ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2008 р.

№ 42/436-6/307

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Добролюбової Т.В.

суддів

Гоголь Т.Г., Швеця В.О.

за участю представників сторін котрі

позивача

Суржак Р.Д., довіреність від 16.08.07

№16/08-07

відпові дача

Ананійчук О.А., довіреність від06.02.08

№06/01/08

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Алтекс"

на постанову

Київського апеляційного господарського суду

від

08.11.2007року

у справі

№ 42/436-6/307

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Біовет"

до

Товариства з обмеженою відповідальністю "Алтекс"

про

стягнення 99 596,65 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Біовет" звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з

обмеженою відповідальністю "Алтекс" про стягнення 99596,65грн., серед

яких 78117 грн. боргу за поставлену згідно з умовами договору № 01-

07/02 від 01.07.2002 року продукцію, 3% річних від неоплаченої

вартості поставленої продукції за кожен день прострочення оплати в

розмірі 7418,59 грн., 14061,06 грн. інфляційних втрат.

Доповідач: Гоголь Т.Г.

Господарський суд міста Києва рішенням від 27.09.2005 року (суддя

Паламар П.І.) позов задовольнив, стягнув з Товариства з обмеженою

відповідальністю "Алтекс" 78117 грн. боргу за поставлену згідно з умовами

договору № 01-07/02 від 01.07.2002 року продукцію, 3% річних в

розмірі 7418,59 грн. та 14061,06 грн. інфляційних втрат.

За касаційною скаргою Товариства з обмеженою

відповідальністю "Алтекс", Вищий господарський суд України переглянув

рішення місцевого суду і постановою від 11.05.2006 року рішення

господарського суду міста Києва від 27.09.2005 року скасував на підставі

пункту 2 частини 2 статті 11110 Господарського процесуального кодексу

України , справу направив на новий розгляд до господарського суду міста

Києва, з посиланням на те, що судом порушені норми статті 64

Господарського процесуального кодексу України, справу розглянуто за

відсутності сторони - Товариства з обмеженою відповідальністю "Алтекс",

не повідомленої про час і місце розгляду справи.

Під час нового розгляду справи Товариство з обмеженою

відповідальністю "Біовет", у зв'язку із перерахуванням відповідачем 32

322,21 грн. боргу, уточнив розмір позовних вимог, зменшивши їх суму до

67 274,44 грн.

Господарський суд міста Києва рішенням від 10.07.2007 року (суддя Ковтун С.А.) позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Біовет" задовольнив частково, стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю "Алтекс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Біовет" 9 221,82 грн. боргу з урахуванням індексу інфляції та три відсотки річних в розмірі 2155,81грн., а також 436,99 грн. витрат по сплаті державного мита та 76,32 грн. витрат за проведення експертизи, провадження у справі в частині стягнення 32 322,21 грн. припинив, в іншій частині позову суд відмовив.

Київський апеляційний господарський суд переглянув рішення господарського суду міста Києва від 10.07.2007 року за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Алтекс" і постановою від 08.11.2007 року ( судді Андрієнко В.В., Малетич М.М., Студенець В.І.) залишив його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Алтекс" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.11.2007 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення апеляційним господарським судом норм матеріального права, в тому числі частини 1 статті 530, статті 655, частини 1 статті 692 Цивільного Кодексу України, частини 1 статті 221 Господарського кодексу України В касаційній скарзі відповідач зазначає, що апеляційний господарський суд не в повному обсязі з'ясував обставини справи та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи. Скаржник вважає, що зобов'язання щодо оплати отриманого товару у нього не виникло, оскільки в порушення умов договору йому не було виставлено позивачем відповідних рахунків-фактур. В частині припинення провадження у справі судові рішення не оскаржуються.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Біовет" не скористалося своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді Гоголь Т.Г та присутніх в засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові, Вищий господарський суд України вважає, що касаційна скар га не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, постанови касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені господарським судом чи відхилені ним, вирішувати питання достовірності, переваги доказів, збирати або додатково перевіряти докази.

При розгляді справи господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 01.07.2002 року між Товариством з обмеженою відповідальністю “Біовет” (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Алтекс” (Покупець) укладений договір № 01-07/0, за умовами якого (п. 1.1.) Продавець зобов'язувався поставити, а Покупець –прийняти та оплатити продукцію за ціною і в кількості, вказаних у видаткових накладних. В розділі 5 названого договору сторони домовились, що Покупець здійснює оплату товару протягом 30 днів з моменту його поставки відповідно до виставленого рахунку-фактури і в установлений договором термін приймає товар у Продавця. На виконання своїх зобов'язань за договором, Товариство з обмеженою відповідальністю “Біовет” згідно з видатковими накладними (містяться в матеріалах справи ) поставило Товариству з обмеженою відповідальністю “Алтекс” товар, за який останній розрахувався лише частково, в результаті чого утворилася заборгованість, що з урахуванням інфляційних втрат становить 9 221,82 грн.

Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні норми щодо договору поставки містить і стаття 265 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України, статтями 526, 629 Цивільного Кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За правилами статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 625 цього Кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням вимог наведеного законодавства, встановлених судами обставин щодо факту поставки товару, отримання його відповідачем та прострочення ним виконання зобов'язання у розрахунках за товар, а також наявності боргу з оплати, суди попередніх інстанцій правомірно задовольнили позовні вимоги щодо стягнення вказаної суми боргу та нарахованих на цю суму інфляційних втрат та річних.

Стосовно доводів касаційної скарги про те, що необхідною умовою для оплати отриманого товару був не лише факт його поставки, але й виставлення Позивачем рахунку-фактури, судова колегія касаційної інстанції вважає, що господарські суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку цим доводам, відхиливши їх та встановивши, що виставлення рахунку-фактури не є безумовною підставою для здійснення відповідачем оплати отриманого товару. Таке тлумачення скаржником цільового призначення рахунку-фактури суперечать умовам укладеного між сторонами договору, оскільки, як встановлено господарськими судами, у видаткових накладних на відпуск товару вказувались його асортимент, кількість та ціна у урахуванням ПДВ.

З огляду на викладене та виходячи з меж перегляду справи, встановлених приписами статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України вважає, що фактичні обставини справи встановлено господарськими судами попередніх інстанцій на основі повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки відповідають цим обставинам і їм надана правильна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, тому у касаційної інстанції відсутні підстави для скасування прийнятих у справі рішень.

З огляду на зазначене, керуючись статтями 108, 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.11.2007 року у справі № 42/436-6/307 залишити без змін.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Алтекс” залишити без задоволення.

Головуючий суддя Т. Добролюбова

Судді Т. Гоголь

В.Швець