КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2008                                                                                           № 6/660

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Смірнової Л.Г.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача: Мазовецький В.П. (дов. б/н від 18.12.2007)

від відповідача 1:Тютюнник В.Я. (дов. №14-28 від 10.01.2008)

від відповідача 2: Шикеринець Р.І. (дов.№87 від 25.01.2008)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірньої компанії "Укртрансгаз" НАК "Нафтогаз України" в особі філіїОб"єднаного Диспетчерського Управління Дочірньої компанії "Укртрансгаз" НАК "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду м.Києва від 19.11.2007

у справі № 6/660

за позовом                               Товариства з обмеженою відповідальністю "Сиріус-1"

до                                                   Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

третя особа відповідача

третя особа позивача                     Дочірнє підприємство Національної акціонерної компанії "Надра України" "Полтавнафтогазгеологія"

Національна акціонерна компанія "Надра України"

про                                                  визнання права та зобов"язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду міста Києва передано вимоги Товаристваз обмеженою відповідальністю „Сиріус-1” (далі-позивач) до Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” (далі- відповідач 1) та дочірньої компанії „Укртрансгаз” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” (далі-відповідач 2) про визнання за позивачем права на продаж за вільними цінами належного йому природного газу, видобутого в результаті спільної діяльності за договором про спільну діяльність №17-2000, укладеним 19.05.2000 між позивачем, дочірнім підприємством „Полтаванафтогазгеологія” Національної акціонерної компанії „Надра України” (далі-третя особа 1) та Національною акціонерною компанією „Надра України” (далі-третя особа 2), будь-кому для постачання його промисловим споживачам та про зобов'язання відповідачів включити всі обсяги належного позивачеві природного газу, видобутого у результаті спільної діяльності за договором про спільну діяльність №17-2000 від 19.05.2000, до щомісячного балансу надходження та розподілу природного газу для постачання промисловим споживачам.

Рішенням господарського суду міста Києва від 19.11.2007 позовні вимоги задоволено повністю, судові витрати покладено на відповідачів.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вироблена в результаті спільної діяльності позивача та третіх осіб продукція та доходи є їх спільною частковою власністю відповідно до приписів статті 1134 Цивільного кодексу України (далі-ЦК України), а відповідачі своїми діями порушують положення законодавства в сфері реалізації права власності, оскільки виходячи зі змісту положень Господарського кодексу України (далі-ГК України) та частини четвертої статті 4 ЦК України, дія статті 3 Закону України „Про державний бюджет України на 2007 рік” та постанови Кабінету Міністрів України №1729 від 27.12.2001 „Про забезпечення споживачів природним газом” щодо формування ресурсу природного газу, який використовується для потреб населення, розповсюджується лише на суб’єктів державного сектору економіки та не може застосовуватися до спірних правовідносин.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач 2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Київський апеляційний господарський суд скасувати рішення господарського суду міста Києва від 19.11.2007 повністю, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі відповідач 2 посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з’ясування обставин, що мають значення для справи, а також невірну правову кваліфікацію відносин між сторонами справи. Зокрема, скаржник посилається на неправильне застосування судом вимог частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі-ГПК України), у зв’язку з чим було зроблено помилковий висновок щодо невідповідності статті 3 Закону України „Про державний бюджет на 2007 рік” та частини 1 пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України №1729 від 27.12.2001 законодавству про власність, чим порушено конституційну норму, саме статтю 117 Конституції України. Крім того, скаржник посилається на порушення вимог статті 43 ГПК України, оскільки судом не було враховано, що положення статті 3 Закону України „Про нафту і газ”, відповідно до якої відносини, пов’язані з користуванням нафтогазоносними надрами, видобутком, транспортуванням, зберіганням та реалізацією нафти, газу та продуктів їх переробки, регулюються кодексом України „Про надра”, Законом України „Про трубопровідний транспорт”, іншими нормативно-правовими актами, пов’язаними з особливостями нафтогазової галузі, зокрема Законом України „Про державний бюджет на 2007 рік” та постановою Кабінету Міністрів України №1729 від 27.12.2001 „Про забезпечення споживачів природним газом”. Скаржник також зазначає, що судом також було порушено вимоги статті 87 ГПК України щодо направлення оскаржуваного рішення, оскільки суд проігнорував заяву відповідача 2 від 29.11.2007 та не направив копію рішення у встановлений законом строк, а направив лише 13.12.2007, чим порушив право відповідача 2 на апеляційне оскарження, передбачене статтею 91 ГПК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.01.2008 було відновлено пропущений строк подання апеляційної скарги, прийнято апеляційну скаргу до розгляду та порушено апеляційне провадження. Розгляд апеляційної скарги було призначено на 29.01.2008.

