ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.08                                                                                           Справа№ 3/40А

Суддя Н. Березяк при секретарі І. Сеник розглянула матеріали справи

за позовом: ПП „Ексім Плюс”, с.Шегині

до відповідача : ДПІ у Мостиському районі Львівської області

Про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень

За участю представників:

Від позивача: Кубара М.М. – представник

Від відповідача: Москвич А.Я., Романів О.С. - представники

Представникам сторін роз’яснено права та обов‘язки, передбачені ст.ст.49,51 КАС України.

Суть спору : ПП „Ексім Плюс” подано позов до ДПІ у Мостиському районі про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив задоволити позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача позов заперечив повністю, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, наведених у запереченні.

25.03.2008 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності , встановив наступне:

В період з 31.07.2007 року по 13.08.2007 року ДПІ у Мостиському районі було проведено виїзну планову документальну перевірку ПП „Ексім Плюс” з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 31.10.2005 року по 31.03.2007 року, за результатами якої складено Акт № 42/23-33864888 від 28.08.2007 року. На підставі зазначеного Акту податковою інспекцією винесено податкове повідомлення-рішення № /0 від 12.09.2007р., яким підприємству визначено податкове зобов'язання з податку па прибуток в сумі 111 045 грн., в т.ч. 95 448 грн. - основний платіж та 15 597 - штрафні санкції.

Позивач не погодився із зазначеним податковим повідомленням –рішенням, що стало підставою їх оскарження в адміністративному порядку. За результатами розгляду первинної скарги, податкове повідомлення - рішення залишене без змін. За результатами розгляду повторної скарги ДПА у Львівській області залишила без змін податкове повідомлення-рішення ДПІ у Мостиському районі від 12.09.2007р. №/0 та донарахувала 2 грн. основного платежу з податку на прибуток та 9545,7 грн. штрафної (фінансової) санкції відповідно до п.п. 17.1.3 п. 17.1 ст. 17 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами".

На виконання рішення ДПА у Львівській області ДПІ у Мостиському районі прийнято податкові повідомлення-рішення № /2 та № 000182300/2 від 26.01.2008р.

ПП „Ексім Плюс” не погоджується із прийнятими податковими повідомленнями –рішеннями , що стало підставою їх оскарження в судовому порядку.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення.

При прийняті постанови, суд виходив з наступного :

Податкове повідомлення - рішення № /0 від 12.09.2007р., яким підприємству визначено податкове зобов'язання з податку па прибуток в сумі 111045грн., в т.ч. 95 448 грн. - основний платіж та 15 597 - штрафні санкції, прийняте за порушення підприємцем п.7.4.1,7.4.3 п.7.4 ст.7 , п.5.9 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств ”, що, на думку відповідача, призвело до заниження податку на прибуток за 2006 рік на загальну суму 55954 грн., та в І кварталі 2007 року на суму 39494 грн.

Згідно з п.п.7.4.1 п.7.4 ст. 7 Закону України від 22.05.97рЛМ 283/97-ВР „Про оподаткування прибутку підприємств" (із змінами та доповненнями) доход, отриманий платником податку від продажу товарів (робіт, послуг) пов'язаним особам, визначається виходячи із договірних цін, але не менших за звичайні ціни на такі товари (роботи, послуги), що діяли на дату такого продажу.

Згідно з п.п.7.4.3. п.7.4 ст. 7 вказаного Закону, положення підпунктів 7.4.1 Закону поширюються також на операції з особами, які не є платниками податку, встановленого статтею 10 цього Закону, або сплачують податок на прибуток за іншими, ніж платник податку, ставками.

В обґрунтування своїх заперечень податкова інспекція посилається на здійснення підприємцем господарських операцій з реалізації кузовів фізичним особам , які не є платниками податку на прибуток підприємств, за ціною нижчою за митну вартість.

Доводи відповідача необґрунтовані і не заслуговують на увагу суду.

