ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________
__________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2008 р. Справа № 14/133-07/02-2а

Житомирський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Ляхевич А.А.

суддів: Вечірка І.О

Зарудяної Л.О.

при секретарі Кулик О.А. ,

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився,

від відповідача: не з'явився,

розглянувши апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго"в особі Південно-Західної електроенергетичної системи, м.Вінниця

на ухвалу господарського суду Вінницької області

від "29" грудня 2007 р. у справі № 14/133-07/02-2а (суддя Залімський І.Г.)

за позовом Дочірнього підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго"в особі Південно-Західної електроенергетичної системи, м.Вінниця

до Відділу державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції, м.Вінниця

про стягнення 819,84 грн. майнової шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 29.12.2007 р. у справі №14/133-07/02-2а позовну заяву №10/1/3793 від 14.12.2007 р. Дочірнього підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" в особі Південно-Західної електроенергетичної системи, м.Вінниця до Відділу державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції про стягнення 819,84 грн. майнової шкоди повернуто позивачу.

Не погоджуючись з винесеною ухвалою, позивач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказану ухвалу та передати справу на розгляд господарського суду Вінницької області.

В апеляційній скарзі позивач послався на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема:

- місцевий господарський суд безпідставно дійшов висновку про те, що позивачем не подано доказів сплати державного мита та витрат на оплату інформаційно-технічного забезпечення судового процесу у зв'язку з необґрунтованим посиланням позивача на ст.86 Закону України "Про виконавче провадження" як на підставу звільнення від оплати судових витрат.

Скаржник зазначає, що відповідно до ст.86 Закону України "Про виконавче провадження", стягувач має право звернутися з позовом до юридичної особи, яка зобов'язана провадити стягнення коштів з боржника, у разі невиконання рішення з вини цієї юридичної особи. При цьому стягувач звільняється від сплати державного мита.

Згідно ст.45 ГПК України позовні заяви оплачуються державним митом, крім випадків, встановлених законодавством. Один з таких випадків, на думку скаржника, і передбачений ч.1 ст.86 Закону України "Про виконавче провадження".

Крім того, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 р. №1258 для позивачів, звільнених від сплати державного мита, розмір витрат з інформаційно-технічного забезпечення судового процесу встановлюється за нульовою ставкою;

- при винесенні оскаржуваної ухвали господарським судом не наведено нормативно-правового акту, яким встановлено, що лише оригінал довіреності повинен додаватись до позовної заяви при подачі її до суду. А відповідно до положень ч.1 ст.19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством;

- стосовно висновку суду про те, що поштовий фіскальний чек не може бути доказом надсилання відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів скаржник зазначає, що відповідно до пункту 36 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.08.2002 р. №1155, розрахунковий документ, виданий відправникові поштового відправлення може вважатися доказом надсилання відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів. Відсутність опису вкладення до листа не тягне за собою наслідків у вигляді повернення позовної заяви, оскільки згідно з пунктом 78 названих Правил, листи, бандеролі і посилки приймаються з таким описом лише за бажанням відправника, і у господарського суду відсутні правові підстави спонукати відправників до обов'язкового оформлення описів вкладення.

Відповідач - Відділ державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції письмового відзиву на апеляційну скаргу суду не надав.

Своїм правом на участь в судовому засіданні сторони не скористались, хоча про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчить реєстр рекомендованої кореспонденції Житомирського апеляційного господарського суду від 05.02.2008 р.

З урахуванням приписів ст.101 Господарського процесуального кодексу України, нез'явлення в судове засідання представників сторін, повідомлених належним чином про дату, час та місце апеляційного розгляду справи не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши в повному обсязі законність та обґрунтованість оскаржуваного судового акту, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

При винесенні ухвали від 29.12.2007 р. у справі №14/133-07/02-2а господарський суду Вінницької області послався на положення пунктів 1, 4, 6, 10 ст.63 Господарського процесуального кодексу України як на підставу повернення позовної заяви. В зазначених пунктах частини першої статті 63 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, передбачено, що суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо:

1) позовну заяву підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано;

4) не подано доказів сплати державного мита у встановлених порядку та розмірі;

6) не подано доказів надсилання відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів;

