ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 31/533

23.01.08

За позовом Акціонерного товариства закритого типу-фірми „Рівнебуд”, м. Рівне

До 1. Військової частини А-1519, м. Дубно

2. Міністерства оборони України, м. Київ

Про           стягнення 99 935,26 грн.

Суддя Качан Н.І.

Представники:

Від позивача Делідон І.М.–пред. по довіреності

Від відповідача 1 Демчук Р.В. –пред. по довіреності

Від відповідача 2 Губар М.В. –пред. по довіреності

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача переданих на зберігання матеріальних цінностей загальною вартістю 99 935,26 грн. згідно Договору збереження матеріалів від 01.11.2002р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2007р. порушено провадження у справі та призначено розгляд справи на 12.12.2007р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.12.2007р. було відкладено розгляд справи на 23.01.2008р. та продовжено термін розгляду спору, у зв’язку з неявкою відповідача 2.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі.

Відповідач-1 проти позову заперечував, надавши до суду письмові пояснення щодо позову. У зазначених поясненнях Відповідач-1 вказував на те, що Відповідач-1 є установою, заснованою на державній формі власності та має статус юридичної особи і є самостійним господарюючим суб‘єктом згідно чинного законодавства України.

Зберігання вищезазначених будівельних матеріалів, які Позивач просить стягнути з Відповідача-1 та Відповідача-2, стосувалося виключно господарської діяльності Відповідача-1, пов‘язаної з виконанням комплексу робіт з реконструкції належних Відповідачу-1 військових казарм під житловий будинок для військовослужбовців. З цією метою між Відповідачем-1 та Позивачем, а також іншими суб‘єктами господарювання було укладено відповідні договори на реконструкцію казарм. Матеріали, що знаходилися на зберіганні у Відповідача-1, за особистою вказівкою керівника Позивача було використано під час проведення робіт з реконструкції казарм.

У зв‘язку з цим, станом на сьогоднішній день Відповідач-1 не має підстав для повернення Відповідачу матеріалів, які знаходилися у нього на зберіганні. Оскільки правовідносини між Відповідачем-1 та Позивачем з приводу зберігання матеріалів виникли в результаті здійснення господарської діяльності Відповідачем-1, то Відповідач-1 вважає, що Міністерство оборони України як центральний орган виконавчої влади не може відповідати за зобов‘язаннями створених ним юридичних осіб, а отже є неналежним відповідачем у справі. З огляду на це, Відповідач-1 просив суд у позові відмовити.

Представник відповідача 2 проти задоволення позову заперечував. погоджуючись з доводами відповідача 1.

Судом, у відповідності до вимог ст. 81-1 ГПК України, складалися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Протягом 2001-2005 рр. Позивачем та Відповідачем-1 виконувався комплекс будівельних робіт з реконструкції під житловий будинок для військовослужбовців казарми №66 у військовому містечку Відповідача-1. Для здійснення такої реконструкції Відповідачем-1 за власною ініціативою було укладено відповідні договори з суб‘єктами господарювання –ТОВ «Фірма МІКОН»(замовник-інвестор реконструкції казарми №66), Позивачем (генеральним підрядником), ТзОВ «ПМК-63»(субпідрядником), відповідно до яких зазначені юридичні особи зобов‘язувалися виконати роботи з реконструкції казарм у військовому містечку Відповідача-1 з метою їх переобладнання під житловий будинок для військовослужбовців, про що зазначається у письмових поясненнях Відповідача-1 та не заперечується Позивачем.

В рамках виконання зазначеного комплексу будівельних робіт між Позивачем та Відповідачем-1 1 листопада 2002 року було укладено Договір про збереження матеріалів (надалі –«Договір», копія якого є у матеріалах справи), відповідно до п. 1.1. якого Позивач передав, а Відповідач-1 прийняв на зберігання матеріальні цінності: двері металеві –38 шт., радіатори опалення та котли газові у кількості 39 шт. на загальну суму 99 935, 26 грн.

Відповідно до п. 2.2.2. Договору Відповідач-1 несе відповідальність за збереження матеріальних цінностей, а також несе відповідальність за кількість та якість продукції, яку передано.

Строк здійснення зберігання матеріальних цінностей Договором не встановлений.