Положеннями підпункту 1.20.10 пункту 1.20 статті 1 Закону України „ Про

оподаткування прибутку підприємств" передбачено, що донарахування податкових зобов'язань платника податку податковим органом внаслідок визначення звичайних цін здійснюється за процедурою, встановленою законом для нарахування податкових зобов'язань за непрямими методами, а для платників податку, визнаних природними монополістами згідно із законом, - також відповідно до принципів регулювання цін, встановлених таким законом. Законом України „Про внесення змін до Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" від 22.06.2004 р. № 1830-ІУ (пункт 4.3.5 статті 4) визначено, що нарахування податкових зобов'язань з використанням непрямого методу здійснюється виключно податковими органами. Рішення про сплату податкових зобов'язань приймається у судовому порядку за поданням керівника (його заступника) відповідного податкового органу.

Враховуючи наведене, податкові органи мають право визначати податкові зобов'язання із застосуванням звичайних цін, однак рішення про нарахування таких зобов'язань приймає суд за поданням керівника (його заступника) податкового органу.

В той же час, норми пп. 1.20.10 Закону № 334, які передбачають, що методика визначення податкових зобов'язань внаслідок визначення звичайних цін здійснюється за процедурою встановленою законом, закону, який би визначав таку процедуру не прийнято.

Окрім цього слід звернути увагу, що визначення звичайної ціни наведено у пункті 1.20 статті 1 Закону України „ Про оподаткування прибутку підприємств" від 28.12.1994 р. № 334/94-ВР. Зокрема названим пунктом визначено, якщо цим пунктом не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне , вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг).

Для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Зокрема, враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. При цьому умови договорів на ринку ідентичних (у разі їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну, або може бути економічно обгрунтована. При цьому враховуються звичайні при укладанні угод між непов'язаними особами надбавки чи знижки до ціни. Зокрема, але не виключно, враховуються знижки, пов'язані з сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації); збутом неліквідних або низьколіквідних товарів; маркетинговою політикою, у тому числі при просуванні товарів (робіт, послуг) на ринки; наданням дослідних моделей і зразків товарів з метою ознайомлення з ними споживачів.

Якщо товари (роботи, послуги), ідентичні (за їх відсутності - однорідні) товарам (роботам, послугам), стосовно яких визначається звичайна ціна, прилюдно пропонуються до продажу, визначення звичайної здійснюється із врахуванням таких факторів. Для товарів (робіт, послуг), які продаються шляхом прилюдного оголошення умов їх продажу, звичайною визнається ціна, що міститься у такому прилюдному оголошенні.

Відповідно до п.13 Указу Президента України від 23 .07.98 р.№817/98 «Про деякі заходи з дерегулювання підприємницької діяльності»індикативні або звичайні ціни на товари для застосування їх у податкових або митних цілях установлюються на підставі статистичної оцінки рівня цін реалізації таких товарів на внутрішньому ринку України яка проводиться уповноваженим державним органом у визначеному ним порядку. Індикативні або звичайні ціни не можуть встановлюватись органами виконавчої влади, які використовують їх для нарахування та стягнення податків і зборів та неподаткових платежів, крім випадків відсутності статистичних даних про рівень цін на окремі види товарів.

Таким чином названі вище норми Закону № 334 чи інших законодавчих актів не передбачають формування звичайної ціни на рівні митної вартості товару.

Як зазначалося вище, для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори і ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Зокрема, враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на Ціну.

Митна вартість не визначається жодним договором, при її декларуванні не можна врахувати будь-яких співставних умов, пов'язаних з продажем товарів, оскільки такі умови виникають тільки при аналогічних договірних відносинах, пов'язаних з продажем.

З огляду на викладене, за відсутності методики визначення податкових зобов'язань із застосуванням звичайних цін, яка повинна бути встановлена законом, визначення таких зобов'язань не можливе в принципі.

При визначенні звичайних цін на реалізовані товари, що стало підставою для нарахування податкових зобов'язань, ДПІ у Мостиському районі застосовує митну вартість товарів. Пунктом 1.20 статті 1 Закону № 334 наведено ряд факторів, які можуть бути підставою для визначення звичайної ціни. Жоден із них не передбачає формувати звичайну ціну на рівні митної вартості. Це дає підстави вважати, що податковою інспекцією для визначення звичайної ціни використано елементи не передбачені законом.

