ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2008 Справа № 39/714-07(30/64-07)

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий –суддя Голяшкін О.В. (доповідач),

судді –Герасименко І.М., Прудніков В.В.,

секретар судового засідання –Прокопець Т.В.,

за участю представників сторін:

від позивача –Федорчук Ю.В., довіреність від 19 березня 2008 року № 16;

від відповідача –Романов П.М., довіреність від 01 січня 2008 року № 59;

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Акціонерного товариства закритого типу страхової компанії “ДІСКО” та Державного підприємства “Придніпровська залізниця”

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10 січня 2008 року у справі № 39/714-07(30/64-07)

за позовом Акціонерного товариства закритого типу страхової компанії “ДІСКО”, м.Дніпропетровськ

до Державного підприємства “Придніпровська залізниця”, м.Дніпропетровськ

про визнання договору діючим, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 10 січня 2008 року у справі № 39/714-07(30/64-07) (суддя Ліпинський О.В.) в задоволенні позову АТЗТ СК “ДІСКО” до ДП “Придніпровська залізниця” про визнання агентського договору (договору доручення) від 19 жовтня 2005 року № АД 55 ПР/НФ-051687/НЮ діючим до 31 грудня 2007 року –відмовлено.

При прийнятті рішення суд виходив із відсутності підстав для задоволення позову про визнання договору діючим, оскільки законом такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів не передбачений.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням, позивач –АТЗТ СК “ДІСКО”, звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В своїй скарзі позивач зазначає, що він звернувся до суду з позовом саме за захистом свого права, яке було порушено відповідачем, який листом від 27 грудня 2006 року заявив про розірвання договору та відмову від виконання його умов в односторонньому порядку, а також опублікував оголошення про проведення конкурсу на обов’язкове страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті. Договір не розірваний в установленому законом (ст.188 ГК України) порядку, проте відповідач, в порушення ст.ст.526, 525 ЦК України, від його виконання ухилився. Позивач вказує, що ст.16 ЦК України визначає орієнтовний перелік способів судового захисту прав та інтересів, а позбавлення суб’єкта права на звернення за захистом до суду та розгляд його заяви судом не допускається.

Також, апеляційну скаргу подано відповідачем –ДП “Придніпровська залізниця”, який, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить змінити рішення шляхом виключення з мотивувальної частини висновку суду щодо порушення вимог ст.525 ЦК України, ст.188 ГК України та щодо застосування ст.ст.295, 297, 305 ГК України у відносинах між сторонами за договором доручення від 19 жовтня 2005 року № АД 55 ПР/НФ-051687/НЮ.

В скарзі відповідач вказує про помилковість висновку господарського суду стосовно визначення договору від 19 жовтня 2005 року як агентського договору. Відповідач вважає вказаний договір договором доручення та зазначає про неправомірність незастосування до спірних правовідносин положень ст.ст.1000, 1008 ЦК України.

Позивач –АТЗТ СК “ДІСКО” у відзиві на апеляційну скаргу відповідача зазначає, що укладений між сторонами договір від 19 жовтня 2005 року № АД 55 ПР/НФ-051687/НЮ є агентською угодою, за якою відповідач здійснював представництво інтересів страховика. Діяльність страхового агента є виключним видом посередницької діяльності у сфері страхування.

В порядку ст.77 ГПК України розгляд справи відкладався у зв’язку з неявкою в судове засідання представника відповідача з 26 березня 2008 року до 09 квітня 2008 року.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги позивача та відмову в задоволенні апеляційної скарги відповідача з наступних підстав.

19 жовтня 2005 між позивачем –АТЗТ СК “ДІСКО” (страховик) та відповідачем –ДП “Придніпровська залізниця” (страховий агент) укладений агентський договір № АД 55 ПР/НФ-051687/НЮ (договір доручення) /а.с.8-9 т.1/, за умовами якого страховик приймає на себе зобов’язання по страхуванню пасажирів, що відправляються зі станцій Дніпропетровської та Кримської дирекції залізничних перевезень, на час поїздки або перебування на залізничних вокзалах і залізничних станціях на умовах, Положення про обов’язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті, затвердженим постановою КМ України від 14 серпня 1996 року № 959, а страховий агент діє від імені та за дорученням страховика і виконує частину його страхової діяльності в сфері вищезазначеного виду страхування, перелік якої вказаний у цьому договорі. Страховий агент є представником страховика і діє в його інтересах за комісійну винагороду на підставі цього договору (п.п.1.1, 1.2 договору).