Вказані у п. 1.1. Договору матеріальні цінності були використані для реконструкції казарми №66 у військовому містечку Відповідача-1.

5 вересня 2007 року Позивач звернувся до Відповідача-1 з Вимогою про виконання зобов‘язання №01/203 (копія є у матеріалах справи) та Вимогою-претензією до Відповідача-2 №01/204 (копія є у матеріалах справи), у яких Позивач вимагав від Відповідача-1 та Відповідача-2 протягом 7 днів з моменту отримання вимоги повернути Позивачу матеріальні цінності, які знаходилися на зберіганні Відповідача-1 або відшкодувати їх вартість у разі неможливості повернення.

Відповідачем-2 17 вересня 2007 року було направлено на адресу Позивача лист (копія є у матеріалах справи), у якому Відповідач-2 повідомив про неможливість передання ним будь-яких матеріальних цінностей Позивачу, з огляду на те, що згідно зі ст.ст. 170, 176 Цивільного кодексу України Відповідач-2 не є учасником правовідносин з приводу зберігання матеріальних цінностей Позивача, а також не може відповідати за зобов‘язаннями створених ним юридичних осіб.

Відповідач-1 відповіді на претензію Позивача не надав та матеріальні цінності Позивачу не повернув.

Проаналізувавши матеріали справи, пояснення представників сторін, які брали участь у судовому засіданні, суд дійшов висновку про наступне.

За своєю правовою природою Договір, укладений між Позивачем та Відповідачем-1 у 2002 році, є договором зберігання (схову).

1 січня 2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України від 16.01.2003 р. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки правовідносини між Позивачем та Відповідачем продовжували існувати і після набрання чинності Цивільним кодексом України, то такі правовідносини щодо зберігання майна (речей), в т.ч. матеріальних цінностей мають регулюватися нормами Цивільного кодексу України (надалі –«ЦК України»), зокрема главою 66 ЦК України.

Відповідно до умов Договору Відповідач-1 виступив зберігачем майна, належного Позивачу, а Позивач виступив поклажодавцем, який передав вказане майно на відповідальне зберігання Відповідачу-1.

Згідно з чч. 1-2 ст. 938 ЦК України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Статтею 944 ЦК України передбачено, що зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

Таким чином, відповідно до норм чинного законодавства, передання речі, що знаходиться на зберіганні у зберігача, будь-яким іншим особам допускається лише за наявності згоди або прямої вказівки на те поклажодавця.

У матеріалах справи знаходиться лист Позивача на адресу Відповідача-1 від 31.03.2005 р. №02/144, у якому зазначається про те, що Відповідачем-1 під час здійснення реконструкції казарм №65 та №66 та медсанчастини з метою їх переобладнання під житло для офіцерів було використано котли газові та металеві двері, що знаходилися на відповідальному зберіганні Відповідача-1. Зміст зазначеного листа свідчить про те, що використання таких матеріалів для реконструкції казарм здійснювалося з відома Позивача, оскільки сам Позивач у зазначеному листі пропонує Відповідачу-1 відписати через Позивача на користь структурного підрозділу Позивача –БУ-534 використані для реконструкції медсанчастини газові котли як заборгованість за виконані роботи.

Окрім того, у матеріалах справи знаходяться письмові пояснення представника Відповідача-1 Черепанського Валентина Петровича, який відповідав за збереження матеріальних цінностей, зазначених у Договорі, у Відповідача-1 та здійснював видачу таких матеріальних цінностей субпідрядним організаціям Позивача - ТзОВ «ПМК-63»та БУ-534 для використання їх під час проведення робіт з реконструкції казарми №66 за особистою вказівкою Голови правління Позивача п. Люльчика О. В.

Згідно зі ст. 32 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України (надалі - «ГПК України») кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Такі обставини доводяться сторонами та встановлюються судом на підставі доказів у справі, які подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Доказами у справі можуть бути письмові і речові докази, висновки судових експертів, а також пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Статтею 36 ГПК України встановлено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Пояснення представника Відповідача-1, який особисто відповідав за зберігання Відповідачем-1 матеріальних цінностей за Договором викладені у письмовій формі у вигляді єдиного документу. У зазначених поясненнях містяться дані про зберігання Відповідачем-1 матеріальних цінностей за Договором та про порядок використання зазначених матеріальних цінностей Відповідачем-1.

