ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

01.04.08                                                                                           Справа № 17/26

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді                                                                        Краєвської М.В.

суддів:                                                                        Галушко Н.А.

Михалюк О.В.

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства “Львіввугілля” від 29.02.2008 р. № 1/277

на рішення Господарського суду Львівської області від 21.02.2008 р.

у справі № 17/26

за позовом Виробничо-торгівельної фірми “Волиньбудкомплектація”, м.Нововолинськ Волинської обл.

до Державного підприємства “Львіввугілля”, м.Сокаль Львівської обл.

про стягнення 66 493 грн., у т.ч. 57 093 грн. інфляційних нарахувань, 9 400 грн. 3 % річних (з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, а.с.24)

За участю представників сторін:

від позивача –Куровець М.В. (директор, наказ № 1 від 14.04.1994 р. в матеріалах справи);

від відповідача –Крупіна Т.О. (заступник директора з правових питань відокремленого підрозділу “Шахти “Зарічна”, довіреність № 8/5 від 02.01.2008 р. в матеріалах справи),

Золочівський В.П. (заступник директора з правових питань відокремленого підрозділу “Шахти “Лісова”, довіреність № 8/4 від 02.01.2008 р. в матеріалах справи)

Представникам сторін роз”яснено їх права й обов”язки, передбачені ст.22 ГПК України.

Оскільки жодна зі сторін не заявляла клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу, то протокол судового засідання ведеться з дотриманням вимог ст.81-1 ГПК України без забезпечення повного фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розпорядженням голови суду від 01.04.2008 р. проведено зміни в складі колегії суддів (знаходиться в матеріалах справи).

Заяв про відвід суддів не поступало.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 21.02.2008 р. у справі № 17/26 (суддя Ділай У.І.) позов задоволено за підставністю, стягнуто з відповідача на користь позивача 61 805 грн. інфляційних нарахувань, 9 400 грн. 3 % річних.

Відповідач з даним рішенням не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати з підстав неправильного застосування норм матеріального права.

Свої вимоги скаржник обгрунтовує тим, зокрема, що відповідно до ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності, а рішенням Господарського суду Львівської області від 17.09.2007 р. у справі № 4/2136-18/127 вже стягнено з відповідача на користь позивача інфляційні нарахування та 3 % річних; постановою ДВС Сокальського району Львівської області вже відкрито виконавче провадження і обов”язок по її виконаню покладається на ДВС; стягнення інфляційних нарахувань і 3 % річних проводиться за період –4 роки 7 місяців, що не узгоджується з судовою практикою Вищого господарського суду України.

У судовому засіданні та у відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення з підстав, викладених у ньому.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційну скаргу Державного підприємства “Львіввугілля” слід задоволити частково, рішення Господарського суду Львівської області від 21.02.2008 р. у справі № 17/26 змінити.

При цьому колегія виходила з наступного.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, обо”язок по сплаті інфляційних втрат і 3 % річних виникає в силу закону.

При цьому застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України не передбачає наявність вини боржника, оскільки відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов”язання.

У порушення ст.33 ГПК України відповідач не подав доказів погашення заборгованості перед позивачем, а також не представив доказів виконання рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2007 р. у справі № 4/2136-18/127 (а.с.10-12), яке постановою Львівського апеляційного господарського суду від 04.12.2007 р. залишено без змін (а.с.13).

Покликання відповідача на застосування до спірних правовідносин положень Закону № 2711-ІУ є безпідставні, оскільки останнім врегульовано лише певний механізм погашення заборгованості підприємств ПЕК, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості, в тому числі передбачено зупинення виконавчих проваджень і заходів примусового виконання судових рішень щодо таких підприємств, однак дія Закону № 2711-ІУ не припиняє грошових зобов”язань відповідних підприємств ПЕК і не звільняє їх від відповідальності за порушення таких зобов”язань.

Відповідно до ст.598 ЦК України зобов”язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Обставини, які б свідчили про припинення грошового зобов”язання відповідача на підставі договору чи глави 50 ЦК України, у матеріалах справи відсутні та це не оспорюється відповідачем, як і розмір боргу, а тому за таких обставин місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку, що прийняття рішення суду щодо суми боргу, відкриття виконавчого провадження та зупинення його згідно з п.15 ст.34 Закону № 2711-ІУ на період участі боржника в процедурі погашення заборгованості відповідно до Закону № 2711-ІУ не припиняє грошових зобов”язань відповідача та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

На думку колегії суддів, оскільки між сторонами не укладено угоди про реструктуризацію заборгованості, то нарахування інфляційних втрат і 3 % річних є правомірним і обгрунтованим.

Отже, в разі зупинення примусового виконання рішення господарського суду боржник не звільняється від обов”язку виконати його в добровільному порядку. Обов”язок боржника, що прострочив виконання грошового зобов”язання, сплатити борг з урахуванням інфляційних втрат і 3 % річних передбачено ст.625 ЦК України без жодних обмежень, що також закріплено ст.229 ГК України.

Покликання апелянта на безпідставне стягнення інфляційних нарахувань і 3 % річних за період –4 роки 7 місяців не заслуговує на увагу, оскільки статтею 625 ЦК України не передбачено, що кредитор має право окремо від грошового зобов”язання вимагати в боржника оплату тільки 3 % річних і індексу інфляції.

Обо”язок по сплаті інфляційних втрат і 3 % річних виникає в силу закону, індекс інфляції та 3 % річних не є зобов”язанням у розумінні вимог, викладених у статтях 11, 509, 511 ЦК України. Індекс інфляції –це знецінення грошової одиниці, змінна величина, за правовою природою інфляційні нарахування –це той самий основний борг, але з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Отже, з огляду на вище викладене, колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області відповідає матеріалам справи, грунтується на чинному законодавстві. Проте господарський суд, задоволивши позов, допустив арифметичну помилку, оскільки, як вбачається з позовної заяви (а.с.4-5) та розрахунку позовних вимог (а.с.6) Виробничо-торгівельна фірма “Волиньбудкомплектація” просить стягнути з Державного підприємства “Львіввугілля” за період з травня по грудень 2007 року на суму 35 345 грн. інляційних нарахувань і 4 711 грн. 3 % річних. До прийняття рішення по справі позивач збільшив розмір позовних вимог. Згідно з розрахунком збільшених позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача за січень, лютий 2008 року 21 748 грн. інляційних нарахувань і 9 400 грн. 3 % річних, тобто 35 345 + 21 748 + 9 400 = 66 493, а не 71 205 (грн.) (а.с.24-26).

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне підкоригувати, відтак змінити резолютивну частину оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст.99, 101, 103-105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства “Львіввугілля” задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 21.02.2008 р. у справі № 17/26 змінити, виклавши його в наступній редакції:

Стягнути з Державного підприємства “Львіввугілля” (80000, Львівська обл., м.Сокаль, вул.Б.Хмельницького, 26; р/р 0037 в Червоноградській філії КБ “Приватбанк”; МФО 325882; ідентифікаційний код 323233256) на користь Виробничо-торгівельної фірми “Волиньбудкомплектація” (45400, Волинська обл., м.Нововолинськ, бульвар Шевченка, 7; ідентифікаційний код 20120396) 66 493 грн., у т.ч. 57 093 грн. інфляційних нарахувань, 9 400 грн. 3 % річних.

В решті рішення залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку.

5. Справу повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий-суддя                                          М.В.Краєвська

Суддя                                                                                                      Н.А.Галушко

Суддя                                                                                                     О.В.Михалюк