ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2008 р.

№ 4/381-6/68

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П.–головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу комунального підприємства “Реклама”, м. Житомир (далі –КП “Реклама”)

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 14.11.2007

зі справи № 4/381-6/68

за позовом КП “Реклама”

до приватної фірми “Комтех-плюс”, м. Львів (далі –Фірма)

про стягнення 124 253 грн.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

КП “Реклама” –Зубрицької Р.М., Круківської С.А.,

Фірми –Боровця В.Д.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

КП “Реклама” звернулося до господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з Фірми за період з 26.05.2006 по 31.01.2007 (з урахуванням уточнених позовних вимог) 106 788, 12 грн. основного боргу, 7 938, 27 грн. пені, 8 126, 71 грн. втрат від інфляції та 3 % річних у сумі 1 399, 90 грн., а всього 124 253 грн., посилаючись на невиконання Фірмою умов договору про розміщення зовнішньої реклами.

Рішенням господарського суду Львівської області від 24.04.2007 (суддя Гоменюк З.П.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 14.11.2007 (колегія суддів у складі: суддя Новосад Д. Ф. –головуючий, судді Михалюк О.В., Мельник Г.І.), в задоволенні позову відмовлено. В обґрунтування названих судових актів з посиланням, зокрема, на статтю 613 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України) зазначено, що прострочення відповідача з виконання грошового зобов’язання не настало, оскільки вказане зобов’язання не могло бути виконане у зв’язку зі зволіканням позивача у видачі в установленому порядку дозволу на розміщення зовнішньої реклами.

КП “Реклама” звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову апеляційного господарського суду скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушенням апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, скаржник з посиланням на приписи Закону України “Про рекламу” зазначає про те, що факт підписання Фірмою договору про розміщення зовнішньої реклами є підставою для стягнення передбаченої цим договором плати за користування місцем розміщення зовнішньої реклами і водночас належним доказом розміщення відповідачем зовнішньої реклами та видачі відповідного дозволу. Крім того, в касаційній скарзі зазначено про те, що представника позивача не було належним чином повідомлено про відкладення судового засідання у справі на 14.11.2007.

У відзиві на касаційну скаргу Фірма заперечує проти доводів скарги і просить судові рішення зі справи залишити без змін, а касаційну скаргу –без задоволення.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що:

- 23.09.2005 КП “Реклама” та Фірма уклади договір про розміщення зовнішньої реклами № 152 (далі –Договір), за умовами якого КП “Реклама” на підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради надало Фірмі право на розміщення зовнішньої реклами в місцях, визначених додатком № 1 до цього договору, який є невід’ємною частиною Договору (пункт 1 Договору);

- за змістом пунктів 2 та 3 Договору Фірма, зокрема, зобов’язується: встановити власні рекламні засоби в місцях, визначених у дозволі виконавчого комітету Житомирської міської ради; обслуговувати ці рекламні засоби; здійснювати оплату за тимчасове користування місцями розташування зовнішньої реклами відповідно до Договору;

- пунктом 11 Договору встановлено, що платежі за користування місцями розташування зовнішньої реклами здійснюються Фірмою до 25 числа поточного місяця на підставі рахунків КП “Реклама”; за несвоєчасно проведену оплату передбачено пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України;

- листом від 07.09.2006 № 11-187/2 КП “Реклама” повідомило Фірму про те, що рішеннями виконавчого комітету Житомирської міської ради від 23.02.2006 № 169, від 23.03.2006 № 259 та від 13.04.2006 № 322 Фірмі надано дозволи на розміщення зовнішньої реклами в м. Житомирі та що “видачу документів” може бути здійснено в будь-який час після подання Фірмою фотографічних знімків місць розташування рекламних засобів;

- КП “Реклама” не подало суду належно оформлених дозволів на розміщення відповідачем засобів зовнішньої реклами, а саме, - не проставлено дату їх видачі;

- позивачем не подано суду доказів на підтвердження видачі зазначених дозволів –журналів реєстрації заяв та дозволів на розміщення зовнішньої реклами, а також доказів фактичного розміщення відповідачем реклами в місцях, визначених додатком № 1 до Договору в його чинній редакції;

- рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 10.11.2006 № 834 скасовано дозволи на розміщення Фірмою зовнішньої реклами за відповідними адресами у зв’язку з невикористанням відповідачем місць розміщення реклами протягом шести місяців.

Причиною виникнення спору зі справи стало питання про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості, пені, інфляційних втрат та 3 % річних за Договором.

