ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2008 р.

№ 15/207-42/395-6/540

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

Головуючого судді Кузьменка М.В.,

суддів Васищака І.М.,

Палій В.М.,

розглянувши касаційні скарги Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта" та Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на рішення господарського суду .м. Києва від 01.10.2007р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2007р.

у справі №15/207-42/395-6/540 господарського суду м. Києва

за позовом Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до відповідача Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта"

про стягнення 65 605 515,09грн.

за участю представників:

НАК "Нафтогаз України" –Громницький Ю.П.;

ВАТ "Укрнафта" –Ноготкова С.В.

В судовому засіданні з 26.02.2008р. по 04.03.208р. оголошувалась перерва.

в с т а н о в и л а :

Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулася до господарського суду м. Києва з позовом та просила суд стягнути з відповідача –Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта" 264 071 340,67грн., у т.ч. 236716208,35грн. основної заборгованості з урахуванням інфляції, 5010714,59грн. в рахунок трьох процентів річних, 22 344 417,73грн. пені.

Вимоги позивача обґрунтовані не виконанням відповідачем в установлений договором №29/103-Г від 28.03.2003р. строк взятих на себе зобов’язань в частині оплати природного газу, поставленого у березні-грудні 2003 (т.1 а.с.3-6).

Рішенням господарського суду м. Києва від 28.09.2005р. позов задоволено. Відповідно до рішення суду з ВАТ "Укрнафта" на користь НАК "Нафтогаз України" стягнуто 222 381 250,01грн. основної заборгованості, 14334958,34грн. збитків від інфляції, 5 010 714,59грн. в рахунок трьох процентів річних, 22 344 417,73грн. пені (т.2 а.с.197-200).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.04.2007р. рішення господарського суду м. Києва від 28.09.2005р. скасовано, а у позові відмовлено повністю (т.3 а.с.102-110).

Постановою Вищого господарського суду України від 10.07.2007р.:

-          постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.04.2007р. в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення збитків від інфляції, трьох процентів річних, пені, а також рішення господарського суду м. Києва від 28.09.2005р. щодо задоволення таких вимог скасовано, а справу у відповідній частині передано до господарського суду м. Києва на новий розгляд;

-          в іншій частині постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.04.2007р. залишено без змін (т.3 а.с.135-140).

Під час нового розгляду спору в частині стягнення пені, збитків від інфляції та процентів, позивачем подано заяву, відповідно до якої збільшено розмір заявлених ним вимог. Так, відповідно до заяви НАК "Нафтогаз України", яка надійшла до господарського суду м. Києва 14.09.2007р., позивач просить стягнути з відповідача 65 605 515,09грн., у т.ч. 11 151 115,08грн. пені, 44 724 875грн. збитків від інфляції, 9 729 525,01грн. в рахунок трьох процентів річних (т.4 а.с.28-34).

Відповідач у справі - ВАТ "Укрнафта" заявлені вимоги в частині стягнення пені, збитків від інфляції та трьох процентів річних відхиляє з тих підстав, що:

-          позивач має перед ним заборгованість за поставлений йому природний газ відповідно до інших укладених з ним договорів і не виконання позивачем своїх зобов’язань з оплати природного газу спричинило неможливість виконання ВАТ "Укрнафта" своїх зобов’язань за договором №29/103-Г від 28.03.2003р.;

-          господарське законодавство не встановлює такої відповідальності за не виконання зобов’язань як сплата збитків від інфляції та процентів;

-          нарахування пені на заборгованість за поставлений у період з березня по жовтень природний газ припинилось відповідно до ч.6 ст.232 ГК України;

-          пеня нарахована позивачем більше ніж за шість місяців, хоча, відповідно до ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано (т.4 а.с.5-11).

Рішенням господарського суду м. Києва від 01.10.2007р. позов задоволено частково. Відповідно до рішення суду з ВАТ "Укрнафта" на користь НАК "Нафтогаз України" стягнуто 5 575 557,54грн. пені; в частині стягнення процентів та збитків від інфляції відмовлено (т.4 а.с.41-48).

Задовольняючи вимоги позивача в частині стягнення пені, суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги обґрунтовані, оскільки відповідач допустив порушення зобов’язань в частині оплати поставленого природного газу у визначений договором строк, за що договором встановлена відповідальність у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. При цьому, відповідно до ч.3 ст.551, ч.2 ст.616 ЦК України розмір пені, що підлягає стягненню зменшено судом.

У задоволенні вимог в частині стягнення збитків від інфляції та трьох процентів річних відмовлено з урахуванням того, що позивач має значно більшу заборгованість перед відповідачем за іншими договорами, у зв’язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність звільнення відповідача від відповідальності у вигляді сплати збитків від інфляції та процентів відповідно до ч.2 ст.616 ЦК України, ч. 3 ст.219 ГК України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2007р. рішення господарського суду м. Києва від 01.10.2007р. залишено без змін (т.4 а.с.90-100).

