ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2008 р.

Справа № 15/275-07-7530

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Мирошниченко М. А.,

Суддів: Бєляновського В. В. та Шевченко В. В.,

при секретарі - Волощук О. О.,

за участю представників:

позивача –Поліщук С.О., Прохніч Т.Л.,

відповідача –Картов М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міськради, м. Одеса

на рішення господарського суду Одеської області від 27.11.2007 р.

у справі №15/275-07-7530

за позовом Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міськради, м. Одеса

до ТОВ „Цезарь”, м. Одеса

про дострокове розірвання договору оренди,

ВСТАНОВИЛА:

12.09.2007 р. (вх. №9551) у господарському суді Одеської області Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міськради (далі – Позивач) пред’явлено позов до ТОВ „Цезарь” (далі –Відповідач) про дострокове розірвання договору оренди берегозахісної споруди від 16.07.2003 р. № 16/40-юр, у зв’язку з численними порушеннями Відповідачем умов договору та невиконанням вимог нормативних документів, які стосуються обладнання та експлуатації пляжів, а також зобов'язання Відповідача протягом 5-ти днів з моменту винесення судом рішення повернути Позивачу за актом приймання - передачі берегозахісну споруду у вигляді частини штучного пляжу загальною площею 6000,0 кв.м., яка знаходиться на узбережжі Чорного моря в районі 13-ої станції В. Фонтана між траверсами № 9-10, другої черги протизсувних споруд, та розрахуватися по орендній платі (на день передачі майна) (а.с. 2-7). Свої вимоги він мотивував наступним.