Як встановлено сторонами в п.п.7.1 та 7.2 договору, договір набуває чинності з 01 січня 2006 року і діє до 31 грудня 2006 року. У випадку, якщо жодна із сторін за місяць до закінчення терміну дії договору не заявляє в письмовому вигляді про намір розірвати договір, він вважається пролонгованим на наступний термін. Договір не може бути розірваний в односторонньому порядку до закінчення терміну його дії.

Як вбачається із матеріалів справи, станом на 01 грудня 2006 року сторонами вимог про розірвання договору не заявлялося.

13 грудня 2006 року позивач отримав від відповідача лист від 12 грудня 2006 року за вих.№ Н-21/1950, в якому ДП “Придніпровська залізниця” повідомило про намір розірвати договір по страхуванню пасажирів /а.с.8 т.1/. У своїй відповіді позивач АТЗТ СК “ДІСКО” листом від 26 грудня 2006 року за вих.№ 826 зазначив про неприпустимість односторонньої відмови від договору та продовження строку його дії до 31 грудня 2007 року /а.с.11 т.1/.

27 грудня 2006 року позивачем отриманий лист відповідача від 26 грудня 2006 року за вих.№ Н-21/2027 про розірвання та відмову залізниці з 01 січня 2007 року від агентського договору (договору доручення) з посиланням на ст.1008 ЦУК України /а.с.12 т.1/. Листом від 28 грудня 2006 року за вих.№ 831 позивач зазначив про свою незгоду з одностороннім розірванням договору /а.с.13 т.1/.

29 грудня 2006 року позивач –АТЗТ СК “ДІСКО” звернувся до господарського суду з позовом до ДП “Придніпровська залізниця” та, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог /а.с.120 т.1/, просив суд визнати агентський договір (договір доручення) від 19 жовтня 2005 року № АД 55 ПР/НФ-051687/НЮ діючим до 31 грудня 2007 року.

Судова колегія не погоджується з висновком господарського суду про відмову в задоволенні вимог позивача.

Згідно ст.526 ЦК України, ст.193 ГК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як встановлено ст.525 ЦК України, ст.188 ГК України, одностороння відмова від зобов’язання або одностороннє розірвання господарських договорів не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов’язковим для виконання сторонами.

Оскільки жодною із сторін не було заявлено у письмовому виді про розірвання договору за місяць до закінчення терміну його дії на умовах, встановлених сторонами в п.7.1 договору, строк його дії вважається продовженим на наступний термін, –до 31 грудня 2007 року.

Одностороння відмова від договору або одностороннє його розірвання не допускається, доказів розірвання договору у встановленому законом порядку (ст.188 ГК України) сторонами не надано.

На підставі вищевикладеного судова колегія визнає обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню позовні вимоги АТЗТ “ДІСКО” про визнання укладеного між сторонами агентського договору (договору доручення) від 19 жовтня 2005 року № АД 55 ПР/НФ-051687/НЮ діючим до 31 грудня 2007 року

При цьому судова колегія визнає невірним висновок господарського суду, покладений в обґрунтування рішення при відмові в задоволенні позову, про те, що визнання чинним договору не передбачається у ст.16 ЦК України як спосіб захисту цивільних прав та інтересів.

Закон не встановлює обмежень у способах захисту цивільних прав та інтересів і не передбачає, що визначений у ч.2 ст.16 ЦК України перелік способів захисту є виключним. Положення вказаної статті містять норму, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Статтею 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як встановлено ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб’єкта підприємницької діяльності (далі –підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Направлені відповідачем ДП “Придніпровська залізниця” на адресу позивача листи від 12 грудня 2006 року за вих.№ Н-21/1950 та від 26 грудня 2006 року за вих.№ Н-21/2027, а також опубліковане залізницею оголошення про проведення конкурсу на обов’язкове страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті /а.с.14-15 т.1/ свідчать про намір відповідача ухилитись від виконання агентського договору.

