СУД
Ухвала

Іменем України

12
березня 2008 року

Справа
№ 2-30/8969-2007А

Севастопольський
апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого
судді
Лисенко В.А.,

суддів
Маслової З.Д.,

Фенько Т.П.,

секретар
судового засідання                                        Запорожець Т.О.

за участю
представників сторін:

позивача:
не з'явився,

відповідача: Мустафаєва Е.Т., довіреність №  2980
від 29.12.2007,

розглянувши
апеляційну скаргу
Головного управління у справах захисту прав споживачів в Автономній Республіці
Крим на постанову господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя  Ловягіна Ю.Ю.) від 20.11.2007 по справі №
2-30/8969-2007А

за
позовом           суб'єкта підприємницької діяльності  ОСОБА_1 (АДРЕСА_1)

до           Головного
управління у справах захисту прав споживачів в Автономній Республіці Крим (вул.
ім. газети "Кримська правда", буд. 61, місто Сімферополь, 95000)

про
скасування постанови № 895 від 22.05.2007 року та стягнення витрат наюридичні
послуги в розмірі 500,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Суб'єкт
підприємницької діяльності ОСОБА_1. звернувся до господарського суду Автономної
Республіки Крим з позовом про скасування постанови Головного управління у
справах захисту прав споживачів в Автономній Республіці Крим № 895 від
22.05.2007 про накладення штрафу в сумі 2020,00 грн. та стягнення витрат на
юридичні послуги в розмірі 500,00 грн.

Свої
вимоги позивач обґрунтовує тим, що постанова № 895 від 22.05.2007 є
неправомірною та незаконною, а тому підлягає скасуванню. Зокрема, позивач
посилається на те, що з громадянкою ОСОБА_2., яка замовляла столярні вироби,
письмовий договір не укладався. На виготовлення столярних виробів позивачем
були понесені матеріальні затрати і протягом 2-х тижнів вони були виготовлені,
однак ОСОБА_2. відмовилася їх прийняти.

Крім
того, на день розгляду справи громадянці ОСОБА_2. повернути майже всі гроші,
які становлять передоплату, залишилося 500,00 грн. і претензій до позивача вона
не має.

Відповідач   проти позову заперечує.

Постановою
господарського суду Автономної Республіки Крим від 20.11.2007 (суддя Ловягіна
Ю.Ю.) у справі №  2-30/8969-2007А позов
задоволено частково.

Постанову
Головного управління у справах
захисту   прав споживачів  в Автономній Республіці Крим № 895  від 22.05.2007 про накладення штрафу  у сумі 2020,00 грн. скасовано. В іншій
частині  у позові відмовлено.

Судове
рішення мотивовано тим, що постанова Головного управління у справах  захисту
прав споживачів  в Автономній
Республіці Крим №  895  від 22.05.2007 відносно суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1.  не
відповідає вимогам чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню.

Не
погодившись з постановою суду, Головне управління у справах  захисту прав споживачів в Автономній
Республіці Крим звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати  постанову суду  та відмовити у задоволенні позову повністю.

Доводи
скарги мотивовані тим, що постанова Головного управління у справах  захисту
прав споживачів  в Автономній
Республіці Крим №  895  від 22.05.2007 відповідає нормам діючого
законодавства. Сторона вказує, що споживач ОСОБА_2. заявила про порушення її
прав, яке було виражено у відмові повернути аванс, сплачений за виготовлення
столярних виробів в розмірі 2020,00 грн.

Під
час перевірки було встановлено порушення умов договору між споживачем та
виконавцем в частині застосування несправедливої умови договору, тобто
дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу - відмова повернути
гроші (частина 2 статті 18 Закону України „Про захист прав споживачів” №
1023-XII від 12.05.1991); неможливість споживача реалізувати свої права в
частині повернення коштів (частина 1 статті 10 Закону України „Про захист прав
споживачів” № 1023-XII від 12.05.1991) та включення в договір невідшкодування
збитків виконавцем у зв'язку з переважним положенням, обмеження прав споживача.

На
підставі встановлених порушень відповідачем була прийнята постанова № 895 від
22.05.2007 про накладення штрафу в сумі 2020,00 грн., яку відповідач вважає
обґрунтованою та законною.

Більш
детальніше доводи вказані у скарзі.

Заперечень
на апеляційну скаргу не надійшло.

В
судове засідання позивач не з'явився, про час та місце розгляду апеляційної
скарги повідомлений належним чином.

Судова
колегія розглядає справу за відсутністю позивача, оскільки відповідно до
частини 4 статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття в
судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає
розглядові справи.

Перевіривши
постанову суду першої інстанції відповідно до статей 195, 196 Кодексу
адміністративного судочинства України, судова колегія встановила наступне.

22
червня 2007 року на підставі скарги споживача ОСОБА_2. спеціалістами Головного
управління у справах захисту прав споживачів на підставі направлення на право
проведення перевірки № 00007089 проведена перевірка у суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1., який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Перевірка проводилася у
присутності суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1.

В
своїй скарзі споживач ОСОБА_2. (а.с. 47) повідомила про те, що її права як
споживача порушені. Дане порушення виражено у відмові суб'єктом підприємницької
діяльності ОСОБА_1. повернути аванс за виконання замовлення на виготовлення
дверей в сумі 2020,00 грн.

Для
перевірки була представлена заява ОСОБА_2. на ім'я ОСОБА_1. про укладення
усного договору про виготовлення дверей, що підтверджується розрахунковими
документами від 16.02.2007. Зі слів ОСОБА_2.
було встановлено про відмову ОСОБА_1. повернути споживачу аванс в
розмірі 2020,00 грн.

На
момент проведення перевірки була представлена копія видаткового касового ордеру
№ 17 від 13.04.2007 про часткове повернення коштів в сумі 500,00 грн.

