ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

17.01.2008

Справа №2-23/101-2008А

за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лоза», (98640, АР Крим, м. Ялта, смт. Гурзуф, вул.Ялтинська,16)

до відповідача Державної податкової інспекції у м. Ялта АР Крим, (98600, АР Крим, м. Ялта, вул.Васильєва,16),

про визнання протиправним та нечинним податкового повідомлення-рішення,

суддя Іщенко Г.М.

при секретарі Лауман Ю.С.,

представники:

від позивача – Чирков В.В. - представник, дов. від 16.01.2008р.№Д-01,

від відповідача – Володькін С.А.- головний державний податковий інспектор юридичного відділу, дов. від 04.05.2007р. №2285/9/10.0, Євсікова О.В. - головний державний податковий інспектор відділу представництва інтересів у судах та організації позовної роботи юридичного управління ДПА в АР Крим, дов. від 19.11.2007р. №8080/9/10.0, Степанова І.В. - головний державний податковий ревізор-інспектор відділу перевірок відшкодування податку на додану вартість управління аудиту суб’єктів господарської діяльності юридичних осіб, дов. від 15.01.2008р. №501/10-0/с,

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Лоза» звернулось до господарського суду АР Крим із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Ялта АР Крим про визнання протиправним та нечинним податкового повідомлення-рішення від 19.12.2007р. №/0ё яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 1152224,00грн.

В судовому засіданні 17.01.2008р. позивач надав заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просить суд: визнати протиправним та нечинним податкове повідомлення-рішення від 19.12.2007р. №/0 частково, в частині відмови відшкодування сум податку на додану вартість, що були сплачені ПКФ «Кримконт» та ТОВ «Узбек», на загальну суму 1147390,51грн., (аркуш справи 80).

Відповідач з позовними вимогами не згоден за мотивами, викладеними у запереченнях на позов, (аркуш справи 76).

Згідно пункту 6 Закону України «Про внесення змін до Кодексу адміністративного судочинства України», до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України.

Провадження по адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, що діє на час здійснення окремої процесуальної дії, розгляду справи.

Розглянув матеріали справи, заслухав представників сторін, дослідив надані докази, суд

в с т а н о в и в :

За результатами виїзної позапланової документальної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Лоза» з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість у зменшення податкових зобов’язань з податку на додану вартість наступних податкових періодів за вересень 2007р. складено акт від 07.12.2007р. №3233/30862998/23-4, (аркуш справи 9).

Перевіркою встановлено, що причиною виникнення бюджетного відшкодування є проведення будівельних робіт житлового комплексу.

Відповідач дійшов висновку, що позивачем в порушення вимог діючого законодавства включено до рядків 3, 4 Розрахунку бюджетного відшкодування та до рядку 25.2 Декларації з податку на додану вартість за вересень 2007року згідно податкових накладних на суму ПДВ в розмірі 1147390,87грн. Сума податку на додану вартість, заявлена позивачем до бюджетного відшкодування за вересень 2007року, підлягає зменшенню на суму 1152224,00грн. відповідно до підпункту 7.2.1, підпункту 7.2.6 пункту 7.2, підпункту 7.4.1, підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7, підпункту 7.7.2 а), підпункту 7.7 статті 7 Закону України «Про пункту 1.8 статті 1, підпункту 7.4.2 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

19.12.2007р. відповідачем винесене податкове повідомлення-рішення №/0, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 1152224,00грн., (аркуш справи 42).

Позивач просить визнати протиправним і нечинним вказане податкове повідомлення-рішення в частині відмови відшкодування сум податку на додану вартість, що були сплачені ПКФ «Кримконт» та ТОВ «Узбек», на загальну суму 1147390,51грн.

Суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Лоза» підлягають задоволенню через наступне.

Відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно з статтею 2 Закону України “Про судоустрій”, суд здійснює правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами прав і законних інтересів юридичних осіб. Частиною 3 статті 3 вказаного Закону встановлено, що судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи в порядку, встановленому Конституцією України та законами. Відповідно до частини 1 статті 6 цього ж Закону, усім суб'єктам правовідносин гарантується захист їх прав і законних інтересів незалежним і неупередженим судом. Згідно з частиною 3 зазначеної статті, ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 року визначено, що частина 2 статті 124 Конституції України передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, встановлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб'єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору, можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право на звернення до суду для захисту своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України. Держава має забезпечувати захист прав усіх суб'єктів правовідносин, в тому числі у судовому порядку. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно пункту 1.7 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» податковим кредитом є сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов’язання звітного періоду, яка визначена згідно даному Закону.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв’язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбання (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та /або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними (підпункт 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»).