10) не подано доказів сплати витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Слід зазначити, що позовна заява підписана від імені позивача - ДП "НЕК "Укренерго" директором Є.М. Навроцьким. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, до позовної заяви позивачем була додана засвідчена копія довіреності №349 від 29.12.2006 р., якою ДП "НЕК "Укренерго" в особі директора Лучнікова Володимира Андрійовича, який діє на підставі статуту, уповноважив директора Відособленої структурної одиниці "Південно-Західна електроенергетична система" Навроцького Євгенія Миколайовича, зокрема, від імені Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" здійснювати претензійно-позовну роботу, спрямовану на захист майнових та інших прав Південно-Західної електроенергетичної системи ( в тому числі підписувати претензії та відзиви на претензії, підписувати та подавати позови, відзиви на позови, апеляційні, касаційні скарги на рішення, постанови, ухвали судів, відзиви на апеляційні та касаційні скарги), здійснювати всі процесуальні дії та захист законних інтересів НЕК "Укренерго" в місцевих судах, господарських судах, адміністративних судах, апеляційних судах, апеляційних господарських судах і т.д. з повним обсягом прав, наданих законом позивачу, відповідачу, третім особам, а також подачі заяв у справах про банкрутство та інших заяв. Для виконання цієї довіреності Навроцькому Є.М. надається право підписувати відповідні документи, подавати їх в різні інстанції, отримувати документи та виконувати всі інші дії та формальності, пов'язані з виконанням даної довіреності. Вказана довіреність дійсна до 31.12.2007 р., тобто була чинною на день подачі позову до господарського суду - 27.12.2007 р.

Водночас, місцевий господарський суд в оскаржуваній ухвалі вказав, що ч.3,4 ст.28 ГПК України, представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації. Статтею 36 ГПК України встановлено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства можуть бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду. В порушення вказаних норм, на підтвердження повноважень особи, що підписала позовну заяву, надано ксерокопію довіреності №349 від 29.12.2006 р., тоді як її оригінал до позову не додано.

Разом з тим, місцевий господарський суд не звернув увагу в оскаржуваній ухвалі, що ксерокопія довіреності №349 від 29.12.2006 р. була засвідчена належним чином - печаткою позивача та підписом особи, що її засвідчувала. Тобто, вимоги ч.2,3 ст.28, ч.2 ст.36 та ч.3 ст.57 Господарського процесуального кодексу України були дотримані позивачем в повному обсязі.

В пункті 3.3 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України №02-5/289 від 18.09.1997р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" передбачено, що коли до позовної заяви не додано документ, що підтверджує повноваження посадової особи, яка її підписала, суддя повертає заяву без розгляду; якщо позовну заяву підписано особою на підставі виданої їй довіреності, до заяви має бути додано оригінал або належно завірену копію такої довіреності.

Судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з доводами апеляційної скарги щодо відсутності чинної норми законодавства, яка б зобов'язувала позивача додавати до позовної заяви довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача в оригіналі. А тому у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для повернення позовної заяви згідно п.1 ч.1 ст.63 Господарського процесуального кодексу України.

Неправомірним є також висновок місцевого господарського суду стосовно того, що належним доказом направлення копій позовних матеріалів відповідачу є бланк опису вкладення, який згідно ч.2 ст.78 Правил надання послуг поштового зв'язку заповнюється відправником у двох примірниках, один з яких видається відправникові, другий вкладається до поштового відправлення. Так, висновок про відсутність доказів направлення копії позовної заяви іншій стороні у справі не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки позивач подав доказ надсилання копії позовної заяви - фіскальний чек від 14 грудня 2007 р. №2453, виданий поштовим відділенням.

Так, згідно абзацу шостого підпункту 3.3 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України №02-5/289 від 18.09.1997р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України", у застосуванні пункту 6 статті 63 ГПК України господарському суду необхідно враховувати таке. Розрахунковий документ, виданий відправникові поштового відправлення відповідно до пункту 36 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.08.2002р. №1155, може вважатися належним доказом надсилання відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів. Відсутність опису вкладення до листа не тягне за собою наслідків у вигляді повернення позовної заяви, оскільки згідно з пунктом 78 названих Правил листи, бандеролі і посилки приймаються з таким описом лише за бажанням відправника, і у господарського суду відсутні правові підстави спонукати відправників до обов'язкового оформлення описів вкладення.

Отже, згідно зі ст.32 Господарського процесуального кодексу України фіскальний чек (квитанція) є доказом. Якщо у суду виник сумнів щодо його достовірності чи він дійшов висновку про недостатність такого доказу, суд міг і повинен був витребувати додаткові докази, але не мав законних підстав для повернення позовної заяви.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 25.11.2003 р. та від 14.10.2003 р.

Разом з тим, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до п.3, п.3-1 ч.1 ст.57 Господарського процесуального кодексу України, до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату державного мита у встановлених порядку і розмірі; сплату витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Згідно з частиною першою статті 46 ГПК України державне мито сплачується чи стягується в доход державного бюджету України в порядку і розмірі, встановлених законодавством України.

Як зазначено в п.2 Роз'яснення Вищого господарського суду України №02-5/78 від 04.03.1998р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу", господарським судам у вирішенні згаданих питань слід керуватись, зокрема, Декретом Кабінету Міністрів України "Про державне мито" зі змінами і доповненнями (далі - Декрет) та Інструкцією про порядок обчислення та справляння державного мита, затвердженою наказом Головної державної податкової інспекції України від 22.04.1993 р.№15 (далі - Інструкція).