Розпорядженням голови Київського апеляційного господарського суду від 28.01.2008 розгляд справи доручено здійснювати у наступному складі: Смірнова Л.Г. – головуючий суддя; судді: Коротун О.М., Капацин Н.В.

У судове засідання 29.01.2008 з’явилися представники сторін, представники третіх осіб у судове засідання не з’явились, письмово та нормативно обґрунтованих пояснень щодо обставин, викладених в апеляційній скарзі, суду не надали. Представники відповідача 1 та відповідача 2 повністю підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечив у повному обсязі, посилаючись на законність та обґрунтованість прийнятого судом рішення, зазначивши при цьому, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо нерозповсюдження статті 3 Закону України „Про державний бюджет на 2007 рік” та частини першої статті 2 постанови Кабінету Міністрів України №1729 від 27.12.2001 „Про забезпечення споживачів природним газом” на господарську діяльність позивача, як учасника договору про спільну діяльність. Крім того, позивач зазначив, що відповідно до приписів частини четвертої статті 4 ЦК України, якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього кодексу або іншого закону, застосовуються відповідні положення цього кодексу або іншого закону. Оскільки статтями 319, 361, 627 ЦК України позивачеві гарантовано право самостійного вибору споживачів виробленої ним продукції, на думку позивача, посилання скаржника на постанову Кабінету Міністрів України №1729 від 27.12.2001 „Про забезпечення споживачів природним газом”, яка суперечить зазначеним нормам ЦК України, безпідставне. Таким чином, твердження відповідача 2 про порушення судом першої інстанції вимог статті 43 ГПК України в частині оцінки доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, є непідтвердженим та таким, що спростовуються оскаржуваним рішенням.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце судового засідання щодо розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників всіх учасників процесу у засіданні апеляційної інстанції не визнана обов’язковою, колегія вважає можливим здійснити перевірку рішення господарського суду міста Києва за наявними у справі матеріалами без представників третіх осіб.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі та додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів встановила наступне:

Позивач є учасником договору про спільну діяльність №17-2000 від 19.05.2000, з урахування додаткової угоди, укладеної 27.07.2007 між позивачем та третіми особами (далі-договір про спільну діяльність №17-2000). Предметом діяльності зазначеного договору про спільну діяльність є геологічна розвідка та науково-дослідна розробка окремих блоків свердловин №17, №19 та №151 Сахалінського родовища Харківської області.

У процесі здійснення геологічного вивчення та науково-дослідної розробки учасниками за договором про спільну діяльність №17-2000 здійснюється видобуток природного газу з подальшою його реалізацією промисловим споживачам.

Відповідно до умов договору про спільну діяльність №17-2000 встановлено, що продукція, яка отримана в результаті ведення спільної діяльності, буде реалізовуватися позивачем (оператором за договором). На виконання вищевикладених умов договору про спільну діяльність, 18.12.2006 між позивачем, як оператором і представником учасників за договором про спільну діяльність №17-2000, та Товариством з обмеженою відповідальністю „Стандарт-Газ” (далі-ТОВ „Стандарт-Газ”) було укладено договір на постачання природного газу №Г-1/07, який буде видобуто протягом 2007 року в рамках договору про спільну діяльність №17-2000 зі свердловин № 17, № 19 та № 151 Сахалінського родовища.

Відповідно до пункту 12 Порядку забезпечення споживачів природним газом, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1729 від 29.12.2001 з наступними змінами і доповненнями (далі-Порядок забезпечення споживачів природним газом), на відповідача 1 покладено обов'язок щодо виконання диспетчерських функцій з контролю та регулювання надходження і реалізації природного газу в балансі надходження та розподілу природного газу по Україні, який було видобуто, зокрема, і учасниками за договором про спільну діяльність №17-2000.

Таким чином, вищевказаною постановою Кабінету Міністрів України на відповідача 1 покладено обов'язок забезпечувати внесення до балансу надходження та розподілу природного газу по Україні дані про кількість природного газу, яка була видобута та потрапила у спільну часткову власність учасників за договором про спільну діяльність №17-2000 позивачем та третіми особами, а також відображення споживача, якому вказаний газ продається (у даному випадку - ТОВ „Стандарт – Газ”).

Відповідно до пункту 10 вищевказаного Порядку забезпечення споживачів природним газом, встановлено, що постачальники природного газу, подають відповідачу 1 інформацію про укладені договори на його поставку, довідку про наявні ресурси газу та їх плановий розподіл за регіонами та споживачами.

