ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 30/68

18.01.08

За позовом Державної податкової адміністрації України

До 1) Відкритого акціонерного товариства «Електроприлад» (надалі –відповідач-1)

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес-стандарт»(надалі –відповідач-2)

Про визнання недійсними договорів купівлі-продажу

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача Ніколаєнко І.В. – представник за довіреністю № 17/9/26-378 від 09.01.08.

Від відповідача-1 Табалов П.Г. –представник за довіреністю № 285-А від 27.11.07.

Від відповідача-2 Казаков Д.І. –представник за довіреністю № б/н від 10.01.08.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Державної податкової адміністрації України до Відкритого акціонерного товариства «Електроприлад»та Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес-стандарт»про:

- визнання недійсним договору купівлі-продажу № б/н від 10.01.03. та акт прийому-передачі від 14.01.03., укладений між ВАТ «Електроприлад»та ТОВ «Бізнес-Стандарт»недійсними;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу № б/н від 25.04.03. та акт прийому-передачі від 05.05.03., укладений між ВАТ «Електроприлад»та ТОВ «Бізнес-Стандарт»недійсними;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу № б/н від 27.06.03. та акт прийому-передачі від 01.08.03., укладений між ВАТ «Електроприлад»та ТОВ «Бізнес-Стандарт»недійсними.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірні угоди були укладені з метою завідомо суперечно інтересам держави при наявності умислу з боку відповідача -1. Позивач вважає, що продаж спірного майна було здійснено на користь відповідача-2, засновниками якого є шість фізичних осіб, серед яких є члени правління ВАТ „Електроприлад”, які до того ж є родичами голови правління ВАТ „Електроприлад”.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.08. порушено провадження у справі № 30/68, розгляд справи було призначено на 18.01.08. о 10-30.

Відповідач-1 проти позову заперечує з тих підстав, що в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують всі необхідні ознаки недійсності угод, передбачені ст. 49 ЦК УРСР. (відзив в матеріалах справи).

Відповідач-2 проти позову заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог Державної податкової адміністрації України.

Розглянувши подані матеріали справи, та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

10.01.03. між Відкритим акціонерним товариством „Електроприлад” та Товариством з обмеженою відповідальністю „Бізнес–стандарт” було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна –нежитлову будівлю „Виробничий корпус № 1” загальною площею приміщень 5 555,0 кв. м (Літ. Г –3641,4 кв. м Літ. Г1 –1913,6 кв. м), які розташовані за адресами: м. Київ, вул. Глибочицька, 17, літера Г, м. Київ, вул. Глибочицька 17, літера Г1.

Загальна вартість приміщень становить 859 736,0 грн., ПДВ –171 947,20 грн., всього 1 031 683, 20 грн.

Станом на 14.01.03. договір купівлі-продажу нежилих приміщень укладений 10.01.03. між відповідачами сторонами виконано.

Доказами виконання умов зазначеного вище договору є: акт прийому-передачі приміщень без номеру від 14.01.03. та платіжне доручення, яке підтверджує перерахування на користь відповідача-1 грошової суми.

25.04.03. між відповідачами було укладено інший договір купівлі-продажу нерухомого майна –нежитлового будинку (літ. Д) загальною площею 5 301,9 кв.м, який розташовано за адресою: м. Київ, вул. Глибочицька 17, літера Д. Загальна вартість приміщення яке відповідач-1 продав відповідачу-2 становить 1 280 127,00 грн., ПДВ –256 025,40 грн., всього 1 536 152,40 грн..

Станом на 05.05.03. умови договору купівлі-продажу нежилого приміщення укладеного 25.04.03. між відповідачами, сторонами було виконано.

Доказами виконання договору є: акт прийому-передачі приміщень без номеру від 05.05.03., та платіжне доручення, яке підтверджує перерахування на користь відповідача-1 грошової суми.

27.06.03. між відповідачами було укладено третій договір купівлі-продажу нерухомого майна –гараж, включаючи склад ПЗМ (літ. В) загальною площею гаража, включаючи склад ПЗМ 886,9 кв.м, що становить 55/100 частин (від майнового комплексу площею 1 624,50 кв.м), які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Глибочицька 17, літера В. Загальна вартість приміщень, які відповідач-1 продав відповідачу-2 становить 200 000,00 грн., ПДВ –40 000,00 грн., всього 240 000,00 грн.

Станом на 01.08.03. умови договору купівлі-продажу нежилих приміщень укладений 27.06.03. між відповідачами, сторонами було виконано в повному обсязі.

Доказами виконання договору є: акт прийому-передачі приміщень без номеру від 01.08.03., та платіжне доручення, яке підтверджує перерахування на користь відповідача-1 грошової суми.

