ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30.01.08 р.                     Справа № 17/55пд

Господарський суд Донецької області у складі колегії суддів

Головуючого Підченко Ю.О.

Суддів Мєзєнцев Є.І.

Мартюхіна Н.О.

При секретарі судового засідання Пасічник О.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом компанії “Карбон Продакц Інтернешнл Лімітд” Великобританія

до першого відповідача відкритого акціонерного товариства “Кременчуцький завод технічного вуглецю” м.Кременчук

до другого відповідача відкритого акціонерного товариства “Хімекс” м.Донецьк

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України м. Київ

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні першого відповідача - Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку України м. Київ

про визнання недійсним договору

за участю:

представників сторін:

від позивача Боболь В.М. - адвокат

від першого відповідача Заремба С.В. - юрисконсульт

від другого відповідача не з’явився

від третьої особи на стороні позивача не прибув

від третьої особи на стороні першого відповідача не з’явився

Постановою Верховного суду України від 10.10.06р. скасовано: постанову Вищого господарського суду України від 27.06.06р.,постанову Донецького апеляційного господарського суду від 18.04.06р., рішення господарського суду Донецької області від 21.03.06р., а справу передано на новий розгляд до господарського суду донецької області.

Судом прийнято до уваги, що вказівки які містяться у постанові касаційної інстанції, є обов’язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи

СУТЬ СПОРУ: компанія "Карбон Продакц Інтернешнл Лімітд" звернулась до господарського суду з позовом до відкритого акціонерного товариства "Кременчуцький завод технічного вуглецю", відкритого акціонерного товариства "Хімекс" про визнання недійсним договору поруки на часткове забезпечення зобов'язань за емітованими відкритим акціонерним товариством "Кременчуцький завод технічного вуглецю" процентними облігаціями на першого пред'явника, укладеного між відповідачами 03.06.04р.

На виконання ст. 44 ГПК України, п. 7 ст. 129 Конституції України у судовому засіданні було проведено повне фіксування процесу технічними засобами та складено протокол згідно ст. 811 ГПК України.

Сторін було належним чином повідомлено про час та місце проведення судового засідання, тому судом з урахуванням вимог ст. ст. 42, 43 ГПК України створені всі необхідні умови для вирішення спору на принципах змагальності, рівності учасників процесу перед законом.

З урахуванням складності справи, спір було вирішено у більш тривалий час, ніж передбачено частиною першої ст. 69 ГПК України.

Відповідно до вимог статті 77 ГПК України, с метою усунення суперечностей у доводах та доказах сторін та підготовки процесуального документа, у судовому засіданні з 14 год. 30 хвил. 29.01.08р. по 14 год. 30.01.08р. було оголошено перерву.

Ухвалою господарського суду від 25.01.07р. провадження у справі було зупинено на підставі ст.79 ГПК України до закінчення перегляду апеляційним судом Полтавської області рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 01.01.07р. у справі № 2-121/07 за позовом Давидовського О.А. до ВАТ "Кременчуцький завод технічного вуглецю", яким визнано недійсним рішення загальних зборів акціонерів ВАТ "Кременчуцький завод технічного вуглецю".

Ухвалою господарського суду від 15.10.08р. провадження у справі було поновлено, оскільки обставини, які зумовили зупинення провадження у справі відпали, зокрема, постановою Вищого господарського суду України по справі №2-121/07 від 12.07.07р. скасовано постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 27.04.07р. у даній справі та залишено без змін рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 04.01.07р. у справі № 2-121/07.