Вищевказаними діями відповідача порушуються права позивача, у зв’язку з чим позивач обґрунтовано звернувся з позовом до господарського суду і порушене право підлягає захисту.

Що стосується заперечень відповідача ДП “Придніпровська залізниця”, викладених у відзиві на позовну заяву та аналогічних доводів, вказаних у його апеляційній скарзі, щодо віднесення договору від 19 жовтня 2005 року № АД 55 ПР/НФ-051687/НЮ до договору доручення з відповідним застосуванням ст.ст.1000, 1008 ЦК України та неправомірності застосування до даних правовідносин положень ст.ст.525, 526 ЦК України та ст.ст.188, 295, 297, 305 ГК України, то вказані твердження судовою колегією відхиляються як безпідставні.

Згідно ч.1 ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов’язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов’язки довірителя.

Отже, виходячи визначення договору доручення, його предметом є вчинення повіреним від імені та за рахунок довірителя певних дій з метою створення, зміни або припинення у останнього цивільних прав чи обов’язків.

Разом з тим, як вбачається із змісту спірного договору від 19 жовтня 2005 року № АД 55 ПР/НФ-051687/НЮ, його предметом є страхування позивачем пасажирів залізничного транспорту відповідно до Положення про обов’язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті, затвердженого постановою КМ України від 14 серпня 1996 року № 959, та виконання страховим агентом (залізницею) від імені та за дорученням страховика частини його страхової діяльності в сфері вищезазначеного виду страхування.

При цьому до обов’язків страхового агента, згідно розділу 3 договору, віднесено виконання від імені та за дорученням страховика частини його страхової діяльності, здійснення збору страхових платежів у розмірах, що розраховуються відповідно до встановлених постановою КМУ від 14 серпня 1996 року № 959 тарифів, прийняття страхових платежів від пасажирів і перерахування їх страховикові, надання страховику інформації щодо кількості відправлених пасажирів та кількості зібраних та перерахованих страхових платежів, а також видача застрахованим особам страхового полісу.

Таким чином, за умовами вказаного договору відповідач –ДП “Придніпровська залізниця”, як страховий агент, надає страховику посередницькі послуги при здійсненні позивачем –ЗАТ СК “ДАСК” страхової діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.295 ГК України комерційне посередництво (агентська діяльність) є підприємницькою діяльністю, що полягає в наданні комерційним агентом послуг суб’єктам господарювання при здійсненні ними господарської діяльності шляхом посередництва від імені, в інтересах, під контролем і за рахунок суб’єкта, якого він представляє.

Згідно ч.1 ст.297 ГК України за агентським договором одна сторона (комерційний агент) зобов’язується надати послуги другій стороні (суб’єкту, якого представляє агент) в укладенні угод чи сприяти їх укладенню (надання фактичних послуг) від імені цього суб’єкта і за його рахунок.

Укладений сторонами договір від 19 жовтня 2005 року № АД 55 ПР/НФ-051687/НЮ за своїм предметом, змістом та умовами відповідає положенням ст.ст.295, 297 ГК України і за своєю правовою природою є агентським договором, укладення якого сторони і мали на увазі.

Як встановлено ст.305 ГК України, відносини, що виникають при здійсненні комерційного посередництва (агентської діяльності) у сфері господарювання, регулюються цим Кодексом, іншими прийнятними відповідно до нього нормативно-правовими актами, що визначають особливості комерційного посередництва в окремих галузях господарювання. У частині, не врегульованій нормативно-правовими актами, зазначеними у цій статті, до агентських відносин можуть застосуватися відповідні положення Цивільного кодексу України, якими регулюються відносини доручення.

