СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Ухвала

Іменем України

30 січня 2008 року

Справа № 2-5/13966-2005А

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Плута В.М.,

суддів                                                                      Горошко Н.П.,

Голика В.С.,

секретар судового засідання                                        Наконечний О.В.

за участю представників сторін:

позивача: Стиранка Ірини Євгенівни, довіреність № 1 від 10.01.08;

відповідача: Патраша Володимира Івановича, довіреність № 3232/10 від 31.05.07;

розглянувши апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Алушті Автономної Республіки Крим на постанову господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Гаврилюк М.П.) від 21.11.2005 у справі № 2-5/13966-2005А

за позовом відкритого акціонерного товариства "Пансіонат "Море" (вул. Набережна, 25,Алушта,98500)

до          Державної податкової інспекції у місті Алушті Автономної Республіки Крим (вул. Леніна 22-а,Алушта,98500)

про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Постановою господарського суду Автономної Республіки Крим від 21 листопада 2005 року у справі № 2-5/13966-2005А (суддя Гаврилюк М.П.) позов Відкритого акціонерного товариства "Пансіонат "Море" до Державної податкової інспекції у місті Алушті в Автономній Республіці Крим про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення задоволено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 18.12.2007 справу № 2-5/13966-2005А передано до Севастопольського апеляційного господарського суду для її розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем була правомірно застосована пільга з податку за землю, оскільки не нараховується земельний податок за відсутності у особи документів, що засвідчують право власності або право постійного користування земельною ділянкою. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність об’єкту плати за землю, як це передбачено статтею 5 Закону України „Про плату за землю”.

Розпорядженням заступника голови Севастопольського апеляційного господарського суду від 30.01.2008 суддів Гонтаря В.І. та Борисову Ю.В. замінено на суддів Горошко Н.П. та Голика В.С.

Представник позивача у судовому засіданні з доводами апеляційної скарги не погодився, надав суду заперечення на апеляційну скаргу, вважає постанову господарського суду Автономної Республіки Крим законною та обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачає.

Повторно розглянувши справу у порядку статей 185, 195, 196 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши матеріали справи на предмет правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Державної податкової інспекції у місті Алушті Автономної Республіки Крим не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 01 квітня 2004 року Державної податкової інспекції у місті Алушті на підставі акту перевірки № 15/23-2/8/19011733/387 від 03 березня 2004 року стосовно відкритого акціонерного товариства „Пансіонат „Море” прийняте податкове повідомлення-рішення № /0/0/1049 про донарахування позивачу плати за землю у розмірі 7478,00 грн., а також штрафні санкції у розмірі 3744,33 грн., яке є предметом спору.

З акту документальної перевірки № /0/0/1049 від 03 березня 2004 року слідує, що контролюючим органом донарахований позивачу земельний податок за 2002 рік та за 9 місяців 2003 року.

Донарахування податку відбулося з того, що платник допустив різні порушення податкового законодавства. У тому числі, перевіркою частково не підтверджується право позивача на користування пільгою по земельному податку за земельну ділянку, що знаходилась у позивача в постійному користуванні у цей період. Податок донарахований за земельні ділянки на яких розташовані закінчені будівництвом та прийняті у експлуатацію об’єкти. Сума донарахування з цих підстав складає усього 6800 грн. (аркуш акту перевірки 52).

Дійсно, позивач у періоді, що перевірявся згідно рішення Ради з питань територій пріоритетного розвитку і спеціальної економічної зони „Порт Крим” при Раді Міністрів Автономної Республіки Крим від 10 квітня 2001 року № 2, контракту на реалізацію інвестиційного проекту, укладеного 17 квітня 2001 року між відкритим акціонерним товариством „Пансіонат „Море” та Алуштинською міською радою у відповідності до Закону України „Про спеціальний режим інвестиційної діяльності на територіях пріоритетного розвитку і спеціальну економічну зону „Порт Крим” в Автономній Республіці Крим” від 21 грудня 2000 року користувався правом на застосування спеціального правового режиму інвестиційної діяльності та правом на податкові пільги. Пунктом 9 статті 14 вказаного Закону передбачено, що суб’єкти підприємницької діяльності, які реалізують у встановленому цим Законом порядку інвестиційні проекти „звільняються від плати за землю на період освоєння земельної ділянки (планування території, будівництва об’єктів інфраструктури тощо), але не більш як на п’ять років”. Ця ж пільга передбачалась і пунктом 18 статті 12 Закону України „Про плату за землю”, а саме зазначалось, що від сплати податку звільняються „на період освоєння земельної ділянки (планування території, будівництво об’єктів інфраструктури тощо), але не більше ніж на 5 років, суб’єкти підприємницької діяльності, які реалізують у порядку, встановленому Законом України „Про спеціальний режим інвестиційної діяльності на територіях пріоритетного розвитку та спеціальну економічну зону „Порт Крим” в Автономній Республіці Крим”, інвестиційні проекти”.