Перший відповідач – відкрите акціонерне товариство "Кременчуцький завод технічного вуглецю", далі Завод, позов визнав частково, мотивуючи свої заперечення наступними обставинами:

-          визнання недійсним договору поруки повністю може мати своїм наслідком порушення прав та охоронюваних законом інтересів справжнього власника облігацій, якого може бути позбавлено здійснити звернення стягнення по облігаціях з поручителя, у випадку невиконання емітентом свого зобов’язання;

-          доказами у справі не підтверджено, що позивач є власником облігацій , а тому його права ніяким чином не порушені;

-          строк оплати за облігаціями не настав;

-          емітент не порушив свої зобов’язання за емітованими облігаціями;

-          зобов’язання поручителя не настали, оскільки обов’язки поручителя починають діяти тільки виключно при порушенні своїх зобов’язань із облігацій;

-          укладений між сторонами спірний договір поруки не відноситься до фінансових послуг;

-          відповідно до вимог ст.217 ЦК України суд повинен визнати недійсним лише частину договору поруки, а саме статтю 4 договору поруки, яка встановлює платність цього договору, що може бути підставою для визнання цієї послуги фінансовою;

-          позивач намагається визнати договір поруки недійсним на підставі зупинення обігу облігацій, або визнання емісії облігацій недійсною згідно наданих суду рішенням Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку, посилаючись при цьому на ст.548 ЦК України;

-          але позивач допускає юридичну помилку змішуючи поняття припинення поруки з припиненням забезпеченого нею зобов’язання із визнанням недійсним договору поруки у зв’язку із визнанням недійсною емісії облігацій, або у зв’язку із припиненням обігу цих облігацій;

-          згідно підпунктів 1.1, 1.2, 1.3 розділу першого спірного договору, мова йдеться про виконання зобов’язань за облігаціями, незалежно від дійсності чи недійсності підстав їх існування;

-          у спірних правовідносинах слід обов’язково розмежувати норми загального та спеціального законодавства;

-          другий відповідач у повної мірі володіє обсягом цивільної дієздатності і мав всі необхідні права на укладення спірного договору поруки і обмежень за законом у нього не існувало;

Другий відповідач – відкрите акціонерне товариство" Хімекс", далі Товариство, позовні вимоги визнав, обґрунтовуючи це наступними обставинами:

-          вказаний договір не відповідає вимогам законодавства, діючим на час його укладення;

-          пунктом 1.1 договору поруки від 03.06.04р. визначено його предмет, за наступним змістом: .." Цей договір є договором часткового забезпечення виконання зобов’язань емітентом за облігаціями, описання яких наведено в розділі 2 цього договору так які емітовані емітентом відповідно до рішення останнього про випуск облігацій (протокол спільного засідання Спостережної ради та Дирекції емітента від 03.06.04р. №1)";

-          цей протокол був підписаний Михайловою Ліумпов, діючої в той час у якості заступника Голови Спостережної ради Заводу;

-          однак, 17.08.06р., начальник Полтавського територіального управління державної комісії з цінних паперів та фондового ринку Валенко Олександр Анатольович відповідно до вимог ст.9 Закону України " Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні", далі Закон-1, виніс постанову за №78-ПО " Про накладення санкцій за правопорушення на ринку цінних паперів" у відношенні Заводу;

-          за змістом цієї постанови, було встановлено, що Завод надав завідомо недостовірну інформацію не тільки до Полтавського територіального управління Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку в складі річних звітів за період з 2003 по 2004 рр. В розділі "Інформація про посадових осіб емітента", але і до Державної комісії з цінних паперів та фондовому ринку в складі інформації про випуск облігацій Заводу в розділі "Дані про посадових осіб емітента". За надання недостовірної інформації Завод було притягнуто до відповідальності;

-          таким чином, укладаючи спірний договір поруки Завод ввів в оману Товариство, а саме надав недостовірну інформацію щодо характеру його зобов’язань, прав та обов’язків за спірними правовідносинами;

-          правові наслідки вчинення правочину під впливом обману визначено у статті 230 ЦК України.

Перша третя особа - Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України м. Київ до судового засідання не прибула, однак письмово на листі повідомила суд про те, що нею не отримано позовні матеріали та додані до неї матеріали, а тому не має можливості надати пояснення по суті заявлених позовних вимог.