Крім того, слід звернути увагу, що згідно з п. 1.3. п. 1 Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом ДПА України від 10.08.2005 р. № 327, зареєстрованим в Мін’юсті України 25.08.2005 р. за № 925/11205, з наступними змінами і доповненнями, за результатами проведення невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок фінансово-господарської діяльності суб’єктів господарювання оформляється акт, а в разі відсутності порушень податкового, валютного та іншого законодавства - довідка. Акт - це службовий документ, який стверджує факт проведення невиїзної документальної або виїзної планової чи позапланової перевірки фінансово-господарської діяльності суб’єкта господарювання і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб’єктами господарювання.

Відповідно до вимог Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 10.08.2005 року №327, факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства викладаються в акті перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів. Не допускається відображення в акті перевірок необгрунтованих даних, а також суб'єктивних припущень перевіряючими, які не мають підтверджених доказів.

З викладеного вбачається, що податкові повідомлення-рішення, що приймаються за наслідками документальних перевірок фінансово-господарської діяльності суб’єктів господарювання, у тому числі позапланових виїзних, можуть бути складеними на підставі фактичних даних, зазначених виключно в актах перевірок фінансово-господарської діяльності суб’єктів господарювання. Податкові повідомлення-рішення, складені на підставі актів перевірок фінансово-господарської діяльності суб’єктів господарювання, що не можуть бути визнані допустимими доказами по справі, зумовлюють безпідставність складення зазначених податкових повідомлень-рішень.

Як вбачається з акту перевірки (а.с.24) п.3.1.4 «Податок на прибуток» «перевіркою правильності визначення податку з прибутку, в результаті порушень, викладених в п.3.1.2 встановлено заниження податку на прибуток за перевіряє мий період в сумі 95,5 т. грн. а т.ч. ІІІ –й кв. 2006 р. –в сумі –4,6 т.грн., ІУ-й кВ.2006 р. –в сумі 51,4 т.грн., І-й кВ.2007 р. в сумі -39,5 т.грн.».

Слід зазначити, що заниження податку на прибуток за перевіряємий період встановлено за порушення викладені в п.3.1.2 акту перевірки. Як вбачається з п.3.1.2 «Валові витрати»зазначеного акту перевірки (а.с.23) то «перевіркою правильності визначення валових витрат порушень не встановлено».

З огляду на викладене, доводи податкової інспекції, щодо заниження підприємством податку на прибуток, необґрунтовані і не заслуговують на увагу суду.

Стаття 19 Конституції встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із вимогами ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача, якщо він заперечує проти позову. В порушення зазначеної норми Відповідач не надав суду жодних доказів правомірності прийняття ним спірного податкового повідомлення-рішення.

З урахуванням положень чинного законодавства України, практики його застосування та обставин справи, суд дійшов висновку що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають до задоволення.

Судові витрати, за згодою сторін, покласти на позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 21, 69, 70, 71,160-163, 167 п. п. 3, 6 Прикінцевих та перехідних положень КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги задоволити.

2. Визнати нечинними податкові повідомлення-рішення ДПІ у Мостиському районі Львівської області :

- № /0 від 12.09.2007року , яким ПП «Ексім Плюс»визначено податкове зобов'язання з податку па прибуток в сумі 111045грн., в т.ч. 95 448 грн. - основний платіж та 15 597 - штрафні санкції та № /2 від 26 січня 2008 року;

- № 000182300/2 від 26 січня 2008 року, яким ПП «Ексім Плюс»визначено податкове зобов’язання з податку на прибуток - штрафні санкції в сумі 9545,70 грн.

3. Судові витрати покласти на позивача.

5. Постанову може бути оскаржено в порядку, визначеному главою 1 розділу ІV КАС України.

Повний текст Постанови виготовлений та підписаний, в порядку, визначеному ч.3 ст.160 КАС України, 29.03.2008р.

Суддя                                                                                                     Березяк Н.Є.