В
ході перевірки були встановлені порушення умов договору між споживачем та
виконавцем в частині: 1) застосування несправедливої умови договору, тобто
дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу - відмова повернути
гроші (частина 2 статті 18 Закону України „Про захист прав споживачів” №
1023-XII від 12.05.1991; 2) неможливість споживачу реалізувати свої права в
частині повернення коштів (частина 1 статті 10 Закону України „Про захист прав
споживачів” № 1023-XII від 12.05.1991), тобто повернути грошові кошти у випадку
відмови від договору, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання умов
договору; 3) включення в договір не відшкодування збитків (повернення
передоплати) виконавцем у зв'язку з переважним положенням, обмеження прав
споживача (частина 9 статті 18 Закону України „Про захист прав споживачів” №
1023-XII від 12.05.1991).

Про
встановлені порушення був складений акт № 00005404 від 25.04.2007 (а.с. 45-46).
За результатами перевірки та з метою припинення порушення законодавства про
захист прав споживачів на підставі статті 26 Закону України „Про захист прав
споживачів” № 1023-XII від 12.05.1991 суб'єкту підприємницької діяльності
ОСОБА_1. був винесений припис.

За
результатами встановлених порушень була винесена постанова від 22.05.2007 № 895
про накладення штрафу (а.с. 8).

Судова
колегія погоджується з висновками суду першої інстанції  на підставі такого.

Як
слідує з матеріалів справи, між позивачем -суб'єктом підприємницької діяльності
ОСОБА_1. та споживачем ОСОБА_2. був укладений договір на виготовлення столярних
виробів, зокрема дверей.

Відповідно
до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість
двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Договір
може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не
встановлені законом (частина 1 статті 639 Цивільного кодексу України).

На
підставі статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вичинятися усно
або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше
не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова
письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових наслідків.

Як
вбачається з матеріалів справи, згідно з прибутковим касовим ордером від
16.02.2007 (а.с. 10) ОСОБА_2. внесла передоплату в сумі 2020,00 грн. за
виготовлення меблі, що є доказом укладення між позивачем -суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_1. та ОСОБА_2. договору підряду.

На
підставі статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна
сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу.

Як
слідує з пояснень ОСОБА_2., яка була викликана в судове засідання в якості
свідка, вона в лютому 2007 року напередодні вихідних зробила замовлення на
виготовлення дверей у суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1. Замовлення
приймав працівник позивача Євген, якому ОСОБА_2. заплатила передоплату в
розмірі 2020,00 грн. Однак поведінка даного співробітника їй показалася
підозрілою і вона в понеділок відмовилася від замовлення і просила повернути їй
гроші. Проте гроші їй не повернули посилаючись на те, що вже закупили матеріали
для виготовлення дверей, однак по мірі реалізації виробів гроші їй повернуть.
Гроші довго не повертали і споживач звернулася до Головного управління у справах
захисту прав споживачів в Автономній Республіці Крим. Однак на день розгляду
справи їй повернули 1500,00 грн. і вона впевнена, що решту 500,00 грн. теж
повернуть.

Відповідно
до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На
підставі статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від
зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Однак
з приводу викладеного, суд дійшов правильного висновку, що споживач ОСОБА_2.
фактично допустила односторонню відмову від зобов'язання, що є порушенням
статті 525 Цивільного кодексу України.

Як
вбачається з постанови Головного управління у справах захисту прав споживачів в
Автономній Республіці Крим від 22.05.2007, підставою застосування до позивача
санкцій було встановлення порушень частини 1 статті 10 та частин 2, 9 статті 18
Закону України „Про захист прав споживачів” № 1023-XII від 12.05.1991, однак
судова колегія  не може погодитися з
такими виводами відповідача.

Згідно
з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в
адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує
проти адміністративного позову.

Однак,
відповідач не довів, що умови договору, укладеного між суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_1. та ОСОБА_2. несправедливі, порушують права
споживача, оскільки ОСОБА_2. самостійно відмовилася від договору і така відмова  відбулась.

Права
споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг)
передбачені статтею 10 Закону України „Про захист прав споживачів” № 1023-XII
від 12.05.1991. Дана норма, зокрема, передбачає, що споживач має право
відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати
відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання
зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у
визначений строк стає неможливим.

Однак
як слідує з показань ОСОБА_2., вона взагалі не стала дожидатися виготовлення
продукції, а відмовилася від договору, оскільки їй показався співробітник
позивача підозрілим.

Відповідно
до частини 4 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України обставини,
які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно
до пункту 2 Роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від
26.01.2000 № 02-5/35 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням недійсними актів державних чи інших органів” підставами для визнання
акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або
визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

З
приводу викладеного, судова колегія
погоджується з висновком суду першої інстанції, що винесена постанова не
відповідає вимогам діючого законодавства, порушує права суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1., а тому підлягає скасуванню.

Частиною
2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно
до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при
вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи
державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові
особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Що
стосується вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на юридичну
допомогу, то  постанова суду у цієї
частині не оскаржена.

Згідно
статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної
інстанції  залишає  апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову чи  ухвалу суду  без змін, якщо визнає, що суд  першої інстанції  правильно встановив обставини справи і
прийняв судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального
права.

На
підставі такого судова колегія залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції -
без змін.

Керуючись статтями 195,
196, 198 (пункт 1), 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу Головного управління  у справах
захисту прав споживачів в Автономній Республіці Крим залишити без задоволення.

Постанову
господарського суду Автономної Республіки Крим від 20.11.2007 залишити без
змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвалу
може бути оскаржено в порядку і строки, передбачені статтею 212 Кодексу
адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                        В.А.
Лисенко

Судді
З.Д. Маслова

Т.П. Фенько