Друга третя особа - Державна комісія з цінних паперів та фондового ринку України м. Київ до судового засідання не з’явилася, вимоги суду зазначені в ухвалі суду від 21.01.08р. не виконала, однак це не перешкоджає розгляду спору по суті, за наявністю у справі документів.

З метою достовірності даних учасників судового процесу та правомірності дій чи бездіяльності органів Заводу та Товариства відповідно до вимог п.8 ст.65 ГПК України до судового засіданні було викликано державного реєстратора виконавчого комітету Кременчуцької міської ради. Однак він до судового засідання не прибув, у той же час на виконання вимог ухвали суду від 18.12.07р. письмово на листі надав пояснення по справі та копії документів із реєстраційної справи Заводу, у зв’язку з чим клопоче про розгляд справи без його участі.

З’ясувавши фактичні обставини справи, докази на їх підтвердження, надавши правову оцінку правовідносинам сторін, вислухавши доводи представника позивача та першого відповідача, суд встановив:

Позов мотивові тим, що Завод, є емітентом відсоткових облігацій серії А №№ 50 на пред’явника із вільним обігом загальною номінальною вартістю 7 500 000, 00 грн. Облігації імітувалися з додатковим забезпеченням порукою на підставі договору від 03.06.04р. укладеного між Товариством та Заводом.

Згідно умов цього договору Товариство поручається перед власником облігацій за виконання емітентом Заводом своїх зобов’язань за облігаціями щодо відшкодування їх номінальної власності в передбачений строк та щодо виплати визначеного облігацією фіксованого процента, я к це зазначено у пункті 1.2 договору.

Пунктом 1.3 укладеного договору встановлено, що у разі порушення емітентом зобов’язань за облігаціями, емітент та поручитель відповідають перед власниками облігацій як солідарні боржники.

Згідно розділу 4 договору сторони обумовили, що послуги поручителя є оплатними, а їх розмір становить 6 000 грн. на місяць.

19.11.04р. позивач на виконання договору купівлі – продажу облігацій першого випуску відкритого акціонерного товариства "Кременчуцький завод технічного вуглецю" від 01.09.04р. укладеного з Заводом, прийняв за актом приймання – передачі частину облігацій, а саме серії А №№ 000100 – 000145.

У зв’язку із відсутністю у Товариства необхідного обсягу дієздатності позивач намагається визнати недійсним договір поруки від 03.06.04р. укладений між Заводом та Товариством, оскільки спірний договір порушує права та законні інтереси позивача, як власника облігацій, зобов’язання за якими забезпечувалися цим договором.

У якості обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачами вимог частини другої статті 203, статті 230 та статті 215, статей 553, 656, 673, 675 ЦК України, статті 207 ГК України, приписи статті 1 Закону України " Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", далі Закон – 2, Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами – суб’єктами господарювання, які за своїм статусом не є юридичними установами, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 22.01.04р., далі Положення - 21.

Надавши правову кваліфікацію правовідносинами сторін, суд вважає , що доводи позивача обґрунтовані, а заперечення першого відповідача спростовуються наступними обставинами:

В силу статті 553 ЦК України поручитель зобов’язується перед кредитором іншої особи відповідати за виконання зобов’язань цією особою в цілому або в частині. Порукою може забезпечуватися будь-яка цивільно – правова вимога.

Зобов’язання щодо поруки належать до категорії додаткових. Вони покликані забезпечити належне виконання боржником основного зобов’язання.

Законодавство не визначає істотних умов договору поруки, однак із змісту статті 553 ЦК України можна зробити такі висновки:

-          договір поруки повинен містити положення, які дають змогу індивідуалізувати забезпечуване порукою зобов’язання;

-          у договорі поруки повинні міститись зазначення на боржника, щодо якого дається порука;

-          істотною умовою договору поруки може бути визнане визначення обсягу відповідальності поручителя;

-          згідно частини другої статті 553 ЦК України поручитель може прийняти на себе відповідальність за виконання зобов’язання боржником у повному обсязі або у певній частині;

-          до договору поруки можуть бути включені й інші умови, які сторони вважають за необхідне.

