ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2008 р.

№ 25/425

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді

суддів

Кота О.В.

Владимиренко С.В.

Шевчук С.Р.

розглянувши касаційну скаргу

Українсько-американського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю "КАІС"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 29 жовтня 2007 року

у справі № 25/425

за позовом

Українсько-американського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю "КАІС"

До

Закритого акціонерного товариства "Виробничо-торгова фірма "Радосинь"

Про

Визнання вексельних угод недійсними

за участю представників:

позивача: Попова А.С.;

відповідача: Краська О.В.,

встановив:

Рішенням господарського суду міста Києва від 18 вересня 2007 року, повний текст якого підписаний 19.09.2007 року, у справі № 25/425 позовні вимоги Українсько–американського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю “КАІС” задоволено повністю, а саме, визнано недійсними п. 6.1 Договору купівлі–продажу № 13/06–РА від 12.06.2005 року, укладеного між позивачем та відповідачем та п. 3 Угоди про порядок виконання зобов’язань (проведення остаточних розрахунків), від 14.06.2005 р., укладеної між позивачем та відповідачем.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29 жовтня 2007 року (Капацин Н.В., Калатай Н.Ф., Пашкіна С.А.) рішення місцевого господарського суду скасовано, в позові відмовлено повністю та стягнуто з Українсько–американського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю “КАІС” на користь Закритого акціонерного товариства "Виробничо-торгова фірма "Радосинь" витрати на подачу апеляційної скарги в сумі 42 грн. 50 коп.

Українсько-американське спільне підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю "КАІС" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційного господарського суду, оскільки судом при винесенні оскаржуваного судового акту порушено норми матеріального та процесуального права і залишити в силі рішення господарського суду міста Києва від 18 вересня 2007 року.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Господарськими судами встановлено, що 13.06.2005 р. позивач та відповідач уклали договір купівлі–продажу № 13/06–РА (далі Договір 1), відповідно до умов якого відповідач зобов’язується передати у власність позивача, а позивач прийняти та оплатити товар, найменуванням, в кількості та на умовах Договору 1.

Відповідно до п. 6.1 Договору 1 в забезпечення Договору 1 відповідач зобов’язується надати позивачу простий вексель на суму 227500 грн. зі строком платежу 30.10.2005 року.

17.03.2005 року позивач та відповідач уклали договір купівлі–продажу № 17/03–Р (далі Договір 2), відповідно до умов якого відповідач зобов’язується передати у власність позивача, а позивач прийняти та оплатити товар, найменуванням, в кількості та на умовах Договору 2.

14.06.2005 року позивач та відповідач підписали угоду про порядок виконання зобов’язань (проведення остаточних розрахунків) до Договору 2 (далі Угода).

Відповідно до п. 3 Угоди в забезпечення зобов’язання, вказаного в п. 2 Угоди, відповідач на протязі дня підписання Угоди передає в заставу позивачу простий вексель на суму 424 010,90 грн. зі строком платежу 29.06.2005 року та відсотковою ставкою 36 % річних.

Згідно п. 2 Угоди відповідач як Продавець зобов’язується повернути грошові кошти в сумі 424 010,90 грн., сплачені позивачем як Покупцем на виконання Договору 2, шляхом перерахування вказаної суми на поточний рахунок позивача до 24 червня 2005 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою –третьої, п’ятою, шостою ст. 230 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Господарський суд, з врахуванням норм Закону України “Про обіг векселів в Україні" правомірно спростував доводи позивача про те, що п. 6.1 Договору 1 та п. 3 Угоди не відповідають вимогам законодавства, а саме статті 4 Закону України “Про обіг векселів в Україні” та обґрунтовано прийшов до висновку про те, що вимоги позивача про визнання п. 6.1 Договору 1 та п. 3 Угоди недійсними з підстав невідповідності їх вимогам ст. 4 Закону України “Про обіг векселів в Україні” задоволенню не підлягають як необґрунтовані, оскільки у п. 1 ст. 4 Закону України “Про обіг векселів в Україні” йдеться про те, що видавати переказні і прості векселі можна лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги, в той час як у спірних пунктах йдеться про надання векселя в забезпечення Договору 1 (у п. 6.1 Договору 1) та про передачу векселя в заставу (у п. 3 Угоди), що не може вважатися видачею векселя в розумінні ст. 4 Закону України “Про обіг векселів в Україні”, і, відповідно, цією нормою закону не можуть регулюватися правовідносини сторін, що виникають з зазначених пунктів.

Матеріали справи свідчать про те, що господарським судом в порядку ст. 43 ГПК України всебічно, повно і об’єктивно досліджено матеріали справи в їх сукупності і вірно застосовано норми процесуального та матеріального права.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом норм законодавства при прийнятті постанови не знайшли свого підтвердження, в зв’язку з чим підстав для зміни чи скасування законних та обґрунтованих судових актів колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 29 жовтня 2007 року у справі № 25/425 залишити без змін, а касаційну скаргу Українсько-американського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю "КАІС" –без задоволення.

Головуючий суддя                                                            О. Кот

судді:                                                            С. Владимиренко

С. Шевчук