ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2008 р.

№ 13/52

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П.–головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства “Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат”, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області (далі –ВАТ “Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат”)

на рішення господарського суду міста Києва від 30.03.2006 та

постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2007

зі справи № 13/52

за позовом ВАТ “Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат”

до товариства з обмеженою відповідальністю “Соул”, м. Київ (далі – ТОВ “Соул”)

про стягнення 36 769,51 грн.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

ВАТ “Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат” –Муходінова М.Л.,

ТОВ “Соул” –не з'яв.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

ВАТ “Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат” звернулося з позовом до господарського суду міста Києва про стягнення з ТОВ “Соул” 36 769, 51 грн. у зв’язку з невиконанням відповідачем умов договору про надання послуг.

Рішенням названого суду від 30.03.2006 (суддя Євдокимов О.В.) позов задоволено: з ТОВ “Соул” на користь позивача стягнуто 36 769, 51 грн.; судові витрати у справі віднесено на відповідача. Судове рішення мотивовано невиконанням відповідачем зобов’язань за договором про надання послуг та його обов’язком повернути безпідставно набуте майно.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2007 (колегія суддів у складі: суддя Коваленко В.М. –головуючий, судді Вербицька О.В., Гарник Л.Л.) рішення місцевого господарського суду у справі скасовано; у задоволенні позову відмовлено; судові витрати з оплати державного мита за розгляд апеляційної скарги віднесено на позивача. В обґрунтування цього судового акта апеляційним господарським судом з посиланням на припис, зокрема, частини четвертої статті 653 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України) зазначено, що позивач позбавлений права повернути сплачені за Договором кошти, оскільки відсутні докази його відмови від прийняття виконання відповідачем зобов’язання.

ВАТ “Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат” звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову апеляційного господарського суду скасувати, а рішення місцевого господарського суду з цієї справи змінити, посилаючись на порушення апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права, зокрема, статті 906 та частини четвертої статті 653 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі –ГПК України) належним чином повідомлено про час та місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши на підставі встановлених судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм процесуального права, заслухавши пояснення представника позивача, Вищий господарський суд України дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Попередніми судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- 26.04.2004 ВАТ “Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат” (замовник) підписало договір про надання послуг (далі - Договір), за умовами якого: ТОВ “Соул” (виконавець) зобов’язалося за дорученням та за рахунок замовника від свого імені здійснити заходи з підготовки та організації закордонної подорожі на міжнародний семінар-практикум на тему “Ефективна організація і управління підприємством: європейський досвід”; виконавець зобов’язується від свого імені самостійно укласти з третьою особою (приймаючою стороною) договір про надання інформаційно-консультативних послуг;

- 27.04.2004 відповідно до пункту 3.1 Договору ВАТ “Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат” оплатило виставлений ТОВ “СОУЛ” рахунок від 26.04.2004 № 36 на суму 56 237,09 грн. (ціна Договору) для організації, передбаченої Договором, поїздки та інформаційно-консультаційного обслуговування;

- дії відповідача у справі свідчать про прийняття ним пропозиції укласти підписаний позивачем Договір;

- листом від 19.05.2004 № 17 відповідач повідомив позивача про те, що візовим відділом Посольства Швеції в Україні прийнято рішення про відмову у видачі віз громадянам Мельнику С.І. та Яні С.В. –учасникам передбаченої Договором поїздки, тому вказана подорож у заплановані строки неможлива, а виконання Договору в інші строки передбачає додаткові витрати. Також відповідач повідомив про намір максимально відшкодувати витрати позивача;

- з листа Посольства Швеції від 15.02.2005 вбачається, що 17.05.2004 було відмовлено у видачі віз громадянам Мельнику С.І. та Яні С.В. у зв’язку з відсутністю акредитації відповідача в цьому Посольстві;

- враховуючи зміст зобов’язань відповідача за Договором та причини відмови у видачі віз працівникам позивача, відповідач порушив своє зобов’язання за Договором;

- на час звернення до суду відповідач відшкодував позивачеві збитки в сумі 19 467, 58 грн.

Причиною касаційного оскарження постанови апеляційної інстанції у даній справі стало питання про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача збитків у сумі заявлених позовних вимог.

За загальними умовами виконання зобов’язання, передбаченими статтею 526 ЦК України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 ЦК України порушенням зобов’язання визначено його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання). За приписами статті 611 ЦК України у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, стягнення збитків.

Частиною першою статті 906 ЦК України встановлено договірну відповідальність виконавця у формі відшкодування збитків у зв’язку з невиконанням ним зобов’язань за договором про надання послуг: збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором.

За приписом абзацу другого частини першої статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом

Відповідно до частини другої статті 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов’язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

В основу оскаржуваної постанови з посиланням на припис частини четвертої статті 653 ЦК України покладено висновок про те, що відсутність письмових доказів розірвання позивачем Договору позбавляє його права вимагати повернення коштів, сплачених на виконання умов Договору. Водночас апеляційний господарський суд зазначає, що, оскільки з вимогою про стягнення збитків позивач не звертався, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Вищий господарський суд України не може погодитися з зазначеними висновками апеляційного господарського суду, враховуючи таке.

Відповідно до частини четвертої статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов’язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, наведена норма пов’язує з моментом зміни або розірвання договору право повернення безпідставно набутого майна, але не пов’язує з цим моментом право стягнення збитків як санкції за порушення зобов’язання.

Водночас згаданим приписом частини першої статті 906 ЦК України встановлено право стягнення в повному обсязі збитків, завданих замовникові невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату. Звернення позивача до суду з позовом про стягнення збитків підтверджується змістом рішення місцевого господарського суду в даній справі та змістом позовної заяви, які містять посилання на статтю 906 ЦК України.

З огляду на викладене та встановлені попередніми інстанціями обставини справи, зокрема часткове відшкодування збитків відповідачем та неможливість з вини відповідача виконати зобов’язання місцевий господарський суд, приймаючи рішення у даному спорі, дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивача підстав вимагати стягнення збитків з відповідача у зв’язку з простроченням ним виконання зобов’язання, а відтак і про наявність підстав для задоволення позову. Однак названий суд помилково застосував припис частини першої статті 1212 ЦК України, якою встановлено загальні положення про зобов’язання у зв’язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Втім, відповідна помилка не вплинула на правильність судового висновку щодо вирішення спору.

Таким чином, у розгляді даної справи суд першої інстанції прийняв загалом обґрунтоване рішення про задоволення позову. Тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі з підстав, зазначених у цій постанові.

Керуючись статтями 49, 1119 –11111, 122 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства “Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат” задовольнити.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2007 зі справи № 13/52 скасувати.

3. Рішення господарського суду міста Києва від 30.03.2006 зі справи № 13/52 залишити в силі.

4. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю “Соул” на користь відкритого акціонерного товариства “Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат” 183, 85 грн. державного мита, сплаченого в зв’язку з поданням касаційної скарги.

5. Здійснити поворот виконання постанови Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2007 зі справи № 13/52 в частині стягнення з відкритого акціонерного товариства “Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат” державного мита з апеляційної скарги в сумі 183, 85 грн. за умови подання позивачем відповідної заяви та довідки про списання зазначеної суми.

6. Видачу відповідних наказів доручити господарському суду міста Києва.

Суддя           В. Селіваненко

Суддя           І. Бенедисюк

Суддя           Б. Львов