Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2008 року Справа № 40/521-07

Колегія суддів у складі: головуючого судді Афанасьєва В.В.,

судді Бухана А.І.,

судді Шевель О.В.

при секретарі Парасочці Н.В.

за участю представників сторін:

позивача – Гофяка О.М. –дов.

відповідача –Гальченко А.О. –дов.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вхідний № 241Х/3-9) на рішення господарського суду Харківської області від 08 січня 2008 року по справі № 40/521-07

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого підприємства «Амкріс-Пласт», м. Харків

до Інституту сцинтиляційних матеріалів Національної академії наук України, м. Харків

про визнання договору неукладеним

встановила:

Позивач, ТОВ НВП «Амкріс-Пласт», звернувся до господарського суду Харківської області з позовом, в якому просив визнати неукладеним договір про надання послуг від 15.04.2006 р. за № 12-ИС-06 між Інститутом сцинтиляційних матеріалів Національної академії наук України та Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробничим підприємством «Амкріс-Пласт».

Рішенням господарського суду Харківської області від 08 січня 2008 р. по справі № 40/521-07 (суддя Хотенець П.В.) позовні вимоги задоволені. Визнано неукладеним договір про надання послуг від 15 квітня 2006 р. за № 12-ИС-06 між Інститутом сцинтиляційних матеріалів Національної академії наук України та Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробничим підприємством «Амкріс-Пласт».

Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 08 січня 2008 року по даній справі в повному обсязі та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Свої вимоги відповідач обгрунтовує тим, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, допущено неповне з‘ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи. Відповідач стверджує, що матеріалами справи підтверджено факт укладання договору належною особою та факт виконання робіт відповідачем і прийняття цих робіт позивачем. Як вказує відповідач, зазначені позивачем та судом підстави щодо неукладеності договору не узгоджуються з приписами чинного законодавства. Також, відповідач просить звернути увагу суду апеляційної інстанції, що позивачем не доведено факту підписання договору неналежною особою, крім того, в подальшому, шляхом підписання додатку до договору, такий договір був погоджений керівником позивача. Одночасно відповідач вказує на те, що на час прийняття та підписання оскаржуваного рішення у судді Хотенця П.В. закінчилися повноваження.

Позивач проти апеляційної скарги заперечує, рішення суду першої інстанції вважає законним та обгрунтованим, просить його залишити без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення. У відзиві на апеляційну скаргу позивач стверджує, що оскаржуваний договір є неукладеним, оскільки Трофіменко В.В. не мав права підписувати договір від імені товариства позивача. Тобто, на думку позивача, в договорі відсутня одна із сторін. Також позивач посилається на відсутність у договорі таких істотних умов, як предмет та ціна договору.

Дослідивши матеріали справи, викладені у апеляційній скарзі, відзиві на неї, а також в додатково наданих поясненнях доводи сторін, заслухавши у судовому засіданні повноважних представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне:

звертаючись до місцевого господарського суду з позовною заявою про визнання договору неукладеним, позивач посилався на те, що спірний договір підписаний з його боку особою, яка не мала права на підписання договору, тобто, без належних повноважень.

Оскаржуваним рішенням місцевим господарським судом позовні вимоги задоволені. При цьому, колегією суддів встановлено, що на час прийняття рішення суду (дата підписання повного тексту в рішенні не вказана) суддя Хотенець П.В. мав необхідні повноваження, оскільки він призначений на посаду судді Указом Президента України від 09 січня 2003 року № 13/2003. Таким чином, твердження відповідача про підписання рішення суддею поза межами повноважень не підтверджуються матеріалами справи.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, місцевий господарський суд посилався на обгрунтованість позовних вимог позивача та підтвердженість їх належними доказами. При цьому, в обгрунтування правомірності позовних вимог та оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд посилався на ст. 203 ЦК України, якою визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками місцевого господарського суду, вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення місцевим господарським судом порушені норми матеріального права, а саме: судом досліджувалися підстави щодо чинності правочину, тоді як предметом позовних вимог є визнання договору неукладеним, які регулюються іншими нормами цивільного та господарського законодавства. При цьому, положення чинного законодавства, які регулюють неукладеність договорів, місцевим господарським судом не досліджені.

У відповідності до ст. 84 ГПК України, судове рішення повинно містити, зокрема, обставини справи, встановлені господарським судом, причини виникнення спору, докази, на підставі яких прийнято рішення, доводи, за якими господарський суд відхилив докази сторін, законодавство, яким господарський суд керувався, приймаючи рішення.

