ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

16.01.08                                                                                            Справа № 28/317 А

За позовом: Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова, м. Львів

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми „Мономах Вест”, м. Львів

до відповідача 2: Приватного підприємства „Грювал” , м. Рівне

про визнання недійсним господарського зобов”язання

Суддя Морозюк А.Я.

Секретар судового засідання

Онишко І.Р.

м. Львів, вул. Личаківська,128,

Зал судового засідання № 302.

Представники сторін

Від позивача: Сивак В.М. –головний державний податковий інспектор

Від відповідача 1: Дубас В.М. - представник

Від відповідача 2: не з’явився

Позов заявлено Державною податковою інспекцією у Франківському районі м. Львова до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми „Мономах Вест” та до Приватного підприємства „Грювал” про визнання недійсним господарського зобов”язання між ТзОВ Фірмою „Мономах Вест” та ПП „Грювал” та про застосування передбачених ст. 208 Господарського кодексу України наслідків як при наявності наміру (умислу) в обох сторін до господарськких зобов”язань, які виникли між ТзОВ Фірмою „Мономах Вест” та ПП „Грювал”, а саме: стягнути з ТзОВ Фірми „Мономах Вест” в дохід держави 156 221,04 грн., стягнути з ПП „Грювал” в дохід держави 156 221,04 грн.

Хід розгляду справи викладений у відповідних ухвалах суду.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, наведених в позовній заяві, позивач просить позов задоволити, визнати недійсним господарське зобов”язання між ТзОВ Фірмою „Мономах Вест” та ПП „Грювал”, застосувати юридичні наслідки передбачені ст. 208 Господарського кодексу України, а саме, все одержане за зобов’язанням стягнути в дохід держави.

Відповідач 1 у поданому суду письмовому запереченні на позовну заяву проти позову заперечив, просить відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що податковим органом не наведено жодних доказів наявності як у відповідача 1, так і у відповідача 2 умислу та мети на порушення інтересів держави та суспільства. Відповідач 1 зазначає, що із тексту вироку Рівненського міського суду від 04.04.2007 року в справі № 1-98/07 вбачається, що від імені відповідача 2 діяли якісь невстановлені особи. Тому, на думку відповідача 1, факт діяльності невстановлених осіб, які діяли від імені відповідача 2, повинен бути доказаний належним чином, так, наприклад, вироком суду у кримінальній справі саме щодо цих осіб, тоді як вирок Рівненського міського суду не є таким доказом.

Відповідач 2 вимог ухвал суду не виконав, письмових пояснень по суті заявлених позовних вимог суду не надав, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив.

Суд розглядає справу в порядку ст. 71 КАС України на основі наявних доказів.

В судовому засіданні було досліджено письмові докази, які наявні в матеріалах справи (Акт перевірки, договір від 27.01.2004 року № 2701К1, податкові накладні, вирок Рівненського міського суду та інші наявні в матеріалах справи письмові докази).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача 1, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне.

Працівниками позивача була проведена виїзна планова перевірка з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства ТзОВ Фірми „Мономах Вест” за період з 01.10.2003 року по 31.03.2006 року. За результатами перевірки складено Акт № 325/23-0/20832961 від 14.07.2006 року, в результаті перевірки встановлено наявність правовідносин з ПП „Грювал”.

27.01.2004 року між ПП „Грювал” (відповідач 2, по договору - Виконавець) та ТзОВ Фірмою „Мономах Вест” (відповідач 1 –по договору –Замовник) укладено договір № 2701К1, згідно якого Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе поставку товарів згідно накладних.

На виконання умов договору згідно видаткових накладних № 18/02 від 18.02.2004 року на суму 3557,58 грн., № 31/03 від 31.03.2004 року на суму 4964,40 грн., № 23/03 від 23.03.2004 року на суму 5319,07 грн., № 05/07 від 05.07.2004 року на суму 20 206,69 грн., № 24/09-1 від 24.09.2004 року на суму 26 801,86 грн., № 10/09 від 10.09.2004 року на суму 23 628,79 грн., № 30/09 від 30.09.2004 року на суму 24 231,00 грн., № 24/09 від 24.09.2004 року на суму 42 906,60 грн., № 21/10 від 21.10.2004 року на суму 4 605,08 грн. ПП „Грювал” поставило ТзОВ Фірмі „Мономах Вест” товар на загальну суму 156 221,07 грн. За результатами проведених операцій ПП „Грювал” виписало ТзОВ Фірмі „Мономах Вест” податкові накладні № 18/02 від 18.02.2004 року на суму 3557,58 грн. (в т.ч. ПДВ 592,93 грн.), № 23/03 від 23.03.2004 року на суму 5319,07 грн. (в т.ч. ПДВ 886,51 грн.), № 31/03 від 31.03.2004 року на суму 4964,40 грн. (в т.ч. ПДВ 827,40 грн.), № 05/07 від 05.07.2004 року на суму 13 126,69 грн. (в т.ч. ПДВ 2187,78 грн.), № 16/07 від 16.07.2004 року на суму 3 493,31 грн. (в т.ч. ПДВ 582,22 грн.), № 10/09 від 10.09.2004 року на суму 23 628,79 грн. (в т.ч. ПДВ 3938,13 грн.), № 24/09 від 24.09.2004 року на суму 42 906,60 грн. (в т.ч. ПДВ 7151,10 грн.), № 24/09-1 від 24.09.2004 року на суму 26 801,86 грн. (в т.ч. ПДВ 4466,98 грн.), № 30/09 від 30.09.2004 року на суму 24231,00 грн. (в т.ч. ПДВ 4038,50 грн.), № 21/10 від 21.10.2004 року на суму 1111,77 грн. (в т.ч. ПДВ 185,29 грн.).