На підставі розпорядження міського голови від 26.06.2003 р. № 787-01 р. „Про передачу в оренду берегозахісної споруди ТОВ „Цезар””, між Позивачем та Відповідачем 16.07.2003 р. був укладений договір оренди берегозахісної споруди № 16/40-юр (далі - Договір) терміном на 5 років. Згідно з п.1 розпорядження від 26.06.2003 р. № 787-01 р. та п.1.1. договору оренди берегозахісних споруд від 16.07.2003 р. № 16/40-юр, майно передається в оренду з метою надання послуг відпочиваючим. Після одержання 16 липня 2003 року за актом приймання-передачі ділянки штучного пляжу, Відповідач взяв на себе зобов'язання щодо належного її утримання, обладнання та організації на даній ділянці узбережжя безпечних умов відпочинку громадян. Порядок організації відпочинку на водних об'єктах врегульований декількома нормативними актами, які є обов'язковими для виконання усіма суб'єктами підприємницької діяльності, що експлуатують пляжі, у тому числі: Законом України від 14 грудня 1999 року № 1281-ХІУ „Про аварійно-рятувальні служби”, Розпорядженням Президента України від 14 липня 2001 року № 190/2001-рп „Про невідкладні заходи щодо запобігання загибелі людей на водних об'єктах”, Наказом Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи від 3 грудня 2001 року № 272 „Про затвердження Правил охорони життя людей на водних об'єктах України”, рішенням Одеської міської ради від 05.04.2007 р. № 1133-У „Про затвердження Правил устаткування та експлуатації пляжів міста Одеси”. У перелічених вище документах містяться вимоги щодо утримання, обладнання та експлуатації пляжів, як міст масового відпочинку громадян, з метою попередження нещасних випадків на водних об'єктах та забезпечення комфортного відпочинку громадян, і які є обов'язковими для підприємств, установ та організацій, що експлуатують пляжі. Згідно п.п.2.2.,2.5. Правил охорони життя людей на водних об'єктах України та розділу 3 Правил устаткування та експлуатації пляжів міста Одеси, пляжі, як місця масового відпочинку громадян біля води, повинні відповідати таким вимогам: протягом всього курортно-пляжного сезону організація, яка експлуатує пляж, мусить обладнати та утримувати за власний рахунок рятувальний пост та пост медичної допомоги; прибережна територія має бути добре спланована, обладнана туалетами, роздягальнями, мати дощові строки; пляжі мають бути радіофіковані з метою доведення необхідної інформації й організації роз'яснювальної роботи серед громадян стосовно заходів безпеки на воді; у місцях масового купання, на пляжах, повинні бути обладнані й розміщені на видних місцях стенди з матеріалами щодо попередження нещасних випадків на воді; на стендах необхідно мати виписки з даних Правил, плакати „Учись плавати”, „Способи рятування”, поради відпочиваючим про порядок купання та прийняття сонячних ванн, прийоми саморятування, прийоми надання першої медичної допомоги потерпілим, номери телефонів та адреси міліції, аварійно-рятувальної служби та медичного закладу; дно акваторії пляжу повинно бути рівним, щільним, з пологим спуском без уступів до глибини 1,75 м, при ширині смуги від берега до 50 м, вільне від баговиння, водоростей, очищене від корчів, брухту та інших предметів, які можуть становити небезпеку для життя та здоров'я відпочиваючих; межа запливу на акваторії пляжу позначається буями помаранчевого або червоного кольору до 50 метрів від берега, але не далі лінії глибин 1,5-1,75 м; у місцях, заборонених для купання, повинні бути встановлені щити з написами „КУПАТИСЯ ЗАБОРОНЕНО!”, а небезпечні місця на акваторії позначаються віхами або буями з написом „НЕБЕЗПЕЧНО!”. Щороку міським головою видається розпорядження про організаційні заходи з підготовки до пляжного сезону та його строки. Розпорядженням міського голови від 09.02.07р. № 60-01 р. „Про підготовку громадських пляжів міста Одеси до роботи у літній період 2007 року” датою початку роботи пляжів визначене 1 травня поточного року. Перед початком купального сезону, Підприємство, яке експлуатує пляж, мусить провести необхідні обстеження, одержати акт водолазного обстеження дна акваторії пляжу; паспорт підводної частини акваторії пляжу; карту виміру глибин акваторії пляжу; акт про придатність пляжу до експлуатації; звернутися до комісії та одержати Паспорт на відкриття та функціонування пляжу, який є підставою для початку експлуатації пляжу (п.3.11. Правил устаткування та експлуатації пляжів міста Одеси). У порушення п.п.2.2.,2.5. Правил охорони життя людей на водних об'єктах України, розділу 3 Правил устаткування та експлуатації пляжів міста Одеси, п.2 Розпорядження міського голови від 09.02.07р. № 60-01 р. „Про підготовку громадських пляжів міста Одеси до роботи у літній період 2007 року”, Відповідачем підготовка штучного пляжу до курортно-пляжного сезону не проведена та Паспорт на відкриття та функціонування пляжу не отриманий. Паспорт на відкриття та функціонування пляжу Відповідачем не оформлений до часу звернення з цим позовом. Незважаючи на те, що пляж не був підготовлений до курортно-пляжного сезону, Відповідач приступив до його експлуатації (копія акту від 22.06.2007 р. та фотоматеріали), що створило реальну небезпеку життю та здоров'ю громадян. Відповідач неуважно відноситься до потреб міста та ігнорує прохання його керівництва, які спрямовані на соціальній захист малозабезпечених верств населення. Так, до керівництва міста звернувся голова ради міської організації Ветеранів України, Герой Радянського Союзу Соколов В. Є. із проханням виділити для ветеранів ділянку пляжу для відпочинку ветеранів. 18.06.2007 р. на адресу Відповідача був надісланий лист за вих. № 06-638 із проханням закріпити за ветеранами в рахунок 30% (згідно п.2.1.2.1. Правил устаткування та експлуатації пляжів міста Одеси, суб'єкти підприємницької діяльності зобов'язані на 30% площі орендованого пляжу надавати безкоштовні послуги для категорій населення, яка визначена відповідним органом місцевого самоврядування) ділянку для ветеранів. Але Відповідач взагалі проігнорував прохання керівництва міста, відповідь управлінням не одержано та розмістив на усій території пляжу тапчани. Згідно з умовами договору оренди, майно, що належить територіальній громаді міста, було передано в орендне користування з метою надання громадянам послуг на пляжі. У порушення вимог ст. 2 та п.4 ст. 10 Закону України „Про оренду державного та комунального майна”, Відповідач відмовився в однобічному порядку від більшої частини своїх зобов'язань щодо утримання пляжу та забезпечення нешкідливих умов відпочинку громадян, створив реальну небезпеку їх життю та здоров'ю. 18.07.2007 р. на адресу Відповідача був надісланий лист за вих. № 07-790 із пропозицією „Про дострокове розірвання договору оренди берегозахісної споруди від 16.07.2003 р. № 16/40-юр, у зв'язку з невиконанням умов договору”. В обґрунтування свого позову позивач також послався на ст. 783 ЦК України, ст.ст. 188,285,291 ГК України.