Відповідно до ст. 225 Цивільного кодексу Української РСР встановлено, що право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

Згідно із статутом          ВАТ «Електроприлад»є правонаступником державного Київського заводу «Електроприлад»та являється власником майна, переданого йому засновником та учасниками у власність; продукції, виробленої товариством в результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого діяльністю, не забороненою законами України (п. 3.5. Статуту).

Статутний фонд товариства становить –12 389 160 грн.

Відповідно до п. 8.1. Статуту, управління товариством здійснюють: вищий орган товариства; спостережна рада; правління товариства; ревізійна комісія.

Правління являється виконавчим органом товариства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю та обирається загальними зборами товариства на 3 роки (п.8.4. Статуту).

Загальними зборами акціонерів ВАТ «Електроприлад»від 11.12.96. було затверджено Положення про правління ВАТ «Електроприлад», відповідно до якого правління здійснює оперативне господарське управління колективним майном (користування і розпорядження майном).

Згідно зазначеного Положення, правління погоджує з спостережною радою рішення та угоди про проведення операцій розпорядження нерухомим майном товариства, балансова вартість якого перевищує 50 відсотків статутного фонду.

Рішенням загальних зборів ВАТ «Електроприлад»№ 8 було вирішено – «с целью устранения необоснованных экономических затрат по содержанию неиспользуемых основных фондов поручить правлению продолжить работу по отчуждению площадей и имущества, не участвующих в производственном процессе и приносящих необоснованные затраты и убытки».

Протоколом засідання правління ВАТ «Електроприлад»від 23.12.02. за участю голови правління Кисляківським Ю.В. та членів правління було вирішено продати виробничий корпус №1 (вул. Глибочицька, 17) і адміністративно-побутовий корпус (вул. Глибочицька, 17) за ціною не нижче їх балансової вартості по стану на 01.12.02.

Згідно з довідкою, що надана головним бухгалтером підприємства Бурлакою В.В., балансова вартість корпусу №1 станом на 01.01.03. становить 828 131,20 грн., адміністративного корпусу станом на 01.04.03. становить 1 217 654, 1 грн., гаражу станом на 01.08.03. становить 30 772,76 грн.

Тобто, сума спірних договорів купівлі-продажу нерухомого майна не перевищує 50 відсотків статутного фонду.

Статтею 228 Цивільного кодексу Української РСР передбачено, що продаж майна провадиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами.

Згідно із ст. 6 Закону України «Про ціни і ціноутворення»від 03.12.90. № 507-XII, в народному господарстві застосовуються вільні ціни і тарифи, державні фіксовані та регульовані ціни і тарифи.

Вільні ціни і тарифи встановлюються на всі види продукції, товарів і послуг, за винятком тих, по яких здійснюється державне регулювання цін і тарифів (ст. 7 зазначеного Закону).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про ціни і ціноутворення», державне регулювання цін і тарифів здійснюється шляхом встановлення: державних фіксованих цін (тарифів); граничних рівнів цін (тарифів) або граничних відхилень від державних фіксованих цін і тарифів.

Статтею 9 Закону України «Про ціни і ціноутворення»передбачено, що державні фіксовані та регульовані ціни і тарифи встановлюються на ресурси, які справляють визначальний вплив на загальний рівень і динаміку цін, на товари і послуги, що мають вирішальне соціальне значення, а також на продукцію, товари і послуги, виробництво яких зосереджено на підприємствах, що займають монопольне становище на ринку.

Відповідно до пп. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»від 22.05.97. № 283/97, що звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін. Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг).

Так, позивачем не наведено жодних порушень з боку відповідачів законодавства про ціни і ціноутворення. На товар, який був предметом договорів державні ціни та тарифи не встановлені

Поряд з тим, необхідно зазначити, що відносини щодо забезпечення самостійності підприємств, визначення їх прав і відповідальності у здійсненні господарської діяльності, регулювання відносин підприємств з іншими підприємствами і організаціями, Радами народних депутатів, органами державного управління регулювались чинним на момент укладання та виконання спірних договорів Законом України «Про підприємства в Україні»від 27.03.91. № 887-ХІІ.

У статті 1 Закону України «Про підприємства в Україні», дається визначення поняття «підприємства»– самостійний господарюючий статутний суб'єкт, який має права юридичної особи та здійснює виробничу, науково-дослідницьку і комерційну діяльність з метою одержання відповідного прибутку (доходу), здійснює будь-які види господарської діяльності, якщо вони не заборонені законодавством України і відповідають цілям, передбаченим статутом підприємства.