Оскільки дані, що містяться у поясненнях представника Відповідача-1 стосуються спірних правовідносин між Позивачем та Відповідачем-1 і мають значення для правильного вирішення спору, суд визнає такі пояснення письмовим доказом у даній справі, та вважає їх належним доказом у спорі.

Також у матеріалах справи знаходиться рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2007 р. у справі №37/143 за позовом Позивача до Відповідача-1 про стягнення 99 935, 26 грн. заборгованості. Зазначеним рішенням суду (стор. 4-5) встановлено відсутність у діях Відповідача-1 з приводу відповідального зберігання матеріальних цінностей за Договором складу цивільного правопорушення.

Частиною 2 ст. 35 ГПК України передбачено, що факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Таким чином, оскільки у даній справі беруть участь ті самі особи, що й у справі №37/143, а саме: Позивач та Відповідач-1, то встановлений Господарським судом міста Києва у справі №37/143 факт відсутність у діях Відповідача-1 з приводу відповідального зберігання матеріальних цінностей за Договором складу цивільного правопорушення є таким, що не потребує доведення при вирішенні даної справи. Тому, суд вважає вказану постанову у справі №37/143 належним доказом у справі та сприймає встановлені у ній факти як належні.

Щодо вимог Позивача про стягнення з Відповідача-2 матеріальних цінностей, визначених у Договорі, то суд вбачає за необхідне зазначити наступне.

Відповідач-1 згідно довідки про включення до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України є установою, заснованою на державній формі власності, та має статус юридичної особи, а також є самостійним господарюючим суб‘єктом. Зберігання вищезазначених будівельних матеріалів, які Позивач просить стягнути з Відповідача-1 та Відповідача-2, стосувалося виключно господарської діяльності Відповідача-1, пов‘язаної з виконанням комплексу робіт з реконструкції належних Відповідачу-1 військових казарм під житловий будинок для військовослужбовців.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України»військова частина має право здійснювати господарську діяльність у разі набуття нею в установленому законом порядку статусу суб‘єкта господарської діяльності.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України»(надалі –«Закон») військова частина як суб‘єкт господарської діяльності несе відповідальність за виконання нею договірних зобов‘язань.

Згідно зі ст.ст. 170, 176 ЦК України держава (яка набуває і здійснює цивільні права та обов‘язки через органи державної влади у межах їх компетенції, встановленої законом) не відповідає за зобов‘язаннями створених нею юридичних осіб.

Оскільки правовідносини між Відповідачем-1 та Позивачем з приводу зберігання матеріалів виникли в результаті здійснення господарської діяльності Відповідачем-1, то Відповідач-2 - Міністерство оборони України як центральний орган виконавчої влади - не може відповідати за зобов‘язаннями створених ним юридичних осіб, а отже є неналежним відповідачем у справі.

З огляду на це, у Господарського суду міста Києва відсутні правові підстави для стягнення з Відповідача-2 матеріальних цінностей, визначених у Договорі, на користь Позивача.

Щодо наданих Позивачем інших документів, зокрема, копій наказу Господарського суду Рівненської області від 06.12.2005 р. №10/344 та листа Головного управління юстиції у Рівненській області від 25.12.2007 р. №02-08-404/49 (копії є у матеріалах справи), то Господарський суд міста Києва не вважає зазначені документи належними доказами у справі, оскільки наявна у них інформація стосується виконання рішення господарського суду по іншій справі №10/344 з приводу стягнення заборгованості Відповідача-1 перед Позивачем, яка не стосується правовідносин сторін з приводу повернення матеріальних цінностей, які знаходилися на зберіганні Відповідача-1.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, оскільки Відповідачем-1 було використано матеріальні цінності, які знаходилися на його зберіганні, для виконання робіт з реконструкції казарм в рамках спільного проекту Відповідача-1, Позивача та інших суб‘єктів господарювання за прямою вказівкою на таке використання з боку Відповідача-1, суд вважає позовні вимоги Позивача такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 44, 82-85 ГПК України, Договором сторін , ст..ст. 938,944 ЦК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його прийняття.

Суддя                                                                                          Н. І. Качан

Дата підписання рішення 30.01.2008р.