Надалі відповідач надав суду заперечення на позов (а.с. 63-64), в якому він просив відмовити в його задоволенні, оскільки, відповідно до ч.3 ст. 26 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” та ст. 651 ЦК України, підставою для розірвання договору є його порушення стороною. При цьому, як випливає зі згаданих положень закону, розірвання договору за вимогою заінтересованої сторони є правом, а не обов'язком господарського суду. Позивач не наводить в якості підстав дострокового розірвання договору оренди берегозахісної споруди № 16/40-юр від 16.07.2003 р. фактів порушення відповідачем договору. Підставами ж розірвання договору позивач вважає начебто припущені відповідачем порушення вимог чинного законодавства, однак цивільне та господарське законодавство України не передбачає такої загальної підстави розірвання договорів оренди, як порушення орендарем вимог чинного законодавства, що регулює порядок здійснення господарської діяльності. При цьому, позивач не посилається на положення закону, що дають підстави для розірвання договорів оренди, у зв'язку із конкретними порушеннями вимог законодавства, яких начебто припустився відповідач. Порушення таких вимог, тобто порушення суб'єктами господарювання правил здійснення господарської діяльності, в силу ст. 217 ГК України, тягне застосування адміністративно-господарських санкцій. Перелік адміністративно-господарських санкцій встановлений ст. 239 ГК України, іншими законодавчими актами та не містить такого виду відповідальності, як дострокове розірвання договору. Відповідно до ст. 238 ГК України, адміністративно-господарські санкції застосовуються органами державної влади та органами місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом. При цьому, відповідні органи виступають як суб'єкти владних повноважень. Отже, всі спірні правовідносини з питань застосування адміністративно-господарських санкцій вирішуються у порядку адміністративного судочинства виключно адміністративними судами України. Позивач не є органом місцевого самоврядування, йому не делеговані повноваження щодо застосування будь-яких адміністративно-господарських санкцій.

06.11.2007 р. (вх. №25187) Позивач надав суду уточнення позову (а.с. 73-76), в якому наполягав на достроковому розірванні договору оренди берегозахісної споруди від 16.07.2003 р. №16/40-юр, у зв'язку з порушеннями умов договору та невиконанням вимог нормативних документів, які стосуються обладнання та експлуатації пляжів, з боку Відповідача, оскільки при наявності спеціальних законів, перевагою користуються норми спеціальних законів, в даному випадку - це норми Закону України „Про оренду державного та комунального майна”, якими врегульовані орендні відносини, а не загальні норми ЦК України, на які посилається відповідач та які є загальними для регулювання найму всіх видів майна. В даному випадку відносини, які склалися між Позивачем та Відповідачем, повинні регулюватися Законом України „Про оренду державного та комунального майна” та спеціальними нормативними актами, виданими на підставі інших Законів України, якими врегульовані загальні для всіх суб'єктів підприємницької діяльності правила здійснення діяльності з організації відпочинку населення біля водних об'єктів.

Рішенням господарського суду Одеської області від 27.11.2007 р. (підписаним суддею Петровим В. С. 03.12.2007 р.) у задоволенні позову відмовлено, у зв’язку з його необґрунтованістю та недоведеністю (а.с. 90-92). В обґрунтування свого рішення суд також послався на ст. 188 ГК України, п.2 ст. 651 ЦК, ч.3 ст. 26 Закону України „Про оренду державного та комунального майна”.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням, позивач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове, згідно якого задовольнити його позовні вимоги щодо дострокового розірвання Договору, із зобов'язанням відповідача повернути орендоване майно протягом 2-х тижнів, на підставі акту приймання-передачі, або скористатися правом суду, відповідно до ст. 83 ГПК України, та визнати договір оренди берегозахісних споруд № 16/40-юр від 16.07.2003 р. недійсним на майбутнє, у зв'язку із тим, що предметом договору є об'єкт, передача в оренду якого заборонена законодавством України, з тих же підстав, що були ним викладені у позові та уточненні до нього, а також, враховуючи те, що судом взагалі не прийняті до уваги ні нормативні документи державних органів виконавчої влади, ні розпорядчі документи органів місцевого самоврядування, якими встановлені вимоги з організації відпочинку біля водних об'єктів, загальні правила утримання берегозахісних споруд у вигляді штучних пляжів та умови надання їх в оренду. Господарський суд Одеської області не прийняв до уваги ст. 83 ГПК України, не скористався своїм правом та залишив діючим договір, предметом якого є об'єкт, передача якого в оренду заборонена діючим законодавством.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 17.12.2007 р. зазначену апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 22.01.2008 р., про що сторони, згідно приписів ст. 98 ГПК України, були належним чином повідомлені.