Пунктом 7 частини першої статті 4 Закону – 2 надання поручительства є фінансовою послугою.

У частині першої статті 5 Закону – 2 визначено, що фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами – суб’єктами підприємницької діяльності.

Частина п’ята статті 5 Закону - 2 передбачає порядок та можливість надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Повноваження про надання такого виду послуг визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових послуг та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Положення – 21 зазначає, що юридичні особи, які мають намір надавати фінансові послуги, що відповідно до законодавства потребує набуття ними статусу фінансової установи, можуть надавати ці послуги лише після набуття ними такого статусу в установленому законодавством порядку.( п.11.).

Дія цього Положення – 21 поширюється на юридичних осіб, які:

-          систематично надають фінансові послуги;

-          уклали хоча б один договір про надання фінансових послуг( зокрема, договори на загальну суму , яка перевищує 80 000 грн.);

-          систематичним наданням фінансових послуг юридичною особою може статися укладення трьох або більш договорів про надання фінансових послуг на протязі календарного року.

Таким чином , за законодавством юридична особа має можливість надавати окремі види фінансових послуг у випадку дотримання наступних умов:

1)          В її установлюваних документах повинно бути зазначена діяльність про надання такого виду послуг;

2)          Її взято на облік до Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України;

3)          У штатному розкладі цього підприємства повинні бути кваліфіковані робітники, які безпосередньо здійснюють діяльність про надання фінансових послуг( укладення та виконання відповідних договорів тощо).

Враховуючи викладене, слід зазначити, що Товариство є юридичною особою, і на час надання поручительства за договором поруки від 03.06.06р. повинно було б мати статус фінансової установи. Таких доказів на час розгляду спору, Товариство суду не надало.

Листом від 13.02.06р. за №49 Товариство підтвердило, що воно не знаходиться на обліку у Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України і не має статусу фінансової установи.

Крім того, порушуються законні права позивача. Так, позивач є власником облігацій, що були випущенні Заводом. Згідно договору №4 купівлі – продажу облігацій першого випуску Заводу (договір про розміщення облігацій) від 01.09.04р. та акту прийому – передачі облігацій до цього договору позивач придбав у власність облігації у кількості 46 штук, на загальну номінальну суму 4 600 000 грн., що були випущені Заводом (сертифікати облігацій серії А №№ 000100 – 000145) включно.

Пунктом 1.2 договору поруки від 03.06.04р, де зазначено, що завод є Емітентом, а Товариство є Поручителем, підтверджено наступне: " На умовах цього договору Поручитель поручається перед власниками облігацій, визначених у пункті 2.9 цього договору, за виконання Емітентом своїх зобов’язань за облігаціями щодо відшкодування власникам номінальної вартості облігацій в передбачений в облігаціях строк та щодо виплати визначеного облігацією фіксованого процента".

Відповідно до п.2.11 цього договору поруки загальна номінальна власність облігацій , що забезпечуються цим договором, становить 7 500 000,00 грн.

Пунктом 9.11 договору купівлі – продажу облігацій першого випуску Заводу ((договір про розміщення облігацій) встановлено, що у випадках, не передбачених цим договором, сторони керуються... умовами випуску облігацій, офіційно оприлюднених Емітентом відповідно до вимог законодавства України.

Інформація про випуск цих облігацій була оприлюднена у газеті " Дивіденди" № 21 (96) від 17 липня 2004р., що знайшло своє відображення у матеріалах справи. Пунктом 13.3 цієї інформації вказано: " Облігації випускаються з додатковими забезпеченням, а вид забезпечення - порука.

