ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2008 р.

№ 9/23

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Грейц К.В.

суддів :

Бакуліної С.В.,

Глос О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скарги

Селянського (фермерського) господарства

“Веселка”

на постанову

від 15.10.2007 року Дніпропетровського

апеляційного господарського суду

у справі

№ 9/23

за позовом

Відкритого акціонерного товариства “Райффайзен Банк Аваль” в особі Кіровоградської обласної дирекції ВАТ “Райффайзен банк Аваль”

до

1.          Селянського (фермерського) господарства “Веселка”;

2.          Приватного сільськогосподарського підприємства “Лан”

про

стягнення 236 549,64 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники :

від позивача:

Дьяченко А.А. (довіреність № 1191 від 15.05.2007р.)

від відповідача-1:

від відповідача-2:

не з’явились

не з’явились

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області (суддя Шевчук О.Б.) від 09.08.2007 року, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду (головуючий суддя –Виноградник О.М., судді –Джихур О.В., Лисенко О.М.) від 15.10.2007 року, у справі № 9/23 позов задоволено частково; стягнуто з відповідача-1 солідарно з відповідачем-2 214424,30 грн. заборгованості по кредиту, 3975,34 грн. пені, 2365,50 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу; стягнуто з відповідача-2 солідарно з відповідачем-1 214424,30 грн. заборгованості по кредиту, 3975,34 грн. пені, 2365,50 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу; провадження по справі в сумі 18 150,00 грн. припинено на підставі п.11 ч.1 ст.80 ГПК України.

В касаційній скарзі скаржник просить скасувати ухвалені по справі судові акти повністю і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а саме: пп.“г” пп.18.2.1 п.18 ст.18 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, ч.1 ст.617 ЦК України, ст.43, ч.1 ст.64 ГПК України.

У відзиві на касаційну скаргу позивач повністю заперечує викладені в ній доводи.

Відповідачі не скористалися наданим процесуальним правом на участь в засіданні суду касаційної інстанції.

Заслухавши заперечення на касаційну скаргу представника позивача, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між Відкритим акціонерним товариством “Райффайзен Банк Аваль”, від імені якого діє Кіровоградська обласна дирекція ВАТ “Райффайзен Банк Аваль”, та Селянським фермерським господарством (СФГ) “Веселка” 21.09.2005 року укладено кредитний договір №012/04-1/1981 (а.с.29-32).

Згідно пункту 1.1. кредитного договору №012/04-1/1981 (надалі Договір) позивач на умовах цього договору відкриває відповідачу-1 невідновлювальну кредитну лінію в сумі 268216,00 грн. на строк до 20.09.2008 року із сплатою 20 відсотків річних.

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що кредитні кошти призначені для придбання сільськогосподарської техніки.

Згідно пункту 6.1. Договору СФГ “Веселка” зобов’язалося повернути кредит у відповідності до Графіка погашення заборгованості та сплачувати відсотки щомісячно не пізніше останнього робочого дня кожного місяця та остаточно при погашенні кредиту (а.с.30, 32, 33).

До договору № 012/04-1/1981 від 21.09.2005 року сторонами було укладено додаткову угоду 01.12.2005 року, відповідно до якої сторонами було підписано та оформлено інший графік повернення заборгованості (а.с.33 зворот).

В забезпечення виконання зобов’язань СФГ “Веселка” за Договором Приватне сільськогосподарське підприємство (ПСП) “Лан” виступило поручителем і уклало з позивачем договір поруки № 012/04-1/1891/4 від 21.09.2005 року (надалі по тексту Договір поруки) (а.с.38-39).

Згідно пунктів 1.1. - 2.1. Договору поруки ПСП “Лан” зобов’язалося нести солідарну відповідальність з СФГ “Веселка” за виконання останнім у повному обсязі боргових зобов’язань, що витікають з Договору при умові невиконання СФГ “Веселка” боргових зобов’язань у терміни і на умовах, що обумовлені Договором.

Позивач належним чином виконав пункти 1.1. та 5.1. Договору, що підтверджується матеріалами справи (а.с.40), платіжним дорученням № 9 від 30.09.2005 року, № 11 від 14.10.2005 року на загальну суму 268216,00 грн., не спростовується відповідачем згідно зі ст.ст.32, 33 36 ГПК України жодним доказом.