Отже, як визначено законом, застосування до відносин агентської діяльності (комерційного посередництва) положень Цивільного кодексу України, що регулюють відносини доручення, допускається лише у випадку, якщо спірні відносини не врегульовані нормами Господарського кодексу України.

Проте, питання припинення агентського договору чітко врегульовані ст.304 ГК України, яка встановлює, що агентський договір припиняється за угодою сторін, а також у разі: відкликання повноважень комерційного агента суб’єктом, якого він представляє, або відмови комерційного агента від подальшого здійснення комерційного посередництва за договором, укладеним сторонами без визначення строку його дії; вибуття однієї із сторін договору внаслідок її припинення або смерті; виникнення інших обставин, що припиняють повноваження комерційного агента або суб’єкта, якого він представляє. У разі відкликання повноважень комерційного агента суб’єкт, якого представляє комерційний агент, повинен сповістити його про припинення договору не менш як за один місяць, якщо більш тривалий строк не передбачений договором. У разі усунення (закінчення) обставин, що призвели до припинення повноважень комерційного агента, ці повноваження за згодою сторін можуть бути поновлені.

З урахуванням вищевикладеного застосування до даних відносин положень ст.1008 ЦК України щодо припинення договору доручення є безпідставним, а одностороння відмова відповідача від договору є неправомірною.

Судова колегія визнає невірним посилання суду першої інстанції в рішенні про відмову в задоволенні позову на положення ч.7 ст.15 Закону України “Про страхування”, якою передбачено, що страхові агенти діють на підставі договору доручення із страховиком. Вказаний Закон містить загальні положення щодо регулювання відносин страхування і не забороняє укладення інших угод, в тому числі агентських договорів, при здійсненні посередницької діяльності у сфері страхування.

Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, якою визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов’язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Укладення агентської угоди відповідало вимогам Положення про обов’язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 1996 року № 959 в редакції, яка діяла на момент укладення спірного договору.

Так, відповідно абз.1, 7 п.3, п.5 Положення у вказаній редакції передбачалось, що страховий платіж по обов’язковому особистому страхуванню утримується з пасажира транспортною організацією, яка має агентську угоду із страховиком; страхові платежі, одержані від пасажирів, перераховуються транспортними організаціями страховикам, які одержали ліцензію на здійснення обов’язкового особистого страхування в Державній комісії з регулювання ринків фінансових послуг та уклали агентську угоду з цими організаціями; відносини між транспортними організаціями та страховиками щодо страхування пасажирів і водіїв визначаються укладеними між ними агентськими угодами та договорами страхування.

Термін “агентська угода” було замінено на термін “договір доручення” постановою КМУ від 20 квітня 2007 року № 640, проте сторонами відповідних змін до агентського договору (договору доручення) від 19 жовтня 2005 року № АУ 068 ПР/НФ-051688/НЮ не вносилось, а тому його положення є чинними.

З урахуванням вищевикладеного, рішення господарського суду, у зв’язку з невідповідністю викладених у ньому висновків обставинам справи, неправильним застосуванням судом норм матеріального права, підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Господарські витрати у справі підлягають покладенню на відповідача.

Керуючись ст.ст.103-105 ГПК України, апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства закритого типу страхової компанії “ДІСКО” задовольнити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10 січня 2008 року у справі № 39/714-07(30/64-07) скасувати.

Позов задовольнити.

Визнати агентський договір (договір доручення) від 19 жовтня 2005 року № АД 55 ПР/НФ-051687/НЮ діючим до 31 грудня 2007 року.

Стягнути з Державного підприємства “Придніпровська залізниця” на користь Акціонерного товариства закритого типу страхової компанії “ДІСКО” витрати по сплаті держмита в сумі 85 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118 грн., витрати по розгляду апеляційної скарги в сумі 42 грн.50 коп.

Апеляційну скаргу Державного підприємства “Придніпровська залізниця” залишити без задоволення.

Видачу наказів доручити господарському суду Дніпропетровської області.

Головуючий                                О.В.Голяшкін

Судді                                І.М.Герасименко

В.В.Прудніков

З оригіналом згідно

Помічник судді                                                                                 В.А. Медяник