Емітентом укладені наступні договори поруки:

-          від 03.06.04р. з Товариством, загальна кількість облігацій, що забезпечується цим договором - 75 штук, серія та номер сертифікатів облігацій, що забезпечується цим договором – серія А з № 000076 по №000150 включно; загальна номінальна вартість облігацій , що забезпечується цим договором – 7 500 000, 00 грн.

Отже, спірним договором поруки від 03.06.08р. забезпечувалися зобов’язання за облігаціями (сертифікати серії А №№ 000100 – 000145), що є у власності позивача і таке забезпечення зобов’язань є особливою властивістю цих облігацій як цінних паперів.

Згідно статті 656 ЦК України до договору цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю – продаж, яке інше не встановлено законом або випливає з їхньої суті.

Стаття 673 ЦК України встановлює, що продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі – продажу.

За вимогами статті 675 ЦК України Завод повинен був передати позивачеві товар (облігації), які повинні були відповідати вимогам ст.ст. 1, 2 , 10 Закону України " Про цінні папери та фондову біржу", Закон - 3 де зазначено, що цінні папери повинні засвідчувати право володіння або відносини, які склалися між емітентом та особою яка стала їх володільцем.

Облігація за законом це - цінний папір, який посвідчує внесення її володільцем грошових коштів, та підтверджує зобов’язання щодо відшкодування йому номінальної власності цього цінного паперу і виплатою, передбаченого у неї фіксованого процента ( коли інше не передбачено умовами її випуску).

Що стосується Емітента, то він завжди повинен виконувати свої зобов’язання пов’язані із випуском цінних паперів (облігацій) виконувати їх у строк та у порядку передбачених законом і нести за це відповідальність передбачену спеціальними нормативними актами.

До матеріалів справи позивачем було надано рішення Державної комісії з цінних паперів та фондовому ринку від 4.12.07р. за № 2282 про визнання емісії облігацій відкритого акціонерного товариства " Кременчуцький завод технічного вуглецю" (код за ) серії А ( свідоцтво про реєстрацію випуску облігацій підприємств від 16.07.04р. за №84/2/04 ) на загальну суму 15 000 000, 00 грн. та серії В ( свідоцтво про реєстрацію випуску облігацій підприємств від 14.01.05р. за № 04/2/05) на загальну суму 20 000 000, 00 грн.

Крім того, Державна комісія з цінних паперів та фондового ринку зобов’язано цим рішенням Завод в термін до 30.06.08р. здійснити дострокове погашення облігацій серії А (свідоцтво про реєстрацію випуску облігацій підприємств від 16.07.04р. за №84/2/05 на загальну суму 15 000 000, 00 грн. та серії В ( свідоцтво про реєстрацію випуску облігацій підприємств від 14.01.05р. за № 04/2/05 на загальну суму 20 000 000 ,00грн.

Рішення Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку обґрунтовано порушенням Емітентом вимог Закону України " Цінні папери та фондовий ринок", оскільки Емітентом була подана завідомо недостовірна інформація.

Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до вимог статті 230 ЦК України є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Ці обставини визначені в частині 1 статті 229 ЦК України. Обман може полягати в тому, що сторона неправдиво заперечує наявність обставин, що можуть бути перешкодою для вчинення правочину, або в тому, що вона замовчує їх існування.. Суб’єктивною ознакою дій сторони, що ввела в оману іншу сторону, є умисел на введення в оману.

У той же час, законодавець визначає підстави для визнання правочину недійсним:

-          так Цивільний кодекс (ст.215) формулює детальні та достатньо визначені положення про підстави недійсності правочинів та про види недійсних правочинів (нікчемні та оспорювані). Положення ст. 207 ГК з цього ж питання, хоч і стосуються лише господарських договорів, але є більш загальними. Виходячи із принципового положення про Цивільний кодекс як основний акт цивільного законодавства, при вирішенні питання про підстави недійсності (нікчемності, оспорюваності) правочина у сфері дії Господарського кодексу слід застосовувати відповідні положення Цивільного кодексу. Підстави нікчемності умов договорів, встановлені ч. 2 ст. 207 ГК не повинні застосовуватись, оскільки визнання нікчемності умов типових договорів є взагалі некоректним (як таке,що передбачає застосування до типового договору, що є нормативно-правовим актом, правової конструкції нікчемності, яка може стосуватись тільки правочинів).