Пунктами 4,10 ч.1 ст.63 ГПК України передбачено повернення позовної заяви без розгляду в разі неподання доказів, відповідно: сплати державного мита у встановлених порядку та розмірі; сплати витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Позовні заяви, заяви про вжиття запобіжних заходів і заяви про оскарження рішень, ухвал, постанов господарського суду згідно вимог статті 45 ГПК України оплачуються державним митом, крім випадків, встановлених законодавством.

Такий випадок передбачений, зокрема ч.1 ст.86 Закону України "Про виконавче провадження" згідно з якою стягувач має право звернутися з позовом до юридичної особи, яка зобов'язана провадити стягнення коштів з боржника, у разі невиконання рішення з вини цієї юридичної особи. При цьому стягувач звільняється від сплати державного мита.

Мається на увазі звернення з позовами до органів, установ, організацій, які у передбачених законом випадках згідно зі ст.9 Закону України "Про виконавче провадження" виконують рішення щодо стягнення коштів (податкові органи, установи банків, кредитно-фінансові установи, а також інші органи, установи, організації, що виконують судові рішення на вимогу чи за дорученням державного виконавця), проте не є органами примусового виконання, крім органів та посадових осіб, які виконують рішення про притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності.

Державна виконавча служба відповідно до ст.2 Закону України "Про виконавчу службу" є системою органів, які здійснюють примусове виконання рішення, і не є юридичними особами, про які йдеться в ч.1 ст. 86 цього закону. Відшкодування збитків, заподіяних державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, передбачено ч.2 цієї норми. При цьому, звільнення стягувача від сплати державного мита не передбачено, тобто сплата державного мита має здійснюватися на загальних підставах.

Державна податкова адміністрація України в листах №4619/Р/17-0715 від 01.09.2006 р., №6289/І/17-0315 від 29.11.2006 р., №5393/М/17-0315 від 05.11.2007 р. роз'яснила, що перелік фізичних та юридичних осіб, які звільняються від сплати державного мита, а також дій за які не сплачується державне мито наведено у статті 4 Декрету.

Разом з тим, згідно статті 4 Декрету не передбачено звільнення від сплати державного мита відповідно до ст.86 Закону України "Про виконавче провадження" позивача, що звертається з позовом до Відділу державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції.

Крім того, Закон України "Про виконавче провадження" визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку та не встановлює додаткові пільги для окремих платників щодо сплати державного мита.

Статтею 5 Декрету передбачено, що додаткові пільги для окремих платників щодо сплати державного мита мають право встановлювати Місцеві Ради народних депутатів - щодо державного мита, яке зараховується до місцевих бюджетів, а Міністерство фінансів України - щодо державного мита, яке зараховується до державного бюджету України.

Проте, позивачем не додано до позовної заяви доказів, які б свідчили про встановлення для нього додаткових пільг щодо сплати державного мита за даним позовом.

Відповідно до абз.2 п.5.2 Роз'яснення Вищого господарського суду України №02-5/78 від 04.03.1998р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу", якщо стороною не подано доказів сплати державного мита у встановленому порядку та розмірі або документів, що свідчать про звільнення від його сплати, заява до розгляду не приймається, і господарський суд з посиланням на пункт 4 частини першої статті 63 ГПК України зобов'язаний повернути її заявникові без розгляду.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд правомірно визначив підставою повернення позовної заяви п.4 та п.10 ч.1 ст.63 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, судова колегія зазначає, що згідно з ч.3 ст.63 ГПК України, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення допущеного порушення.

З урахуванням викладеного, місцевим господарським судом неправильно застосовано норми процесуального права, зокрема, п.1 та п.6 ч.1 ст.63 Господарського процесуального кодексу України, а тому ухвалу господарського суду Вінницької області від 29 грудня 2007р. у справі №14/133-07/02-2а слід змінити, виключивши з резолютивної частини ухвали посилання на пункти 1 та 6 ч.1 ст.63 ГПК України та з мотивувальної частини ухвали абзаци 7-11.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.101,103-106 Господарського процесуального кодексу України, Житомирський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" в особі Південно-Західної електроенергетичної системи, м.Вінниця задовольнити частково.

2. Ухвалу господарського суду Вінницької області від 29 грудня 2007 р. у справі №14/133-07/02-2а змінити, виключивши з резолютивної частини ухвали посилання на пункти 1 та 6 ч.1 ст.63 ГПК України та з мотивувальної частини ухвали абзаци 7-11.

В решті ухвалу залишити без змін.

3. Справу №14/133-07/02-2а повернути до господарського суду Вінницької області.

Головуючий - суддя: Ляхевич А.А.

судді:

Вечірко І.О

Зарудяна Л.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу

3 - відповідачу

4 - в наряд