ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2008 р.

№ 20-2/415

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

В. Овечкін –головуючого,

Є. Чернов

В. Цвігун

розглянув касаційну скаргу

Приватного підприємства "ССВ"

на постанову

Севастопольського апеляційного господарського суду від 19.12.2007

у справі

№ 20-2/415 господарського суду м. Севастополя

за позовом

Приватного підприємства "ССВ"

до

Державного підприємства "Науково-технологічний центр використання природних ресурсів шельфу "Шельф" НАНУ

про

стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду м. Севастополя від 06.11.2007 (суддя: Н.Шевчук) в позові про стягнення заборгованості за порушення договірних зобов'язань відмовлено.

Рішення суду мотивовано тими обставинами, що 03.04.2006 між позивачем та відповідачем укладені договори про відповідальне зберігання суден, які було передано позивачем та прийнято відповідачем за актом приймання-передачі від 29.08.2007, однак будь-які докази передачі суден позивачу та надання останнім послуг з відповідального зберігання протягом квітня-серпня 2007 відсутні.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 19.12.2007 (судді: В.Плут, В.Гонтар, Н.Горошко) рішення господарського суду першої інстанції залишено без змін з аналогічних мотивів та підстав.

Позивач в касаційній скарзі просить постанову апеляційної інстанції та рішення господарського суду скасувати з підстав порушення господарськими судами норм матеріального права.

Скаржник посилається на те, що договором не було передбачено передачу суден за актом приймання-передачі, договори вступили в силу з моменту їх підписання сторонами, факт приймання суден на зберігання підтверджується також договором № 106 від 04.04.2006 між позивачем та ТОВ "Морські технології" згідно якого останнє зобов'язалося надати послуги зберігання суден, повернення суден відбувається на підставі акта приймання-передачі від 29.08.2007, що підтверджує те, що передача і повернення суден відбувалася за умовами договорів, судом неправильно застосовано ст. 937 ГК України, оскільки нормою статті передбачено, що розписка, квитанція є формою договору зберігання, а не, як витлумачив суд, доказом передачі речі на зберігання.

Сторони не скористалися наданим процесуальним правом на участь в засіданні суду касаційної інстанції.

Вищий господарський суд України у відкритому судовому засіданні дослідив матеріали справи, доводи касаційної скарги, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено господарськими судами 03.04.2006 між ПП "ССВ" та Державним підприємством "Науково-технологічний центр використання природних ресурсів шельфу "Шельф" НАНУ були укладені договори про відповідальне зберігання суден. Договори набирають чинності з моменту підписання та діють до 31.12.2006.

За умовами договорів відповідач зобов'язався виплачувати позивачу винагороду відповідно до умов договору (п.2.1 договору).

Розмір щомісячної винагороди становить 330 грн. (п. 3.1 договору).

Оплата здійснюється відповідачем щомісячно до 10-го числа наступного місяця (п. 3.2 договору).

29.08.2007 позивачем були передані судна відповідачу, що підтверджено актами приймання-передачі.

Разом з тим, позивачем не доведено, а судом не встановлено, коли саме в період квітень-серпень 2007 відповідач передав судна на зберігання.

Відповідно до ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач не надав належних доказів факту передачі відповідачем суден на зберігання, зокрема, акту приймання-передачі, квитанції чи іншого документа.

Доводи скаржника про те, що договір сам по собі свідчить про обставини передачі майна на зберігання належним доказом передачі на зберігання відповідачу майна за договором зберігання від 03.04.2006 відхиляється, як необґрунтоване.

Відповідно до ч.2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази та додатково перевіряти докази.

За таких обставин касаційна інстанція вважає юридичну оцінку, дану місцевим та апеляційним судами обставинам справи такою, що ґрунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві і підстав для задоволення касаційної скарги не вбачає.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 19.12.2007 та рішення господарського суду м. Севастополя від 06.11.2007 у справі № 20-2/415 господарського суду м. Севастополя залишити без змін, а касаційну скаргу – без задоволення.

Головуючий                                         В. Овечкін

судді                                         Є. Чернов

В. Цвігун