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. за № 11 «Про судове рішення», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при їх відсутності –на підставі закону, що регулює подібні відносини, виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню на підставі п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 104 ГПК України.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх устотних умов договору, а саме: про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 2 ст. 180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При цьому, відповідно до ч. 3 цієї статті, при укладенні господарського договору сторони зобов’язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ч. 4 ч. 180 ГК України, умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

П. 8 ст. 181 ГК України також передбачено, що у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Досліджуючи оскаржуваний позивачем договір, колегією суддів встановлено, що такий договір є дійсно неукладеним з наступних підстав.

Відповідно до п. 1.1. спірного договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, виконавець взяв на себе зобов’язання по завданню замовника виконувати підготовчі роботи та роботи по введенню в експлуатацію «Порталів»для контролю за несанкціонованим переміщенням радіоактивних матеріалів (послуги), а замовник взяв на себе зобов’язання прийняти та оплатити такі послуги.

Згідно з п. 1.2 договору про надання послуг від 15.04.2006 за № 12-ИС-06, склад робіт, що включаються до Послуг та строки їх виконання наводяться у додатку №1 до Договору.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що предмет спірного договору повинен був визначатися окремим документом, який мав складати невід’ємну частину спірного договору (додаток № 1).

Аналізом матеріалів справи встановлено, що такий документ як додаток № 1 до договору про надання послуг від 15.04.2006 за № 12-ИС-06 відсутній. Позивач факт складання та підписання вказаного додатку заперечує.

Посилання відповідача на визначення предмету договору шляхом підписання додатку № 1 до договору про надання послуг від 15.04.2006 за № 12-ИС-06 матеріалами справи не підтверджується, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, що надані відповідачем (арк.справи 88), склад робіт, включених в послуги по договору, є додатком до договору № 12-ИС-06 від 10.04.2006 року, а не до спірного договору від 15.04.2006 р.

Враховуючи те, що відповідач не вказував про допущену помилку в даті договору (що зазначена або в самому договорі, або в додатку № 1), не виправив її своєчасно шляхом направлення відповідачу відповідного листа (тощо), а також те, що між сторонами існували інші договірні відносини (що не заперечується жодною із сторін), у колегії суддів відсутні підстави вважати, що вказаний додаток № 1 є додатком саме до спірного договору від 15.04.2006 року.

Отже, колегією суддів встановлено, що сторонами не було погоджено і визначено предмет спірного договору.

Відповідно до п. 3.1. спірного договору, вартість робіт, наданих в рамках договору, визначається обсягом фактично виконаних робіт за весь час його дії. Таке положення договору не відповідає вимогам ч. 2 ст. 189 ГК України, оскільки ціна договору повинна бути визначена у самому договорі у гривнях.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що у спірному договорі відсутня також умова про його ціну (істотна умова договору).

Із врахуванням положень п. 8 ст. 181 ГК України колегією суддів встановлено, що між позивачем та відповідачем не було досягнуто згоди з істотних умов договору (щодо предмету та ціни), а тому такий договір вважається неукладеним.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що питання щодо неналежних повноважень представника позивача, який підписав оскаржуваний договір, не підлягає дослідженню, оскільки предметом позовних вимог не є визнання договору недійсним та, як встановлено вище, цей договір є неукладеним.

Також, колегія суддів зазначає, що питання щодо фактичного виконання (чи невиконання робіт) відповідачем також не відноситься до даного предмету спору, а тому не повинно досліджуватися у даному процесі. Відповідне регулюється іншими нормами матеріального права та може бути предметом окремого судового провадження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що вимога про визнання договору неукладеним не може бути самостійним предметом спору, оскільки встановлення такого факту є лише елементом оцінки фактичних обставин справи у вирішенні спору про право цивільне. До того ж, ч. 2 ст. 16 ЦК України не передбачений такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину неукладеним.

За таких обставин колегія суддів вважає, що по даній справі предмет спору відсутній, а тому провадження по справі підлягає припиненню згідно з пунктом 1-1 статті 80 ГПК України.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги відповідача.

Керуючись ст. ст. 80 п. 1-1, 99,101,102, 103 п. 3), 104 п. 1, 4 ч. 1, ст. 105 ГПК України,

постановила:

Апеляційну скаргу відповідача задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 08 січня 2008 р. по справі № 40/521-07 скасувати.

Провадження по справі припинити.

Головуючий суддя В.В.Афанасьєв

Суддя А.І.Бухан

Суддя О.В.Шевель