Не погоджуючись з прийнятими у справі судовими актами, ВАТ "Укрнафта" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою та просить їх скасувати, прийнявши нове рішення щодо відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог поданої скарги, ВАТ "Укрнафта" посилається на порушення та не застосування судами норм матеріального і процесуального права, а саме ст.ст.193,219 ГК України, ст.ст. 551,616 ЦК України, ст.33 ГПК України.

Також, з касаційною скаргою до суду касаційної інстанції звернулась НАК "Нафтогаз України", яка просить прийняті у справі судові акти в частині відмови у позові щодо стягнення збитків від інфляції та трьох процентів річних, а також відмови у стягненні 5 575 557,54грн. пені скасувати, заявлені у цій частині вимоги задовольнити.

Вимоги касаційної скарги мотивовані невірним застосуванням до взаємовідносин сторін норм матеріального права, зокрема, ч.2 ст.616 ЦК України, ч.3 ст.219 ГК України.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при винесенні оспорюваних судових актів, знаходить касаційні скарги ВАТ "Укрнафта" та НАК "Нафтогаз України" такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Під час вирішення спору у даній справі по суті заявлених вимог та перегляді прийнятого рішення в апеляційному порядку, судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 28.03.2003р. між сторонами у справі –НАК "Нафтогаз України" та ВАТ "Укрнафта" укладено договір №29/103-Г купівлі-продажу природного газу. У подальшому сторонами у даний договір вносились зміни і доповнення відповідно до додаткових угод №1 від 01.04.2003р., №2 від 10.04.2003р., №3 від 29.05.2003р., №4 від 24.06.2003р., №5 від 01.07.2003р., №6 від 23.07.2003р., №7 від 28.07.2003р., №8 від 28.08.2003р., №9 від 29.08.2003р., №10 від 26.09.2003р., №11 від 27.10.2003р.

Вищевказаний договір в силу ст.ст.4,151 ЦК УРСР (чинному на момент укладення договору), є підставою для виникнення у його сторін певних прав та обов’язків, визначених ними у договорі.

Так, за умовами вказаного договору, позивач зобов’язався передати відповідачу у власність природний газ, отриманий на виконання угоди між Україною та Туркменістаном про постачання природного газу з Туркменістану в Україну в 2002-2006роках від 14.05.2001р., а також отриманий згідно з зовнішньоекономічним контрактом купівлі-продажу природного газу №14/404 від 14.05.2001р. між ДТК "Туркменнафтогаз" та НАК "Нафтогаз України", контрактами №100 та №101 від 05.12.2002р. між НАК "Нафтогаз України" та Eural Trans Gas Kft; відповідач –прийняти та оплатити газ.

При цьому, договором визначено, що факт передачі газу підтверджується двостороннім актом прийому-передачі (п.3.3 договору).

Судами встановлено, що на виконання умов договору та додаткових угод до нього, позивачем у березні - грудні 2003р. поставлено відповідачу згідно зазначеного договору природний газ на загальну суму 222 381250,01грн., що підтверджується двосторонніми актами прийому-передачі.

Зокрема, у березні 2003р. поставлено природного газу на суму 13812500грн. (акт від 31.03.2003р.); у квітні 2003р. –на суму 22 100 000грн. (акти від 14.04.2003р., 23.04.2003р.); у травні –на суму 22100000грн. (акт від 29.05.2003р.); у червні 2003р. –на суму 22 100 000грн. (акт від 25.06.2003р.); у липні 2003р. – на суму 30 387 500 (акти від 23.07.2003р., 31.07.2003р.); у серпні 2003р. –на суму 27 625 000,01грн. (два акти від 29.08.2003р., акт від 31.08.2003р.); у вересні 2003р. –на суму 9 668 750грн. (акти від 26.09.2003р., 30.09.2003р.) ; у жовтні 2003р. - на суму 30 387 500грн. (два акти від 31.10.2003р.); у листопаді 2003р. –на суму 35 912 500грн. (два акти від 30.11.2003р.); у грудні 2003р. –на суму 8 287 500грн. (акт від 31.12.2003р.)

В силу ст.161 ЦК УРСР (чинному на момент укладення договору), зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Такий же обов’язок визначений і діючими на момент звернення до суду з позовом нормами.

Так, відповідно до п.1 ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

В силу ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договором, укладеним сторонами, за взаємною згодою узгоджено, що остаточний розрахунок за переданий газ, повинен бути проведений не пізніше 10 числа місяця наступного за місяцем поставки (п.5.2 договору).

