно від того, чи відповідає цей договір закону, задоволення вимоги позивача про визнання недійсним договору, стороною в якому позивач не є, не призведе до відновлення права позивача на повернення майна, власником якого він себе вважає, адже, захист права саме власника майна можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, за умови наявності підстав, передбачених положеннями статті 388 Цивільного кодексу України, втім, колегія суддів вбачає, що позивач, заявивши вимогу про визнання за ним права власності на майно, яке було предметом купівлі-продажу за оспорюваними ним договорами, не вважає це право беззаперечним і доведеним, натомість таким, що стане наслідком задоволення позову про визнання спірних договорів недійсними, отже, його вимога про повернення майна Приватним підприємством "Асседо", заявлена в межах даної справи, не є віндикаційною.

Так, позивач не навів правового обґрунтування вимоги про визнання за ним права власності на майно, яке було предметом спірних договорів купівлі-продажу, зазначена вимога є суперечливою з огляду на позицію позивача щодо порушення при укладенні договору від 22.11.2004 приписів Закону України "Про перелік об’єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", оскільки цим Законом, зокрема, додатком 2 до нього, затверджено перелік об’єктів права саме державної власності, які не підлягають приватизації, але можуть бути корпоратизовані, до якого включено Харківську книжкову фабрику ім. Фрунзе, а не ВАТ "Харківська книжкова фабрика імені М.В.Фрунзе", отже, як доводив позивач в процесі розгляду справи, він є відкритим акціонерним товариством, створеним в процесі корпоратизації, а не є державним підприємством або об’єктом права державної власності, таким чином, на нього не поширюються обмеження, встановлені цим Законом, натомість згідно Статуту, в т.ч. прийнятому, затвердженому і зареєстрованому до затвердження нової редакції Статуту акціонерного товариства рішенням загальних зборів від 20.10.2004 та 29.10.2004 (протокол № 1 від 20.10.2004, 29.10.2004), позивачу надано право власності на внесене до статутного фонду державне майно і право володіння, користування і розпоряджатися належним йому майном, в т.ч. продажу, обміну, передачі в оренду чи заставу засобів виробництва, використання та відчуження їх в інший спосіб (пункти 3.5, 3.7 Статуту).

Як вбачається з матеріалів справи, ВАТ "Харківська книжкова фабрика імені М.В.Фрунзе" засноване відповідно до постанови Кабінету Міністрів від 26.11.1998 № 1870 "Про забезпечення діяльності Державної акціонерної компанії "Українське видавничо-поліграфічне об’єднання" шляхом перетворення Харківської книжкової фабрики ім. М.В.Фрунзе у відкрите акціонерне товариство в порядку, передбаченому Указом Президента України від 15.06.1993 "Про корпоратизацію підприємств", 100% акцій якого передані до Статутного фонду ДАК "Українське видавничо-поліграфічне об’єднання".

Відповідно до зазначеного Указу корпоратизація як форма перетворення державних підприємств у відкриті акціонерні товариства здійснюються з метою реформування управління державним сектором економіки. Відкрите акціонерне товариство, створене у процесі корпоратизації, змінює організаційно-правову форму діяльності, однак, не змінює сектору економіки.

Держава, як єдиний акціонер корпоратизованого державного підприємства, управляє товариством через органи, нею уповноважені, а передача до статутного фонду ДАК "Українське видавничо-поліграфічне об’єднання" акцій корпоратизованих підприємств є формою передачі державою повноважень з управління майном, які і були реалізовані ДАК "Українське видавничо-поліграфічне об’єднання" як єдиним акціонером ВАТ "Харківська книжкова фабрика ім. М.В.Фрунзе" шляхом прийняття рішення загальних зборів від 20.10.2004 та 29.10.2004 (протокол № 1 від 20.10.2004, 29.10.2004).

Таким чином, вимога ВАТ "Харківська книжкова фабрика ім. М.В.Фрунзе" про визнання за нею права власності не є підставною та обґрунтованою, оскільки, не може бути задоволеною за позовом суб’єкта, до компетенції якого не відноситься управління об’єктами державної власності, як то Кабінет Міністрів України, Фонд державного майна України, відповідне міністерство чи відомство, що виконують функції з управління об’єктами державної власності, до складу яких відносяться, в тому числі, і корпоративні права, які належать державі у статутному фонді підприємства.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ВАТ "Харківська книжкова фабрика імені М.В.Фрунзе".

Колегія суддів також враховує, що рішення суду першої інстанції у цій справі, яким в позові відмовлено, не є предметом касаційного оскарження.

Викладене свідчить про те, що під час прийняття постанови у справі суд апеляційної інстанції не припустився порушення або неправильного застосування норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а, отже, підстави для її скасування або зміни відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 14.11.2007 у справі господарського суду Харківської області № 35/270-07 залишити без змін.

Касаційну скаргу ВАТ "Харківська книжкова фабрика ім. М.В.Фрунзе" залишити без задоволення.

Головуючий суддя                               К.В.Грейц

Судді           С.В.Бакуліна

О.І.Глос