ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2008 р.

№ 39/106-07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого

Овечкіна В.Е.,

суддів

Чернова Є.В.,

Цвігун В.Л.,

за участю представників:

позивача

- не з'явився,

відповідача

- не з'явився,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

касаційну скаргу

СТОВ "СТЕМ-ІМПЕКС ЛТД"

на постанову

від 14.11.2007 Харківського апеляційного господарського суду

у справі

№39/106-07

за позовом

СТОВ "СТЕМ-ІМПЕКС ЛТД"

до

Селянського (фермерського) господарства "Ізумруд"

про

зобов'язання повернути 358,7 тон пшениці

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Харківської області від 28.08.2007 (суддя Швидкін А.О.) позов задоволено –на підставі ст.ст.526,953 ЦК України зобов'язано відповідача передати позивачу зі зберігання 358,7 тон пшениці.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 14.11.2007 (судді: Афанасьєв В.В., Бухан А.І., Шевель О.В.) рішення скасовано, в позові відмовлено з мотивів недоведеності передачі позивачем на зберігання відповідачу спірного зерна на виконання договору №5 від 10.01.2007.

СТОВ "СТЕМ-ІМПЕКС ЛТД" в поданій касаційній скарзі просить постанову скасувати, рішення залишити без змін, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, скаржник вважає, що з 27.11.2001 року по 31.12.2003 року придбана позивачем у відповідача на підставі договорів купівлі-продажу від 26.07.2002, від 12.09.2002 та від 15.10.2002 пшениця в обсязі 358,7 тон знаходилася на зберіганні у відповідача на умовах договорів зберігання №209 та №130, в період з 31.12.2003 року по 10.01.2007 року даний товар знаходився на зберіганні у відповідача без укладання договору зберігання, а 10.01.2007 року сторони знову уклали договір зберігання №5 для підтвердження факту зберігання пшениці у відповідача, в зв'язку з чим цього ж дня підписали накладну №10/01-07.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності їх юридичної оцінки судом апеляційної інстанції, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана постанова –скасуванню із залишенням без змін рішення від 28.08.2007 з наступних підстав.

Приймаючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що:

Позивач придбав у відповідача пшеницю в обсязі 358,7 тон та 27.11.2001 року за умовами договору №209 передав відповідачу придбану пшеницю на зберігання. 25.12.2002 року у зв'язку із закінченням попереднього договору був укладений договір №130 про зберігання 358,7 тон пшениці, що підтверджується актом виконаних робіт від 28.02.2003. 10.01.2007 року сторони знову уклали договір зберігання №5 про зберігання 358,7 тон пшениці та відповідно до накладної від 10.01.2007 №10/01-07 відповідач отримав від позивача на зберігання 358,7 тон пшениці. 02.04.2007 року позивач звернувся до відповідача з заявою про відпуск 358,7 тон пшениці, однак, відповідача пшеницю не повернув. Направлена позивачем претензія також залишилася без відповіді.

Згідно п.2.2.3 договору зберігання №5 від 10.01.2007 відповідач зобов'язаний відпустити в присутності представника позивача продукцію в наданий ним транспорт у строки, узгоджені сторонами письмово.

Відповідно ст.ст.526,953 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Враховуючи ненадання відповідачем доказів повернення зі зберігання 358,7 тон пшениці позовні вимоги визнано судом обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Доводи відповідача відхилено судом першої інстанції з тих підстав, що відповідач не реалізував своє право щодо продажу належного позивачу зерна після закінчення строку дії договору зберігання №130 і не повернув залишок грошових коштів позивачу, сторони продовжили відносини зберігання 358,7 тон пшениці, що підтверджується договором зберігання №5 від 10.01.2007 та накладною від 10.01.2007 №10/01-07, а договір зберігання №5 від 10.01.2007 не був визнаний недійсним у встановленому порядку.

Скасовуючи первісне рішення та приймаючи нове рішення про відмову в позові, апеляційний господарський суд, в свою чергу, виходив з того, що:

Будь-яких доказів, які б свідчили про фактичну передачу зерна (доказів вивезення пшениці, надання транспорту відповідно до умов договору №5) позивач не надав.

У відповідності до ч.1 ст.24, ч.3 ст.26 Закону України "Про зерно і ринок зерна в Україні" зерно підлягає зберіганню у зернових складах, договір складського зберігання зерна укладається в письмовій формі, що підтверджується видачею власнику зерна складського документа.

Згідно зі ст.ст.27,31 цього Закону зерновий склад зобов'язаний зберігати зерно протягом строку, встановленого у договорі складського зберігання зерна. Поклажодавець зерна зобов'язаний забрати зерно у зернового складу після закінчення строку зберігання зерна.

Враховуючи те, що позивачем не надано доказів укладення договору зберігання на період 2004-2006рр. та доказів здійснення оплати за зберігання у відповідний період, апеляційна інстанція визнала безпідставним твердження позивача про те, що договір №5 укладений з метою продовження договірних відносин у період 2004-2006рр., оскільки не доведений сам факт наявності договірних відносин сторін у 2004-2006рр.