З урахуванням строку виконання зобов’язання щодо проведення розрахунків за поставлений природний газ, - не пізніше 10 числа місяця наступного за місяцем поставки, ВАТ "Укрнафта" мала розрахуватись за газ, поставлений у: березі 2003р. –до 10.04.2003р., квітні 2003р. –до 10.05.2003р., травні 2003р. –до 10.06.2003р.; червні 2003р. –до 10.07.2003р.; липні 2003р. –до 10.08.2003р.; серпні 2003р. –до 10.09.2003р.; вересні 2003р. –до 10.10.2003р.; жовтні 2003р. –до 10.11.2003р.; листопаді 2003р. –до 10.12.2003р.; грудні 2003р. –до 10.01.2004р.

У встановлені строки зобов’язання виконано не було.

Судами встановлено, що під час розгляду спору у даній справі, проведено зарахування зустрічних вимог за заявами відповідача від 28.02.2005р. №№юр-435-197, юр-434-198, які отримані позивачем 05.03.2005р., внаслідок чого, зокрема, припинено зобов’язання відповідача перед НАК "Нафтогаз України" щодо оплати природного газу на суму 222381250,01грн., поставленого відповідно до умов договору №29/103-Г від 28.03.2003р. з урахуванням внесених до нього змін і доповнень згідно додаткових угод.

Договором встановлена відповідальність за порушення строку остаточного платежу у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період, за який нараховується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Однією із вимог позивача є вимога про стягнення з відповідача пені за прострочення виконання зобов’язань за договором.

Так, відповідно до останньої заяви позивача (від 14.09.2007р., т.4 а.с.28-34), він просить стягнути з відповідача пеню, нараховану на заборгованість за поставлений природний газ у: червні 2003р. –з 11.07.2003р. по 10.01.2004р.; липні 2003р. –з 11.08.2003р. по 10.02.2004р.; серпні 2003р. –з 11.09.2003р. по 10.03.2004р.; вересні 2003р. –з 11.10.2003р. по 10.04.2004р.; жовтні 2003р. –з 11.11.2003р. по 10.05.2004р.; листопаді 2003р. –з 11.12.2003р. по 25.05.2004р (з урахуванням описки у заяві); грудні 2003р. –з 11.01.2004р. по 25.05.2004р. (з урахуванням описки у заяві).

Відповідно до абзацу другого п.4 Прикінцевих положень ГК України, до господарських відносин, що виникли до набрання чинності відповідними положеннями Господарського кодексу України, зазначені положення застосовуються щодо тих прав і обов'язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положеннями.

Спірні відносини сторін, яке є предметом дослідження у даній справі, виникли до набрання чинності ГК України, однак, продовжують існувати і після набрання ним чинності, у зв’язку з чим його положення мають застосовуватись до взаємовідносин сторін.

Зокрема, в силу ч.1 ст.175 ГК України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно п.6 Прикінцевих положень ГК України, до господарських відносин, зазначених в абзаці другому п.4 Прикінцевих положень, застосовуються строки позовної давності, передбачені ГК України у такому порядку: спеціальні строки позовної давності, встановлені законодавством, чинним до набрання чинності цим Кодексом, якщо вказані строки перевищують строк, встановлений цим Кодексом; збільшені спеціальні строки позовної давності відповідно до встановлених цим Кодексом строків, якщо тривалість раніше чинних строків є меншою порівняно із встановленими цим Кодексом строками позовної давності.

В силу ст.223 ГК України, при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено ГК України.

Норми ГК України не визначають строку позовної давності для вимог про стягнення пені, яка відповідно до ст.230 ГК України, є штрафною санкцією, як безпідставно вважали суди першої та апеляційної інстанції.

Частина 6 ст.232 ГК України, на яку посилалися суди, також не встановлює строку позовної давності для відповідних вимог.

Так, згідно вказаної норми, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Отже, зазначена норма не визначає строк, протягом якого відповідне право підлягає захисту судом за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), а лише обмежує нарахування штрафної санкції певним строком.

Таким чином, положення вищевказаної норми права були невірно витлумачені судами.

При цьому, строк позовної давності для вимог про стягнення неустойки, якою також є пеня, визначений п.1 ч.1 ст.258 ЦК України, тривалістю в один рік.

На момент порушення зобов’язань з остаточного розрахунку за природний газ, поставлений у період з червня по грудень 2003р., строк позовної давності за вимогами про стягнення неустойки був визначений ч.2 ст.72 ЦК УРСР і становив шість місяців.

Такий строк, визначений нормами ЦК УРСР, за вимогами, які заявлені позивачем, на момент набрання чинності ЦК України та ГК України не закінчився, у зв’язку з чим підлягають застосуванню строки, визначені чинним нормами, які встановлюють більшу тривалість такого строку –один рік. При цьому, п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначає аналогічне правило застосування норм інституту позовної давності. Відповідно до вказаної норми, правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності ЦК України.

Враховуючи, що позов надійшов до господарського суду м. Києва 10.06.2004р., висновок судів про дотримання строку позовної давності за заявленими вимогами в частині сплати пені правильний.