На виконання зазначеного положення, 31.07.2007 позивачем, як оператором за вищевказаними договором про спільну діяльність №17-2000 та постачальником природного газу, від імені учасників за договором про спільну діяльність №17-2000, на ім'я директора ОДУ ДК „Укртрансгаз” було направлено лист (вих. №31/07/07 ) з інформацією про об'єми планованого видобутку газу із свердловин №№ 17, 19, 151 Сахалінського родовища та про плановий розподіл природного газу на серпень 2007 року на ТОВ „Стандарт-Газ” для внесення до балансу надходження та розподілу природного газу по Україні.

15.08.2007 відповідач 1 направив на адресу відповідача 2 лист (вих. № 6/1-1293-4584), відповідно до якого видобутий у рамках договору про спільну діяльність №17-2000 природний газ, який є спільною частковою власністю учасників за договором, буде закачано до ПСГ (підземного сховища газу) відповідача 2 для забезпечення потреб населення за фіксованою ціною.

Листами №6/1-313-1517 від 01.03.2007 №6/1-512-2349 від 28.03.2007 відповідач 1 повідомив позивача про те, що весь видобутий у 2007 році у рамках договору про спільну діяльність №17-2000 об'єм природного газу відповідно до статті З Закону України „Про державний бюджет України на 2007 рік” та пункту 4 Порядку забезпечення споживачів природним газом, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1729 від 29.12.2001 з наступними змінами і доповненнями, повинен бути реалізований відповідачеві 1 для формування ресурсу природного газу, що використовується для потреб населення, за ціною, що не перевищує граничний рівень оптової ціни на природний газ, що використовується для потреб населення, визначеної в установленому порядку.

Вищевказаними діями відповідач-1 та відповідач-2 порушують законні права та охоронювані законом інтереси ТОВ "Сиріус-1" як власника відповідної частки видобутого у рамках Договору про спільну діяльність № 17-2000 природного газу в частині розпорядження належним йому майном, а також вимоги чинного законодавства, оскільки у позивача вже існує зобов'язання з продажу видобутого у рамках договору про спільну діяльність № 17-2000 природного газу саме ТОВ „Стандарт-Газ”, а дія статті З Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік” не розповсюджується на діяльність позивача у рамках вищевказаного договору виходячи з наступного:

Відповідно до частини першої статті 1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом.

Відповідно до статті 359 ЦК України плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною 4 статті 355 ЦК України визначено, що спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до підпункту 6.1 пункту 6 договору про спільну діяльність №17-2000 внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників.

Відповідно до приписів статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності, тобто співвласник майна, яким є позивач, має право укладати щодо свого майна будь-які угоди.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до підпункту 1.1 статті 1 статуту позивача метою створення Товариства є здійснення підприємницької діяльності широкого профілю з метою, задоволення громадських потреб в різноманітних видах продукції, товарів, робіт, послуг, одержання прибутку, тобто позивача створено з метою здійснення підприємницької діяльності.

Статтею 44 ГК України, встановлено, що підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом.

Статтею 19 ГК України закріплено контролюючі та наглядові функції держави за здійсненням контролю та нагляду за господарською діяльністю шляхом визначення виключного переліку тих сфер підприємницької діяльності, в яких держава уповноважена здійснювати функції з контролю та нагляду. Право держави на визначення суб'єкта, з яким інші суб'єкти господарювання вправі укладати господарські договори не передбачено чинним законодавством, зокрема, статтею 19 ГК України.

Відповідно до статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 3 статті 47 ГК України передбачено, що держава гарантує недоторканість майна та забезпечує захист майнових прав підприємця та не втручається у здійснення власником права власності. Вилучення державою або органами місцевого самоврядування у підприємця основних і оборотних фондів, іншого майна, допускається відповідно до статті 41 Конституції України на підставах і порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 22 ГК України встановлено, що держава здійснює управління державним сектором економіки відповідно до засад внутрішньої та зовнішньої політики.

Відповідно до статті 1 Закону України „Про управління об'єктами державної власності” управління об'єктами державної власності - це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Суб'єктами господарювання державного сектору економіки є суб'єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб'єкти, державна частка у статутному фонді яких перевищує 50 відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів.

Відповідно до статті 5 Закону України „Про управління об'єктами державної власності” встановлено, що до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері управління об'єктами державної власності відносяться, зокрема, визначення умов створення та діяльності господарських структур, визначення порядку управління корпоративними правами держави та виплати винагороди уповноваженим особам за належне виконання ними функцій з управління корпоративними правами держави, визначення порядку розпорядження активами державних господарських організацій.

