ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2008 р.

№ 21-2-32/139-03-5083

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Хандуріна М.І., –головуючого,

Мамонтової О.М.,

Удовиченка О.С.,

розглянувши матеріали касаційного подання

заступника прокурора Одеської області

на ухвалу

господарського суду Одеської області

від 23 липня 2004 року

у справі

господарського суду

№ 21-2-32/139-03-5083

Одеської області

за заявою

Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси

до

Державного підприємства "Одеський лінолеумний завод "Більшовик"

про

визнання банкрутом,

арбітражний керуючий

Дарієнко В.Д.,

за участю представників сторін:

Баклан Н.Ю. –прокурор відділу Генеральної прокуратури України;

встановив:

У липні 2003 року ДПІ у Суворовському районі м. Одеси звернулася до господарського суду із заявою про порушення справи про банкрутство ДП "Одеський лінолеумний завод "Більшовик". Вказувала на неспроможність боржника виконати свої грошові зобов'язання щодо сплати податкової заборгованості у сумі 1 475 171,00 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 18.07.2003 р. порушено провадження у справі, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 07.05.2004 р. грошові вимоги ДПІ у Суворовському районі м. Одеси визнано в сумі 667 018,14 грн. Зобов'язано ДПІ подати у 10-денний строк оголошення про порушення справи про банкрутство. Введено процедуру розпорядження майном. Зобов'язано Міністерство економіки та з питань європейської інтеграції України надати кандидатуру арбітражного керуючого – розпорядника майна.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 15.04.2004 р. розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Дарієнка В.Д.

Оголошення про порушення справи про банкрутство Державного підприємства "Одеський лінолеумний завод "Більшовик" опубліковано в газеті "Урядовий кур'єр" від 16.06.2004 р. № 111.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 23.07.2004 р. (суддя Зеленов Г.М.) затверджену мирову угоду від 15.07.2004 р., укладену між кредитором –ДПІ у Суворовському районі м. Одеси та Державним підприємством "Одеський лінолеумний завод "Більшовик". Провадження у справі припинено.

Заступник прокурора Одеської області звернувся з касаційним поданням, в якому просить ухвалу господарського суду Одеської області від 23.07.2004 р. скасувати, справу передати на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. В обґрунтування посилається на неправильне застосування судом ст.ст. 35-38, п. 5 ст. 40 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права судова колегія Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Провадження у справах про банкрутство регулюється Законом України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” (далі –Закон), ГПК України, іншими законодавчими актами.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п.1 Постанови від 29.12.1976 року № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Ухвала місцевого суду не відповідає зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

За ст. 5 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі Закон) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 37 Закону мирова угода набирає чинності з дня її затвердження господарським судом.

Виходячи зі змісту ч. 3 ст. 38 Закону, господарський суд при розгляді мирової угоди зобов’язаний дослідити умови мирової угоди на предмет їх відповідності чинному законодавству, а також перевірити встановлений Законом порядок укладення мирової угоди.

Затверджуючи мирову угоду, суд першої інстанції дійшов висновку, що викладені умови мирової угоди між ДПІ у Суворовському районі м. Одеси, Державним підприємством "Одеський лінолеумний завод "Більшовик" та Інвестором –ТОВ "Еріда плюс" не суперечать діючому законодавству, фактичним обставинам справи, не порушують чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси. За таких обставин мирова угода відповідає вимогам закону та підлягає затвердженню.

Проте з таким висновком погодитися не можна.

Відповідно до статті 35 вказаного Закону під мировою угодою у справі про банкрутство розуміється домовленість між боржником і кредиторами стосовно відстрочки та (або) розстрочки, а також прощення (списання) кредиторами боргів боржника, яка оформлюється угодою сторін.