-          відповідно до ч. 1 ст. 215 і ч. 1 ст. 203 ЦК підставою недійсності правочину є суперечність його змісту актам цивільного законодавства. Під змістом правочину тут розуміється зміст волевиявлення учасників правочину в цілому, тобто як волевиявлення щодо змісту цивільних правовідносин, що мають виникнути на підставі правочину, так і волевиявлення стосовно того, з ким ці правовідносини мають бути встановлені. Тому правочин може бути визнаний недійсним, зокрема у разі, коли ним порушено право третьої особи, яка відповідно до закону отримала право на укладення договору стосовно того ж предмета за результатами конкурсу, аукціону тощо (в зв’язку з тим, що волевиявлення стосовно учасника правочину, суперечить акту цивільного законодавства);

-          підставою недійсності правочину може бути його суперечність актам цивільного законодавства (ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК). При застосуванні цього положення слід врахувати, що абсолютна більшість законів та інших нормативно-правових актів формулюють норми, що належать до декількох галузей законодавства. В багатьох випадках в одних і тих же положеннях актів законодавства формулюються норми двох і навіть трьох галузей права. Тому, численні публічно-правові заборони та обмеження, які стосуються умов, за яких можливе вчинення правочину, мають тлумачитись так, що вони мають цивільно-правовий зміст, а їх порушення є підставою для висновку про те, що зміст правочину суперечить акту цивільного законодавства;

-          наслідки недійсності правочинів встановлюються ст.ст. 216, 217 та іншими Цивільного кодексу. Враховуючи, що в Цивільному та Господарському кодексах, в інших законах терміни “зобов’язання”, “правочини” часто використовуються як тотожні, положення ст.ст. 207, 208 ГК про недійсність зобов’язань та наслідки їх недійсності з урахуванням термінології, що використовується у Цивільному кодексі, мають тлумачитись як такі, що стосуються недійсності правочинів. Тому відповідно до ч. 1 ст. 208 ГК правочини, що є підставою господарських зобов’язань, можуть бути визнані недійсними у разі вчинення їх з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства з застосуванням наслідків, передбачених цією частиною.

Згідно пункту 4 Перехідних та прикінцевих положень Цивільний кодекс України 2003р. застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Доказами у справі підтверджено, що Завод та Товариство не мали право укладати договір поруки від 03.06.04р., оскільки не мало необхідного обсягу дієздатності на укладення договору поруки. Також існують підстави вважати, що на час спірних правовідносин Завод ввів в оману Позивача, як Емітент у частині поширення відомостей щодо достовірної інформації про реєстрацію та випуск облігацій.

Стаття 203 ЦК України формулює загальні вимоги до правочинів. Їх невиконання є підставою для визнання правочину недійсним відповідно до вимог частини першої статті 215 та статті 230 ЦК України.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню повністю.

За таких обставин, слід визнати повністю недійсним договір поруки, укладений 03.06.2004р. між відкритим акціонерним товариством “Кременчуцький завод технічного вуглецю” та відкритим акціонерним товариством “Хімекс” на часткове забезпечення зобов’язань за емітованими відкритим акціонерним товариством “Кременчуцький завод технічного вуглецю” відсотковими облігаціями на пред’явника.

Витрати по державному миту за подання позовної заяви в сумі 85 грн. та забезпечення судового процесу в розмірі 118 грн. згідно вимог ст. ст. 44, 49 ГПК України покладаються на другого відповідача – відкрите акціонерне товариство "Хімекс".

Щодо солідарного обов’язку боржників (солідарних боржників), то кредитор має право вимагати виконання обов’язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і будь-кого з них окремо. ( пункт 1 статті 543 ЦК України).