Відповідно до підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Як вбачається із акту перевірки відповідач прийшов до висновку, що в податковій накладній №329 від 23.08.2007р. (сума ПДВ 2390,87грн.) ПКФ «Кримконт» відсутня адреса продавця. В податкових накладних: №110 від 02.08.2007р., №109 від 02.08.2007р., №117 від 23.08.2007р., №119 від 23.08.2007р. ТОВ «Урбек» вказано індивідуальний податковий номер ТОВ «Ербек».

Що стосується податкових накладних, отриманих від ПКФ «Кримконт», у даних податкових накладних зазначене місце розташування юридичної особи – постачальника – вулиця Декабристів,12.

Поза увагою Державної податкової інспекції у м. Ялта АР Крим залишився той факт, що сплата податку на додану вартість даному постачальнику в складі платежів за роботи та послуги підтверджується рахунками на оплату, актами виконаних робіт, платіжними документами. Суд вважає, що відсутність у графі «місцезнаходження продавця» додаткового реквізиту – міста Сімферополь, де находиться вулиця Декабристів, не робить дані накладні недійсними, тобто, такими, що заповнені з порушеннями діючого законодавства.

Відповідачем також не прийнято до уваги, що згідно із свідоцтвом про державну реєстрацію ТОВ «Урбек» зареєстровано 26.12.2005р. за адресою:01103, м. Київ, вул. Залізничне шосе, 47. Дане підприємство перебуває на обліку в Державній податковій інспекції в Печорському районі м. Києва. Згідно із довідкою Ф-4-ОПП перебуває також за вказаною адресою. Згідно свідоцтву платника податку на додану вартість №100025922 від 03.03.2007р., Товариству з обмеженою відповідальністю «Урбек» привласнений індивідуальний податковий номер 27. Саме цей податковий номер і саме ця адреса зазначені в податкових накладних, які отримані Товариством з обмеженою відповідальністю «Лоза» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Урбек».

Таким чином, податкові накладні, які видані Товариством з обмеженою відповідальністю «Урбек» позивачу, містять справжній індивідуальний податковий номер Товариства з обмеженою відповідальністю «Урбек», що є підставою для включення сум податку на додану вартість, зазначених у податкових накладних, в податковий кредит позивача.

Суд приходить до висновку, що зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 1147390,51грн. згідно спірному податковому повідомленню-рішенню є неправомірним і висновки акту перевірки від 07.12.2007р. №3233/30862998/23-4 згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України мали бути підтверджені відповідачем.

У зв’язку з чим суд дійшов висновку, що акт перевірки від 07.12.2007р. №3233/30862998/23-4 , як доказ у справі, одержано з порушенням закону.

Відповідно до частини 3 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги.

На підставі наявних у справі доказів відповідно до вимог статей 69,70,86 Кодексу адміністративного судочинства України судом не приймається акт перевірки від 07.12.2007р. №3233/30862998/23-4, як доказ встановлення факту порушення позивачем Закону України «Про податок на додану вартість», оскільки викладені в акті перевірки відомості, а також засновані на них висновки суперечать наданим для перевірки документам, не відповідають дійсним обставинам і не засновані на діючих нормах податкового законодавства.

Згідно зі статтею 70 Кодексу адміністративного судочинства України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому суд виходить з того, що акт перевірки є основним джерелом фіксації та закріплення доказів правопорушення, тому повинен містити вичерпні елементи його складу і підтверджуватись первинними документами. Інші докази, окрім акту перевірки, що підтверджували б факти вчинення позивачем зазначених порушень, відповідачем суду не надані через їх відсутність.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Зазначена норма кореспондується із приписами частини 2 статті 19 Конституції України.

Статтею 13 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» передбачено, що посадові особи органів державної податкової служби зобов'язані дотримувати Конституції і законів України, інших нормативних актів, прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій, забезпечувати виконання покладених на органи державної податкової служби функцій та повною мірою використовувати надані їм права.

Згідно частині 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, доказів правомірності, законності, обґрунтованості спірного податкового повідомлення-рішення в частині зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 1147390,51грн. відповідачем суду не надано. Висновки перевіряючих, що викладені у акті перевірки, не підкріплені ніякими доказами і носять характер суб’єктивних припущень.

За таких умов факти вказаних порушень слід вважати неналежно встановленими, отже, зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 1147390,51грн. згідно спірному податковому повідомленню-рішенню неправомірно.