Реалізуючи свої повноваження по управлінню об'єктами державної власності Кабінет Міністрів України своєю постановою №1729 від 27.12.2001 „Про забезпечення споживачів природним газом” встановив, що потреба населення в природному газі задовольняється з ресурсу природного газу, який формується за рахунок продажу підприємствами, частка держави у статутному фонді яких перевищує 50 відсотків, господарськими товариствами, більш як 50 відсотків акцій (часток, паїв) яких перебуває у статутних фондах інших господарських товариств, контрольним пакетом акцій (часток, паїв) яких володіє держава, а також дочірніми підприємствами, представництвами та філіями таких підприємств і товариств, учасниками договорів про спільну діяльність, укладених за участю зазначених підприємств і товариств, та/або уповноваженими ними особами Національній акціонерній компанії „Нафтогаз України” всього обсягу природного газу (в тому числі нафтового (попутного) газу) власного видобутку, який здійснюється на підставі спеціальних дозволів на користування надрами, за винятком обсягів газу, що використовується видобувними підприємствами для виробничо-технологічних витрат, задоволення власних потреб і виробництва скрапленого газу, та з інших ресурсів Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України”.

У даному випадку відповідач 1 є уповноваженим суб'єктом з формування і розпорядження ресурсами природного газу, що використовується для задоволення потреб населення.

Частиною 4 статті 4 ЦК України встановлено, що якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

На підтвердження своєї правової позиції відповідачі посилаються на абзац 2 пункту 4 Порядку забезпечення споживачів природним газом, яким встановлено, що газодобувні підприємства НАК "Нафтогаз України", НАК "Надра України", ВАТ "Укрнафта" та інші господарські товариства, частка держави у статутному фонді яких перевищує 50 відсотків, а також господарські товариства, понад 50 відсотків акцій (часток, паїв) яких перебуває у статутних фондах інших господарських товариств, акціонером яких є держава і володіє в них контрольним пакетом акцій, а також державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" реалізують природний газ власного видобутку (у тому числі видобутий у процесі виконання договорів про спільну діяльність) виключно НАК "Нафтогаз України", що здійснює реалізацію зазначених обсягів природного газу суб'єктам господарювання, які мають ліцензію на постачання природного газу за регульованим тарифом, для потреб населення.

Оскільки позивач не є господарським товариством, частка держави у статутному фонді якого перевищує 50 відсотків, а також господарським товариством понад 50 відсотків акцій (часток, паїв) якого перебуває у статутних фондах інших господарських товариств, акціонером яких є держава і володіє в них контрольним пакетом акцій, то і дія зазначеної норми права не розповсюджується на діяльність позивача з реалізації належної йому відповідної частки природного газу, видобутого у рамках договору про спільну діяльність №17-2000.

Відповідно до приписів статті 3 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік", зокрема, встановлено, що підприємства, частка держави у статутному фонді яких перевищує 50 відсотків, господарські товариства, більше ніж 50 відсотків акцій (часток, паїв) яких знаходиться у статутних фондах інших господарських товариств, акціонером яких є держава і володіє в них контрольним пакетом акцій, а також дочірні підприємства, представництва та філії таких підприємств і товариств, учасники договорів про спільну діяльність, та/або уповноважені особи договорами про спільну - діяльність, укладеними за участю зазначених підприємств, щомісячно здійснюють продаж:

- всього природного газу (у тому числі нафтового (попутного) газу) власного видобутку (видобутого на підставі спеціальних дозволів на користування надрами) для формування ресурсу природного газу, що використовується для потреб населення, безпосередньо суб'єкту, уповноваженому Кабінетом Міністрів України на формування такого ресурсу, за ціною, що не перевищує граничний рівень оптової ціни на природний газ, що використовується для потреб населення, визначеної в установленому порядку за вирахуванням розміру тарифів на транспортування, постачання та цільової надбавки до діючого тарифу на природний газ для споживачів усіх форм власності.

Крім того, згаданою вище статтею Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" було встановлено, що за рахунок природного газу, що видобувається суб'єктами господарювання, визначеними в абзаці першому цієї статті, формується та використовується у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, ресурс природного газу, що використовується для потреб населення.

Відповідно до пункту 20 частини 2 статті 2 Бюджетного кодексу України закон про Державний бюджет України затверджує повноваження органам державної влади здійснювати виконання Державного бюджету України протягом бюджетного періоду. Оскільки правовідносини, що виникають в процесі продажу видобутого у рамках договору про спільну діяльність №17-2000 природного газу є цивільними правовідносинами, то й їх регулювання здійснюється шляхом застосування спеціальних нормативно-правових актів, що регулюють цивільні правовідносини, зокрема ЦК України та ГК України.