Суд першої інстанції вірно визначив, що розмір пені, який нарахований за вказаний позивачем період, більший ніж розмір пені, заявлений за такий же період до стягнення позивачем. Проте, і судом першої інстанції невірно визначено розмір пені, у зв’язку з помилковим визначенням кількості днів у періоді, за який позивач просить стягнути пеню на заборгованість за поставлений у вересні природний газ.

Так, пеня, підлягала нарахуванню на заборгованість за поставлений природний газ (з урахуванням періоду, визначеному позивачем у заяві від 13.09.2007р.):

-          у червні 2003р. за період з 11.07.2003р. по 10.01.2004р. (184 дня);

-          у липні 2003р. за період з 11.08.2003р. по 10.02.2004р. (184дня);

-          у серпні 2003р. за період з 11.09.2003р. по 10.03.2004р. (182дні);

-          у вересні 2003р. за період з 11.10.2003р. по 10.04.2004р. (183дня);

-          у жовтні 2003р. за період з 11.11.2003р. по 10.05.2004р. (182 дня);

-          у листопаді 2003р. за період з 11.12.2003р. по 25.05.2004р. (167 днів);

-          у грудні 2003р. за період з 11.01.2004р. по 25.05.2004р. (136 днів).

При цьому, розрахунок позивача також містить помилки у визначені кількості днів у періоді, який заявлений ним для нарахування пені.

Крім того, предметом спору у даній справі є застосування до відповідача, як особи, що допустила порушення грошового зобов’язання, відповідальності у вигляді сплати збитків від інфляції та трьох процентів річних.

Згідно ст.214 ЦК УРСР (чинному на момент укладення договору), боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Діючими на момент порушення зобов’язань та прийняття рішення у даній справі судом нормами визначений аналогічний обов’язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший їх розмір не встановлений законом або договором (ч.2 ст.625 ЦК України).

Враховуючи встановлення факту прострочення грошового зобов’язання відповідачем, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про настання у відповідача відповідальності у вигляді сплати збитків від інфляції та процентів.

Однак, висновку щодо звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов’язань у вигляді сплати збитків від інфляції та трьох процентів річних, а також необхідності зменшення розміру пені до 5575557,54грн., суд першої інстанції дійшов без повного з’ясування обставин, які підлягали встановленню та не застосувавши норми матеріального права, що підлягали застосуванню до взаємовідносин сторін.

Так, звільняючи відповідача від відповідальності у вигляді сплати збитків від інфляції та трьох процентів річних, а також зменшуючи розмір пені, яка підлягає стягненню, суд першої інстанції посилався на ч.3 ст.551, ч.2 ст.616 ЦК України та ч.3 ст.219 ГК України, що підтримано апеляційною інстанцією.

Згідно ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст.616 ЦК України, суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

В силу ч.3 ст.219 ГК України, якщо правопорушенню сприяли неправомірні дії (бездіяльність) другої сторони зобов'язання, суд має право зменшити розмір відповідальності або звільнити відповідача від відповідальності.

Звільняючи відповідача від відповідальності та зменшуючи розмір пені, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має заборгованість перед відповідачем, розмір якої є значно більшим ніж заборгованість відповідача перед позивачем і це спричинило неможливість виконання зобов’язань відповідачем перед позивачем.

Між тим, судами не надано оцінки тому, що, за змістом ч.1 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Крім того, судами не витребувано та не досліджено доказів на підтвердження того, що: саме не виконання позивачем інших зобов’язань перед відповідачем спричинило неможливість виконання зобов’язань з оплати поставленого відповідачу природного газу; у відповідача за відповідний період не були у наявності грошові кошти або майно, за рахунок яких він міг виконати зобов’язання перед позивачем тощо.

Зменшуючи розмір пені, яка підлягає стягненню, суди також не встановили, які збитки заподіяні позивачу не виконанням зобов’язань, чи є розмір неустойки значно більшим ніж розмір заподіяних збитків тощо.

Вказані обставини не встановлені і апеляційною інстанцією.

Неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, є порушенням вимог ст.47 ГПК України, яка визначає, що судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи; ст.101 ГПК України, згідно якої у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, при цьому, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Допущені порушення, які призвели до неповного встановлення обставин справи, не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, враховуючи межі перегляду, визначені ст.1117 ГПК України, у зв’язку з чим рішення господарського суду м. Києва від 01.10.2007р. та постанова Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2007р. підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119- 11111 ГПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

1.          Касаційні скарги Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта" та Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" задовольнити частково.

2.          Рішення господарського суду м. Києва від 01.10.2007р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2007р. у справі №15/207-42/395-6/540 скасувати.

3.          Справу передати на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя Кузьменко М.В.

Судді Васищак І.М.

Палій В.М.