Розрахунки між ТзОВ Фірмою „Мономах Вест” та ПП „Грювал” проводились у безготівковій формі. В рахунок за одержаний товар ТзОВ Фірмою „Мономах Вест” перерахувало на розрахунковий рахунок ПП „Грювал” кошти в загальній сумі 156 221,05 грн, в т.ч. ПДВ, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями № 4101 від 27.04.2004 року на суму 7080,00 грн., № 4105 від 30.04.2004 року на суму 13841,05 грн., № 4176 від 07.07.2004 року на суму 4500,00 грн., № 4197 від 16.07.2004 року на суму 12120,00 грн., № 4263 від 30.09.2004 року на суму 43500,00 грн., № 4268 від 05.10.2004 року на суму 10680,00 грн., № 4281 від 13.10.2004 року на суму 10500,00 грн., № 4289 від 20.10.2004 року на суму 24000,00 грн, № 4291 від 25.10.2004 року на суму 30000,00 грн.

Згідно із статтею 207 Господарського кодексу України, господарське зобов”язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб”єктності), може на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ч. 1 ст. 208 Господарського кодексу України (який є чинним станом на час розгляду судом позовної вимоги позивача про застосування юридичних наслідків передбачених ст. 208 Господарського кодексу України у вигляді стягнення всього одержаного за зобов’язанням в дохід державного бюджету), якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Пленум Верховного Суду України в пункті 6 Постанови № 3 від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що при розгляді справ про визнання угоди недійсною на підставі ст.49 Цивільного кодексу України (норма відповідного змісту на даний час закріплена в ст.207,208 Господарського кодексу України) судам слід мати на увазі, що дія цієї норми поширюється на угоди, які укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, тобто порушують основні принципи існуючого суспільного ладу. До них, зокрема, належать угоди, спрямовані на використання всупереч закону колективної, державної або чиєїсь приватної власності з корисливою метою, приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування доходів, використання майна, що знаходиться у їх власності або користуванні, на шкоду правам, свободам і гідності громадян інтересам суспільства, на незаконне відчуження землі або незаконне нею користування, розпорядження чи придбання всупереч встановленим правилам предметів, вилучених з обігу або обмежених у обігу. Задовольняючи позов у такій справі, суд повинен у рішенні вказати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди і хто з її учасників мав умисел на досягнення цієї мети.

Санкції, передбачені ч.1 ст. 208 ГК України, застосовуються за вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Необхідною умовою застосування цих санкцій є наявність наміру(умислу) на укладення угоди, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Згідно ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Податковим органом (позивачем) не наведено обставин, які б вказували на те, що відповідач 1 чи відповідач 2 при здійсненні операцій по придбанню відповідачем 1 товарно-матеріальних цінностей у відповідача 2 мали намір(умисел) на порушення інтересів держави та суспільства, не обґрунтовано, в чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави та суспільства мета кожної із сторін і хто із учасників мав умисел на досягнення цієї мети (хоча суд в ухвалах вимагав у позивача обґрунтування наявності наміру на порушення інтересів держави та суспільства в діях одного чи обох відповідачів(ухилення від оподаткування тощо), з доданням відповідних доказів).

Посилання позивача на Вирок Рівненського міського суду від 04.04.2007 року по справі № 1-98/07р. не обгрунтовує наявності наміру(умислу) на порушення інтересів держави та суспільства з боку ПП “Грювал”. У вироку встановлено, що 24.12.2003 року Вітрук В.В. за попередньою змовою з невстановленими особами за винагороду надав згоду про перереєстрацію на своє ім”я всіх прав та повноважень власника приватного підприємства фірми “Грювал”. Таким чином з вироку Рівненського міського суду від 04.04.2007 року в справі № 1-98/07 вбачається, що від імені відповідача 2 (ПП “Грювал”) діяли якісь невстановлені особи. Умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження. За відсутності таких повноважень наявність умислу у юридичної особи не може вважатися встановленою. Вирок Рівненського міського суду від 04.04.2007 року по справі № 1-98/07р. не є доказом, що підтверджує наявність наміру(умислу) на порушення інтересів держави та суспільства з боку ПП “Грювал”, оскільки факт наявності наміру (умислу) у невстановлених осіб, які діяли від імені відповідача 2, повинен бути доказаний належним чином.

Таким чином, податковим органом не доведено, що договір (господарське зобовязання) укладено відповідачами з метою саме заздалегідь суперечною інтересам держави та суспільства, а не з будь-якою іншою метою.

Окрім вищенаведеного, слід відзначити, що частиною 1 ст.208 ГК України передбачено застосування санкцій лише судом. Оскільки санкції, передбачені цією частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими, як такі, що відповідають визначенню ч.1 ст.238 ГК України. Тому такі санкції можуть застосовуватися лише протягом строків, встановлених ст.250 ГК України.

Статею 250 ГК України встановлено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб’єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб’єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Виписування податкових накладних мало місце за період з 18.02.2004 року по 21.10.2004 року, а отже вказане свідчить про прострочення самих строків можливого застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачених ст.208 ГК України, до відповідачів по даному спору.

Враховуючи все вищенаведене, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Виходячи із вищенаведеного, керуючись ст.ст.17, 48, 69-71, 86, 158, 160, 162, 163, 167, п.6 розділу УІІ Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 року № 2747-IV (із змінами та доповненнями), господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

1.          В задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в строк та в порядку, передбаченому ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя                                                   Морозюк А.Я.