Згідно із ст. 20 Закону України «Про підприємства в Україні», підприємство (крім казенного) самостійно планує свою діяльність і визначає перспективи розвитку виходячи з попиту на вироблювану продукцію, роботи, послуги та з необхідності забезпечення виробничого та соціального розвитку підприємства, підвищення доходів.

Стаття 27 Закону України «Про підприємства в Україні»встановлює, держава гарантує додержання прав і законних інтересів підприємства, у т.ч. право з власної ініціативи приймати будь-які рішення, що не суперечать законодавству України. Втручання в господарську та іншу діяльність підприємства з боку державних, громадських і кооперативних органів, політичних партій і рухів не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

Статтею 23 Закону України «Про підприємства в Україні»також закріплено, що підприємство реалізує свою продукцію, майно за цінами і тарифами, що встановлюються самостійно або на договірній основі, а у випадках, передбачених законодавчими актами України, - за державними цінами і тарифами.

На момент укладання та виконання спірних договорів загальні правові, економічні та соціальні засади здійснення підприємницької діяльності (підприємництва) громадянами та юридичними особами на території України регулювались Законом України «Про підприємництво»від 07.02.91. № 698-ХІІ, ст.1 якого закріплено, що підприємництво - це безпосередня самостійна, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб'єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством.

Статтею 5 Закону України «Про підприємництво»визначено, що підприємництво здійснюється на основі таких принципів: вільний вибір видів діяльності; залучення на добровільних засадах до здійснення підприємницької діяльності майна та коштів юридичних осіб і громадян; самостійне формування програми діяльності та вибір постачальників і споживачів вироблюваної продукції, встановлення цін відповідно до законодавства; вільний найм працівників; залучення і використання матеріально-технічних, фінансових, трудових, природних та інших видів ресурсів, використання яких не заборонено або не обмежено законодавством; вільне розпорядження прибутком, що залишається після внесення платежів, установлених законодавством; самостійне здійснення підприємцем - юридичною особою зовнішньоекономічної діяльності, використання будь-яким підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.

Таким чином, суд приходить до висновку, що норми закону України «Про ціни та ціноутворення», Закону України «Про підприємництво»та Закону України «Про підприємства в України»надають суб'єктам підприємницької діяльності гарантії і свободи при здійсненні на власний ризик господарської діяльності, в тому числі і можливість самостійно визначати вартість продукції, що передбачається до продажу та містить заборону державним органами втручатись в господарську діяльність підприємства, крім випадків, передбачених законодавчими актами.

Свобода підприємницької діяльності, регулювання розміру власних доходів та витрат є правом суб’єкта господарської діяльності, яке гарантоване Конституцією України (ст. 42).

Судом встановлено, що податок на прибуток, що одержаний в результаті продажу будівель був сплачений ВАТ «Електроприлад»у повному обсязі, відповідно до вимог законодавства. Податок на додану вартість був нарахований та сплачений згідно Закону України «Про податок на додану вартість».

Відповідно до ст. 49 Цивільного кодексу УРСР та Роз’яснень президії ВАСУ від 25.04.03. № 02-5/11 необхідними умовами для визнання недійсною угоди є укладенням її з метою завідомо суперечною інтересам держави, суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків.

Необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, якою із сторін і в якій мірі виконано угоду, а також вину сторін у формі умислу.

Наявність умислу у сторін (або однієї із сторін) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеної угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Працівниками КНДІСЕ м. Києва на вимогу ДПА у м. Києві було проведено оцінку ряду будівель та споруд, відчуження яких відбулось в 2003 році, що підтверджується висновками № 8872, № 8790, № 8580 спеціаліста з будівельно-технічних досліджень та визначення оціночної вартості будівельних об’єктів та споруд КНДІСЕ, складених 28.08.07.

Визначення ринкової (дійсної) вартості об’єкта дослідження проводилося експертом з врахуванням (стор. 3 Висновків) п. 3 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою КМ України від 10.09.03. № 1440.

На момент укладання спірних договорів зазначений акт не був прийнятий, оскільки договори укладались до прийняття Національного стандарту № 1. Також в ході експертного дослідження експертом робляться посилання на положення Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна»(постанова КМ України від 28.10.04.) , який також не був прийнятий на момент укладання спірних договорів. Таким чином, висновки експерта не можна вважати обґрунтованими та об’єктивними.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що договори купівлі-продажу від 10.01.03., від 25.04.03., від 27.06.03. були укладені та виконані відповідачами у відповідності до вимог чинного законодавства, а надані позивачем докази у їх сукупності не дають підстав вважати, що оспорюванні угоди укладені з метою завідомо суперечною інтересам держави.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті держмита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог Державної податкової адміністрації України відмовити повністю.

Суддя                                                                                   Т.М. Ващенко