Як свідчать матеріали справи, зміст позовної заяви, пояснення представників сторін, доводи апеляційної скарги (а.с.3-5, 41, 102-104, 117), першим відповідачем несвоєчасно та не в повному обсязі здійснювались платежі, докази протилежного відсутні в матеріалах справи, не надані жодною із сторін в ході розгляду справи в судах обох інстанцій.

Відповідно до пункту 7.4. Договору позивач має право достроково вимагати погашення заборгованості “позичальника” за кредитом, вимагати нараховані відсотки за користування кредитом та неустойку у випадку невиконання “позичальником” своїх зобов’язань за кредитним договором.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов’язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов’язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов’язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов’язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст.1048 ЦК України передбачено право “позикодавця” на одержання від “позичальника” процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір та порядок одержання процентів встановлюється договором.

Часиною 2 ст.1050 ЦК України регламентовано, що якщо договором встановлений обов’язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1, 2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов’язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Враховуючи викладене, господарські суди дійшли правильного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення 214424,30 грн. солідарно з відповідачів, враховуючи факт часткової оплати 18150,00 грн. після звернення позивача з позовом, та в частині стягнення 18150,00 грн. правомірно припинили провадження у справі на підставі п.11 ч.1 ст.80 ГПК України, а також в частині вимог про стягнення пені 3975,34 грн. (за період з 01.10.2006 року по 21.01.2007 року (а.с.41)) на підставі ст.ст.525, 526, ч.1 ст.530, ст.549 ЦК України.

Доводи касаційної скарги стосовно розгляду судом першої інстанції справи за відсутності ПСП “Лан”, який не був повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду справи, касаційна інстанція вважає недоречними, оскільки в матеріалах справи наявні докази належного повідомлення відповідачів про час та місце розгляду справи (а.с.93 зворот), а саме відмітка канцелярії про надіслання 13.06.2007 року ухвали Господарського суду Кіровоградської області від 13.06.2007 року про призначення розгляду справи на 09.08.2007 року.

Помилковими є доводи касаційної скарги стосовно порушення судами норм процесуального права в частині виходу за межі позовних вимог щодо стягнення пені в сумі 3975,34 грн. з кожного з відповідачів, оскільки із змісту позовної заяви, розрахунку до позову (а.с.5, 41) вбачається, що такі вимоги заявлялись та були включені в загальну суму ціни позову заборгованості по Договору.

Неправомірними є доводи касаційної скарги в частині відсутності у позивача права на звернення до суду, оскільки судом не встановлений той факт чи мало місця звернення до поручителя з боку кредитора та чи виникло у останнього право на звернення до суду. Колегія суддів відмічає, що право на звернення до суду має особа, яка вважає, що її право є порушеним, а судами встановлений факт порушення відповідачами права позивача на своєчасне погашення заборгованості по кредиту та відсотків.

Щодо доводів касаційної скарги про порушення судами ч.1 ст.617 ЦК України та умов, викладених в пункті 8.1. Договору, то касаційна інстанція не бере їх до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні дані щодо своєчасного порушення відповідачами питання про перенесення строків платежів, як те передбачено частиною другою наведеного пункту, а саме: за 10 днів до настання строку платежу.

В касаційній скарзі не вмотивовано в чому полягає порушення судами пп.“г” пп.18.2.1 п.18 ст.18 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, який регулює правовідносини в частині списання безнадійного податкового боргу юридичних або фізичних осіб, що виник внаслідок обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин).

Враховуючи наведене постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду є законною і обґрунтованою, а касаційна скарга такою, що ґрунтується на помилковому тлумаченні положень чинного законодавства України.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1118, п.1 ч. 1 ст. 1119, ст. 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Селянського (фермерського) господарства “Веселка” від 14.11.2007 року № 535/2 на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.10.2007 року у справі № 9/23 залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.10.2007 року у справі № 9/23 –без змін.

Головуючий-суддя

К.Грейц

С у д д і

С.Бакуліна

О.Глос