Таким чином, позивачем не доведено факту передачі відповідачеві зерна на виконання договору №5, а тому вимоги про повернення такого зерна є безпідставними.

Проте, колегія не може погодитися з висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з ч.1 ст.949 цього Кодексу зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

З матеріалів справи не вбачається та судами не встановлено фіктивність укладеного між сторонами договору зберігання №5 від 10.01.2007 та не визнано його недійсним у встановленому порядку (ст.234 ЦК України).

Вказаний договір зберігання не є типовим договором складського зберігання зерна в розумінні ст.957 ЦК України, ч.1 ст.26 Закону України "Про зерно і ринок зерна в Україні" та постанови КМ України від 11.04.2003 №510, в зв'язку з чим касаційна інстанція визнає помилковими посилання апеляційного суду в обгрунтування своїх висновків на ст.ст.24,26,27,31 Закону України "Про зерно і ринок зерна в Україні", який на спірні правовідносини не поширюється.

Судом апеляційної інстанції не відхилено та не спростовано дійсність накладної від 10.01.2007 №10/01-07 (а.с.11), складеної та підписаної повноважними представниками сторін у відповідності з п.2.1.1 договору зберігання №5 від 10.01.2007 та яка містить чіткі посилання саме на цей договір. Факт фальсифікації чи підробки зазначеної накладної також не встановлено у передбаченому чинним законодавством порядку.

Таким чином, судом першої інстанції правомірно прийнято до уваги накладну від 10.01.2007 №10/01-07 як належний та достатній доказ, яким з достовірністю зафіксовано факт передачі позивачем відповідачу на зберігання 358,7 тон пшениці, чим спростовується висновок апеляційного суду про недоведеність передачі позивачем на зберігання відповідачу спірного зерна на виконання договору №5 від 10.01.2007.

Окрім того, з матеріалів справи не вбачається, судами не встановлено та сторонами не доведено, що відповідач (СФГ "Ізумруд") є зерновим складом в розумінні п.15 ст.1 Закону України "Про зерно і ринок зерна в Україні", а тому передача належного позивачу зерна відповідачу на зберігання не потребує додаткового оформлення такої передачі відповідним складським документом (просте складське свідоцтво, подвійне складське свідоцтво тощо).

Що стосується посилання апеляційного суду на ненадання позивачем доказів здійснення оплати за зберігання зерна у період 2004-2006рр. в обгрунтування підстав для відмови в позові, то касаційна інстанція зазначає, що вказані обставини не спростовують існування зобов'язальних правовідносин за договором зберігання №5 від 10.01.2007, спірні питання з приводу оплати послуг зберігання зерна за відповідний період можуть бути лише предметом іншого позовного провадження.

Отже, місцевим господарським судом правильно встановлено, що між сторонами виникли договірні відносини зобов'язального характеру, що вбачається з встановлених судом обставин прийняття відповідачем зерна на зберігання, про що видано накладну від 10.01.2007 №10/01-07. Вказані обставини апеляційним судом при прийнятті оскаржуваної постанови не спростовані.

Таким чином, дослідивши та оцінивши у сукупності зібрані у справі письмові докази, суд першої інстанції з дотриманням вимог ст.ст.32-34,43 ГПК України та враховуючи положення вищенаведених норм матеріального права, дійшов обрунтованого висновку щодо виникнення між сторонами зобов’язань зі збереження майна за договором №5 від 10.01.2007.

Відповідно до ст.ст.525,526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином в установлений строк відповідно до вказівок договору, одностороння відмова від виконання зобов'язання за загальним правилом не допускається.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно визнав заявлені позовні вимоги обрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З огляду на те, що підставою скасування рішення від 03.08.2006 судом апеляційної інстанції стало помилкове застосування останнім до спірних правовідносин норм ст.ст.24,26,27,31 Закону України "Про зерно і ринок зерна в Україні" та водночас незастосування ст.ст.526,949,953 ЦК України, ст.193 ГК України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а встановлені судом першої інстанції обставини виникнення між сторонами договірних зобов’язань зі збереження зерна та неповернення відповідачем зі зберігання належного позивачу зерна не спростовано апеляційним господарським судом, то первісне рішення про задоволення позову є правомірним та відповідає фактичним обставинам справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія вбачає підстави для задоволення касаційної скарги.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115,1117-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу СТОВ "СТЕМ-ІМПЕКС ЛТД" задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 14.11.2007 у справі №39/106-07 скасувати, а рішення господарського суду Харківської області від 28.08.2007 у даній справі залишити без змін.

Витрати по сплаті позивачем держмита за подання касаційної скарги покласти на відповідача.

Наказ доручити видати господарському суду Харківської області.

Головуючий, суддя           В.Овечкін

Судді: Є.Чернов

В.Цвігун