Згідно статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Для органів державної податкової служби таким доказом є акт документальної перевірки, у якому згідно з пунктом 1.7 розділу 1 та пунктом 2 розділу 2 Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового та валютного законодавства суб’єктами підприємницької діяльності - юридичними особами, їх філіями, відділеннями та іншими відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 16.08.2005р. №327, зазначено, що факти виявлених порушень податкового і валютного законодавства в акті документальної перевірки повинні викладатися чітко, об’єктивно та в повній мірі, з посиланням на первинні документи, що підтверджують наявність зазначених фактів та на підставі яких вчинені записи у податковому та бухгалтерському обліку, з наведенням кореспонденції рахунків та інших доказів, що достовірно підтверджують наявність факту порушення, із зазначенням змісту порушень.

Лише за умови дотримання контролюючим органом зазначених вимог щодо фіксування факту виявлених порушень є підстави для визначення платнику податкових зобов’язань.

Відповідно до наказу Державної податкової адміністрації України від 16.09.2002р. №429 податкові повідомлення-рішення приймаються протягом трьох робочих днів від дня підписання акту документальної перевірки. Проте, як вбачається з копії самого акту перевірки від 07.12.2007р. №3233/30862998/23-4, він не був підписаний позивачем, (аркуш справи 38).

Крім того, акт перевірки не містить відомості про те, що позивач з обов’язками, правами, відповідальністю суб’єктів господарювання та порядком оскарження рішень і дій посадових осіб державних податкових органів ознайомлений, що один примірник акта з додатком отримав, (аркуш справи 38). Не зважаючи на це, 19.12.2007р. відповідач прийняв спірне податкове повідомлення-рішення, яке частково оспорюється позивачем.

У зв’язку з чим суд дійшов висновку, що акт перевірки, як доказ у справі, одержано з порушенням закону.

Право на відшкодування від’ємного значення податку на додану вартість є матеріальним правом позивача, захист якого гарантований законом.

Згідно з частиною 4 статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Такі міжнародні договори підлягають переважному застосуванню перед актами національного законодавства, (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори України»).

Таким міжнародним договором у даному випадку є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до названої Конвенції ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства. Встановлено також виняток, відповідно до якого позбавлення майна держава може передбачити, якщо це необхідно для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Це означає, що статтю 1 Першого протоколу слід розуміти так, як вона розуміється в практиці Європейського Суду з прав людини.

Зокрема, у багатьох рішеннях Європейського Суду з прав людини під майном розуміється будь-який економічний актив. Наприклад, у справі «Шмалько проти України» Європейський Суд з прав людини кваліфікував тривале невиконання судового рішення на користь заявника як втручання у його право на мірне володіння майном у розумінні статті Першого протоколу.

У даному випадку неправомірне зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 1147390,51грн. передбачає вилучення у позивача грошових коштів у зазначеній сумі. Це дає підстави для кваліфікації спірного податкового повідомлення-рішення відповідача, як його втручання у право власності позивача.

У даному випадку дії позивача не завдають будь-якої шкоди інтересам держави, суспільства або споживачів. За відсутності такої шкоди чи загрози її завдання у позивача порушено право власності на законний намір мати можливість користуватися своєю власністю, а саме: своєчасно, в повному об’ємі і в порядку, визначеному законом, одержати дане бюджетне відшкодування. Слід також враховувати, що актом перевірки від 07.12.2007р. №3233/30862998/23-4 не встановлено будь-яких фактів, які б свідчили про намагання позивача приховати доходи.

Викладене дає підстави для висновку про те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини спірне податкове повідомлення-рішення від 19.12.2007р. №/0 в частині зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 1147390,51грн. підлягає визнанню протиправним та нечинним.

Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності в порядку статей 69,70, 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем достатніх доказів про правомірність зменшення позивачу суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 1147390,51грн., що є підставою для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Лоза».

Судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню на його користь у розмірі 3,40грн. з Державного бюджету України на підставі частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 17 січня 2008 року.

У повному обсязі постанову складено 22 січня 2008 року.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7,8,9,11,12,70,79, 86, 94, 98, 122, 158–163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

1.          Позов задовольнити повністю.

2.          Визнати протиправним та нечинним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Ялта АР Крим від 19.12.2007р. №/0 в частині зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 1147390,51грн.

3.          Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лоза», (98640, АР Крим, м. Ялта, смт. Гурзуф, вул.Ялтинська,16, ідентифікаційний код у ЄДРПО України 30862998) 3,40грн. судового збору.

Постанова може бути оскаржена до Севастопольського апеляційного господарського суду через господарський суд АР Крим шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження постанови в десятиденний строк з дня складення постанови у повному обсязі, з подальшим поданням апеляційної скарги на постанову протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження та в порядку, передбаченому частиною 5 статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, у разі неподання відповідної заяви (стаття 254 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Іщенко Г.М.