Питання солідарної відповідальності знайшло своє відображення у п.1.3 договору поруки. Одна слід зазначити, що згідно вимог статті 541 ЦК України солідарний обов’язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов’язання.

Пункт першої статті 543 ЦК України передбачає, що у разі солідарного обов’язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов’язку частково або в повному обсязі як від усіх божників разом, так і від будь-кого окремо.

Своє волевиявлення позивач визначив шляхом пред’явлення вимог до двох божників. Інших доказів на час слухання справи сторонами відносно солідарної або субсидіарної відповідальності учасники судового процесу суду на надали.

Витрати по державному миту в сумі 42 грн. 50 коп. за подання скарги про перегляд рішення в апеляційному порядку відносяться на першого відповідача - відкрите акціонерне товариство “Кременчуцький завод технічного вуглецю”.

Витрати по державному миту в сумі 42 грн. 50 коп. за подання скарги про перегляд рішення в касаційному порядку - до Вищого господарського суду України відносяться на першого відповідача - відкрите акціонерне товариство “Кременчуцький завод технічного вуглецю”.

Витрати по державному миту в сумі 42 грн. 50 коп. за подання скарги про перегляд рішення в касаційному порядку - до Верховного суду України відносяться на першого відповідача - відкрите акціонерне товариство “Кременчуцький завод технічного вуглецю”.

У зв’язку з тим, що у судовому засіданні за згодою сторін присутніх у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення згідно частини третьої ст. 85 ГПК України, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до статті 84 ГПК України.

На підставі викладеного керуючись ст. ст. 202, 203, 215, 230, п. 1 ст. 543, п. 3 ст. 548, 554, п. 4 ст. 656 ЦК України, ст.207 ГК України, п. 7 ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЗУ „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг”, п. п. 1, 2 „Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами – суб’єктами господарювання”, ст. ст. 55, 193 ГК України, ст. ст. 4 4, 22 , 27, 33, 36, 43, 69, 79, 811, 82, 84, ч. 5 ст. 85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1.Позов задовольнити.

2.Визнати договір поруки, укладений 03.06.2004р. між відкритим акціонерним товариством “Кременчуцький завод технічного вуглецю” та відкритим акціонерним товариством “Хімекс” на часткове забезпечення зобов’язань за емітованими відкритим акціонерним товариством “Кременчуцький завод технічного вуглецю” відсотковими облігаціями на пред’явника повністю недійсним.

3.Стягнути з другого відповідача - відкритого акціонерного товариства “Хімекс” (83000, м. Донецьк, вул. Університетська, 2а, Міжнародний бізнес-центр, офіс № 304, ) на користь:

- компанії “Карбон Продакц Інтернешнл Лімітед” (Оукдін, 10, Брунсер Лейн, Блекберн, ВВ2 6SE Великобританія) витрати по держмиту в сумі 85 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118 грн.

4.Витрати по державному миту в сумі 42 грн. 50 коп. за подання скарги про перегляд рішення в апеляційному порядку відносяться на першого відповідача - відкрите акціонерне товариство “Кременчуцький завод технічного вуглецю”.

5.Витрати по державному миту в сумі 42 грн. 50 коп. за подання скарги про перегляд рішення в касаційному порядку - до Вищого господарського суду України відносяться на першого відповідача - відкрите акціонерне товариство “Кременчуцький завод технічного вуглецю”.

6.Витрати по державному миту в сумі 42 грн. 50 коп. за подання скарги про перегляд рішення в касаційному порядку - до Верховного суду України відносяться на першого відповідача - відкрите акціонерне товариство “Кременчуцький завод технічного вуглецю”.

7.Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Головуючий суддя Підченко Ю.О.

Судді Є.І. Мєзєнцев

Н.О. Мартюхіна

Дата підписання рішення, оформленого відповідно до вимог ст.84 ГПК України,

04.02.08р.