Відповідно до пункту 1 статті 16 Закону України “Про рекламу” розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах провадиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, та в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відносини, що виникають у зв’язку з розміщенням зовнішньої реклами у населених пунктах та визначенням порядку надання дозволів на розміщення такої реклами, регулюються Типовими правилами розміщення зовнішньої реклами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 № 2067 (далі –Правила).

Відповідно до пункту 19 Правил робочий орган протягом не більш як п’ятнадцяти робочих днів з дати одержання належним чином оформлених двох примірників дозволу розглядає заяву, готує і подає виконавчому органу ради пропозиції та проект відповідного рішення.

Пунктом 20 Правил встановлено, що: виконавчий орган ради протягом п’яти робочих днів з дати одержання зазначених пропозицій приймає рішення про надання дозволу або про відмову у його наданні;

у разі прийняття рішення про надання дозволу керівник робочого органу протягом п’яти робочих днів підписує обидва примірники дозволу та скріплює їх печаткою робочого органу;

перший примірник дозволу видається заявникові, а другий –залишається робочому органу для обліку та контролю. Видача дозволу реєструється в журналі реєстрації;

рішення про відмову у наданні дозволу надсилається робочим органом заявникові протягом п’яти днів з дати його прийняття.

Отже, з наведених норм вбачається, що дозвіл на розміщення зовнішньої реклами належним чином оформляється та видається на підставі відповідного рішення виконавчого органу і саме такий дозвіл є підставою для розміщення зовнішньої реклами.

Разом з тим, за змістом пунктів 11-13 Правил заявник має право користуватися місцем розташування рекламного засобу в разі прийняття керівником робочого органу рішення про встановлення пріоритету заявника на місце розташування рекламного засобу та укладання протягом трьох днів договору на тимчасове користування цим місцем, але строк встановлення такого пріоритету в будь-якому випадку не повинен перевищувати шести місяців.

Пунктом 22 Правил встановлено вичерпний перелік підстав відмови в наданні дозволу, а саме: оформлення поданих документів не відповідає встановленим вимогам; у поданих документах виявлені завідомо неправдиві відомості.

Зазначеними документами в розумінні пункту 9 Правил є фотокартка або комп’ютерний макет місця (розміром не менш як 6 х 9 сантиметрів), на якому планується розташування рекламного засобу, та ескіз рекламного засобу з конструктивним рішенням, а також копія свідоцтва про державну реєстрацію заявника як юридичної особи або фізичної особи - підприємця.

Пунктом 26 Правил встановлено, що після розташування рекламного засобу розповсюджувач зовнішньої реклами в п’ятиденний строк зобов’язаний подати робочому органу фотокартку місця розташування рекламного засобу (розміром не менш як 6 х 9 сантиметрів). Однак з огляду на приписи зазначених пунктів 9 та 22 Правил виконання вимоги, встановленої пунктом 26 цих Правил, не може були умовою для видачі дозволу на розміщення зовнішньої реклами.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписом 610 ЦК України порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою та четвертої статті 612 ЦК України: боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом; прострочення боржника не настає, якщо зобов’язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Частиною першою статті 613 ЦК України встановлено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов’язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов’язку.

З урахуванням наведеного попередні судові інстанції дійшли обґрунтованого висновку, що позивач неправомірно ухилявся від видачі відповідачеві дозволів на розташування засобів зовнішньої реклами в зв’язку з чим настало прострочення кредитора в розумінні наведеного припису статті 613 ЦК України, яке унеможливило належне виконання відповідачем зобов’язання з розміщення зовнішньої реклами у визначених відповідним дозволом місцях та грошового зобов’язання Фірми за Договором.

З огляду на зазначені приписи Закону України “Про рекламу”, Правил та ЦК України необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що підписання відповідачем договору про розміщення зовнішньої реклами є доказом розміщення відповідачем зовнішньої реклами та видачі відповідного дозволу, а відтак і підставою для стягнення передбаченої цим договором плати за користування місцем розміщення зовнішньої реклами.

Що ж до посилання скаржника на неповідомлення його про дату, на яку відкладено судове засідання зі справи, а саме 14.11.2007, то воно спростовується належною відміткою Львівського апеляційного господарського суду на зворотній стороні останнього аркуша ухвали названого суду від 17.10.2007 з даної справи.

За наведених обставин постанова апеляційного господарського суду зі справи є законною та обґрунтованою і визначених законом підстав для скасування оскаржуваного судового рішення не вбачається.

Керуючись статтями 1117, 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 14.11.2007 зі справи № 4/381-6/68 залишити без змін, а касаційну скаргу комунального підприємства “Реклама” –без задоволення.

Суддя В. Селіваненко

Суддя            І. Бенедисюк

Суддя Б. Львов