Ч. 3 ст. 38 Закону передбачено право господарського суду відмовити у затвердженні мирової угоди у разі, якщо умови цієї угоди суперечать законодавству. Тобто, виходячи зі змісту ч. 3 ст. 38 Закону, господарський суд при розгляді мирової угоди зобов’язаний дослідити умови мирової угоди на предмет їх відповідності чинному законодавству, а також перевірити встановлений Законом порядок укладення мирової угоди.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до умов мирової угоди, боржник і кредитор визнають, що зобов'язання боржника, що виникли із зобов'язань у процедурі розпорядження майном боржника (у повному обсязі) виконуються інвестором –ТОВ "Еріда плюс" у розмірах і порядку, передбачених Мировою угодою. Інвестор набуває право власності на майно боржника як на цілісний майновий комплекс, санаторій-профілакторій "Сонечко", так і на дерев'яні будинки водноспортивної станції за адресою: м.Одеса, Миколаївська дорога, 140а, причал 198 (залишкова вартість 6000,00 грон.), з дня підписання акту приймання-передачі майна (п. 1.6 Мирової угоди).

Згідно з ч. 3 ст. 18 Закону інвестор за умови виконання зобов'язань, передбачених планом санації, може набувати права власності на майно боржника відповідно до законодавства та плану санації.

Як вбачається з матеріалів справи, санація боржника не проводилась, однак у мировій угоді, яка затверджена судом, вирішено питання про відчуження цілісного майнового комплексу. Таким чином, у мировій угоді вирішено питання, які повинні розглядатися за планом санації.

Відповідно до статті 35 вказаного Закону під мировою угодою у справі про банкрутство розуміється домовленість між боржником і кредиторами стосовно відстрочки та (або) розстрочки, а також прощення (списання) кредиторами боргів боржника, яка оформлюється угодою сторін. При цьому законом не передбачено перехід права власності на майно боржника третій особі, що мало місце у даній справі.

Крім того, з 02.10.2001 по 30.10.2006 р. все рухоме майно та майнові права ДП "Одеський лінолеумний завод "Більшовик" знаходилось в податковій заставі, про що 31.10.2001 до Державного реєстр застав нерухомого майна був внесений запис про заставу № 296-5653, що також не було враховано судом першої інстанції.

Таким чином, господарський суд Одеської області не з'ясував обставини справи щодо майна Боржника –Державного підприємства "Одеський лінолеумний завод "Більшовик", яке відчужувалось за мировою угодою, не було з'ясовано до сфери управління якого органу державної влади входить підприємство.

Заступник Генерального прокурора України у своєму поданні вказує, що ухвала господарського суду, якою затверджена мирова угода, порушує майнові та економічні інтереси держави, оскільки ДП "Одеський лінолеумний завод "Більшовик" належало до сфери управління корпорації "Укрбудматеріали", яке було залучено до розгляду даної справи, однак участі у судовому засіданні при розгляді мирової угоди не приймало.

В той же час, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.08.2004 р. № 575-р "Про передачу державний підприємств, що належали до сфери управління корпорації "Укрбудматеріали", Державне підприємство "Одеський лінолеумний завод "Більшовик"підлягало передачі до сфери управління Міністерства промислової політики України, що підтверджується листом Мінпромполітики України, адресованого Регіональному відділенню Фонду Державного майна України № 14/4-2-500 від 23.03.2007 р.

Однак директором ДП "Одеський лінолеумний завод "Більшовик" вищевказане розпорядження Кабінету Міністрів України виконано не було, а 24.11.2004 р. підписано акт приймання-передачі, відповідно до якого нерухоме майно ДП "Одеський лінолеумний завод "Більшовик", розташоване на земельній ділянці загальною площею 99 491 кв. м. за адресою: м. Одеса, Балтська дорога, 42, було передано ТОВ "Еріда Плюс"

Місцевий господарський суд, затверджуючи мирову угоду, не з'ясував дійсних обставин справи, що є порушенням ст. 43 ГПК України, а тому колегія суддів дійшла висновку, що ухвала від 23.07.2004 господарського суду Одеської області прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи, враховуючи положення ст. 11112 ГПК України стосовно обов’язковості вказівок, що містяться у постанові касаційної інстанції, суду належить врахувати вищенаведене, повно та об’єктивно дослідити й оцінити надані докази, встановити дійсні права й обов’язки сторін, і залежно від встановленого правильно застосувати норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та ухвалити законне й обґрунтоване рішення.

Зважаючи на вищенаведене та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне подання заступника прокурора Одеської області задовольнити.

Ухвалу господарського суду Одеської області від 23 липня 2004 року у справі № 21-2-32/139-03-5083 скасувати, справу передати на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

Головуючий - М.І. Хандурін

Судді            О.М. Мамонтова

О.С. Удовиченко