Згідно бізнес-плану інвестиційного проекту „Будівництво, реконструкція та експлуатація пансіонату „Море” на території пріоритетного розвитку „Алушта” розмір податкових пільг, наданих позивачу вказаний окремо у розділі 8: де пільга по сплаті податку за землю встановлена на протязі всього строку дії інвестиційного проекту, тобто починаючи з другого кварталу 2001 року до 2006 року. У податковому плані (підпункт 8.5. бізнес-плану) по рядку „Сплата до бюджету податку на землю” за 2002-2006 показники не передбачені, і у розрахунку сум податкових пільг, тих що надаються при реалізації проекту розмір податку на землю вказаний за всю земельну ділянку, без змін його розміру на протязі всього строку дії проекту (підпункт 8.8. бізнес-плану).

Посилання відповідача у апеляційній скарзі на інформацію Держбуду України, якою надається роз’яснення, що період освоєння земельної ділянки при будівництві закінчується моментом завершення будівництва та прийняттям об’єкта в експлуатацію не ґрунтуються на приписах закону і апеляційним судом не приймаються з наступних підстав.

Інвестиційний проект, що реалізується позивачем охоплює період у п’ять років. Згідно назви - „Будівництво, реконструкція та експлуатація пансіонату „Море” на території пріоритетного розвитку „Алушта”, а також зі змісту проекту видно, що він передбачає здійснення позивачем не тільки будівництва нових та реконструкції існуючих об’єктів, а також період експлуатації пансіонату „Море”, коли будівельні роботи завершені, це 2004-2006 роки, і при цьому розмір пільги з податку на землю не змінений.

Крім того, статтею 1 Закону України „Про систему оподаткування” передбачено, що встановлення і скасування пільг щодо податків здійснюється відповідно до цього закону, інших законів України про оподаткування. Постанова Кабінету Міністрів України „Про порядок затвердження інвестиційних програм і проектів будівництва і проведення їх комплексної державної експертизи” від 17 серпня 1998 року № 1308, а також Державні будівельні норми, на які робить посилання відповідач в обґрунтування доводів апеляційної скарги не регулюють правовідносини щодо сплати податків.

А тому апеляційний суд вважає, що позивач має право на пільгу з податку за землю на всю земельну ділянку надану йому у користування згідно державного акту на право постійного користування землею на протязі всього періоду реалізації інвестиційного проекту, але не більше ніж на 5 років.

За результатами перевірки (акт від 03 березня 2004 року № 15/23-2/8/19011733/387) контролюючим органом податок за землю у розмірі 678 грн. донарахований також за земельну ділянку на якій розташована будівля громадського туалету, що знаходиться у позивача в тимчасовому користуванні згідно договору оперативної оренди комунального майна, укладеного 01 жовтня 2002 року між відкритим акціонерним товариством „Пансіонат „Море” та комунальним підприємством „Управління міського господарства” міста Алушти. А відповідно до статті 2 Закону України „Про плату за землю” використання землі в Україні є платним, і власники землі і землекористувачі, крім орендарів, сплачують земельний податок.

Позивач, не погоджуючись з донарахуванням податку посилається на статтю 5 Закону України „Про плату за землю” де вказано, що об’єктом плати за землю є земельна ділянка, яка перебуває у власності або користуванні, а суб’єктом - є власник земельної ділянки і землекористувач, у тому числі орендар. Крім того, статтею 13 цього ж Закону передбачено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Виникнення права власності та права користування на земельну ділянку регламентується положеннями статті 125 Земельного кодексу України (відповідно до пункту 1 Прикінцевих положень Земельного кодексу України (№ 2768-III від 25.01.2001 цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2002 року).

Згідно частини 1 статті 125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації.

Відповідно до частини 1 статті 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку чи право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Як убачається з матеріалів справи земельна ділянка, зайнята будівлею туалету не належить позивачеві на праві власності і у користування не надана, тобто правовстановлюючі документи на землю відсутні. Таким чином, позивач не може бути зобов’язаною особою в податковому правовідношенні з приводу сплати земельного податку та суб’єктом відповідальності за порушення податкового законодавства у зв’язку з несплатою цього податку.

Крім того, підпунктом 3.4.8. договору оперативної оренди нерухомого майна від 01 жовтня 2002 року передбачено, що до моменту укладення позивачем договору оренди земельної ділянки платником податку за земельну ділянку на котрій розташовано туалет є орендодавець –комунальне підприємство „Управління міського господарства” міста Алушти, а позивач на підставі виставлених орендодавцем рахунків компенсує витрати з його сплати.

Виходячи з викладеного, висновок суду першої інстанції про те, що отримання у користування будівлі, ще не означає автоматичного права користування землею є законним та обґрунтованим.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що постанова господарського суду Автономної Республіки Крим є законною та обґрунтованою, а тому підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 195, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1. ст. 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Алушті Автономної Республіки Крим залишити без задоволення.

2. Постанову господарського суду Автономної Республіки Крим від 21.11.2005 у справі № 2-5/13966-2005А залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює сторонам у справі, що відповідно до пункту 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення.

Ухвалу суду апеляційної інстанції може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені статтями 211, 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                        В.М. Плут

Судді                                                                      Н.П. Горошко

В.С. Голик