Пунктом 5.3.2. Порядку доступу до газотранспортної системи України, затвердженого наказом відповідача 1 № 79 від 26.03.2001 встановлено, що природний газ, видобутий газовидобувними підприємствами на території України, реалізується ними постачальникам та споживачам. Зазначеною нормою також визначено, що споживачами природного газу в Україні є промислові підприємства, бюджетні установи і організації, підприємства комунальної теплоенергетики та котельні промислових підприємств, населення.

Виходячи зі змісту пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України №1729 від 29.12.2001 з наступними змінами і доповненнями, який встановлює порядок реалізації положень, визначених статтею 3 Закону України Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік”, потреби промислових споживачів природного газу задовольняються з ресурсів природного газу газовидобувних підприємств, крім тих обсягів, які підлягають продажу відповідачу-1.

Між позивачем як представником учасників договору про спільну діяльність №17-2000 та ТОВ „Стандарт-Газ” 18.12.2006 було укладено договір поставки природного газу №Г-1/07, який буде видобуто протягом 2007 року у рамках договору про спільну діяльність № 7-2000 зі свердловин № 17, № 19, № 151 Сахалінського родовища. Крім того, будь-якого договору на поставку природного газу між позивачем як представником учасників за договором про спільну діяльність №17-2000 та відповідачем 1 не існує.

Частиною першою статті 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до перехідних положень Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік” встановлено, що він набирає чинності з 01.01.2007. Таким чином, дія вищевказаного закону розповсюджується виключно на ті цивільно-правові угоди (договори) з реалізації вуглеводнів, які будуть укладені після набрання цим законом чинності, тобто з 01.01.2007.

Відповідно до статті 58 Конституції встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 68 Конституції кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Згідно з пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1999 №9 „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя” Конституція України, відповідно до статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають грунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Враховуючи вищезазначене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що на дії позивача як оператора за договором про спільну діяльність №17-2000, з реалізації природного газу, видобутого у рамках того ж договору, не розповсюджуються вимоги, викладені в статті 3 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік” та пункті 2 постанови Кабінету Міністрів України №1729 від 29.12.2001 з наступними змінами і доповненнями „Про забезпечення споживачів природним газом”.

Таким чином, дії відповідачів щодо покладення на позивача обов’язку реалізації належного йому природного газу, видобутого у рамках договору про спільну діяльність №17-2000 відповідачу 1 за ціною, що не перевищує граничний рівень оптової ціни на природний газ, який використовується для потреб населення, визначеної в установленому порядку, є незаконними та такими, що порушують права та охоронювані законом інтереси позивача.

Відповідно до статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути визнання права, примусове виконання обов'язку в натурі.

На підставі вищевикладеного, позивач звернувся до господарського суду з позовом про визнання права та зобов'язання відповідачів до вчинення дій.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства, якими відповідно до положень статті 4 ЦК України є, зокрема, Порядок забезпечення споживачів природним газом.

Оскільки відповідач 1 та відповідач 2 порушили порядок ведення диспетчерських функцій щодо позивача, та порушили його права, позовні вимоги в частині зобов’язання відповідачів включити всі обсяги належного позивачеві природного газу, видобутого у результаті спільної діяльності за договором про спільну діяльність №17-2000 від 19.05.2000, до щомісячного балансу надходження та розподілу природного газу для постачання промисловим споживачам судовою колегією визнаються обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 87 ГПК України передбачено, що рішення розсилаються сторонам, прокурору, який брав участь у судовому процесі, третім особам не пізніше п’яти днів після їх прийняття або вручаються їм під розписку, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення було оголошено 19.11.2007, підписано 05.12.2007 та 10.12.2007 (тобто протягом п’яти днів), направлено всім учасникам судового процесу.

При зверненні з апеляційною скаргою, відповідачем 2 було подано клопотання про відновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги, яке було судом задоволено.

Відповідно до вимог частини другої статті 104 ГПК України порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Оцінюючи вищенаведені обставини, судова колегія приходить до висновку, що рішення господарського суду міста Києва відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для його скасування або зміни не вбачається, в зв’язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

За таких обставин та керуючись ст.ст. 99, 101-106, Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірньої компанії „Укртрансгаз” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” на рішення господарського суду міста Києва від 19.11.2007 у справі №6/660 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 19.11.2007 у справі №6/660 залишити без змін.

3. Матеріали справи №6/660 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя

Судді

05.02.08 (відправлено)