У письмових запереченнях на скаргу відповідач просив суд відмовити в її задоволенні та залишити рішення місцевого суду без змін.

Фіксування судового засідання здійснювалось технічними засобами, а саме програмно - апаратним комплексом „Діловодство суду” на диск CD-R №7024128LD40352.

Судова колегія частково задовольнила клопотання відповідача про залучення до матеріалів справи додаткових доказів, а саме залучила договори страхування, але відмовила в залученні постанов Вищого господарського суду України по інших справах, оскільки останні не стосуються предмету спору.

Представник скаржника (позивача) в усних поясненнях, наданих апеляційному суду в судовому засіданні 22.01.2008 р., підтримав скаргу і просив її задовольнити на викладених у ній підставах.

Представник відповідача в усних поясненнях, наданих апеляційному суду в судовому засіданні 22.01.2008 р., просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення без змін.

Згідно ст. 77 ГПК України, в судовому засіданні оголошувалась перерва з 22.01.2008 р. до 29.01.2008 р.. У судове засіданні від 29.01.2008 р. замість представника позивача –Поліщук С.О., з’явився представник - Прохніч Т.Л., а представник відповідача не з’явився.

За згодою учасників процесу, згідно ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні 29.01.2008 р. оголошувались лише вступна та резолютивна частини судової постанови.

Заслухавши усні пояснення представників сторін, ознайомившись з доводами апеляційної скарги та запереченнями на неї, дослідивши обставини і матеріали справи, в тому числі наявні у ній докази, відповідність викладеним в рішенні висновкам цим обставинам і доказам, а також перевіривши додержання та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Оскаржуючи рішення місцевого суду, позивач послався на те, що суд, відмовляючи в задоволенні позову, не врахував норм матеріального права, які порушив відповідач при користуванні об’єктом оренди, що є підставою для розірвання спірного Договору.

Проте, зазначені доводи необґрунтовані, з огляду на таке.

Зазначені Позивачем у позові норми права, а саме Закон України від 14 грудня 1999 року № 1281-ХІУ „Про аварійно-рятувальні служби”, Розпорядження Президента України від 14 липня 2001 року № 190/2001-рп „Про невідкладні заходи щодо запобігання загибелі людей на водних об'єктах”, Наказ Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи від 3 грудня 2001 року № 272 „Про затвердження Правил охорони життя людей на водних об'єктах України” та рішення Одеської міської ради від 05.04.2007 р. № 1133-У „Про затвердження Правил устаткування та експлуатації пляжів міста Одеси”, регулюють питання здійснення господарської діяльності по організації діяльності та експлуатації штучних пляжів.

На думку судової колегії, місцевий суд дав вірну оцінку зазначеним нормам та дійшов обґрунтованого висновку, що ці норми не регулюють орендних відносин і тому не можуть бути матеріально-правовою підставою для розірвання спірного Договору.

Орендні відносини, які виникли між сторонами цього спору, регулюються главою 58 ЦК України, параграфом 5 глави 30 ГК України, Законом України „Про оренду державного та комунального майна” та умовами Договору.

Умовами Договору (ст.7.4) передбачено, що він може бути розірваний в судовому порядку за вимогою однієї зі сторін договору у випадках, передбачених чинним законодавством, тобто умовами договору не встановлено підстави для його розірвання, а лише робиться посилання на підстави, передбачені законодавством.

У вищезазначених нормативних актах, а саме в ст. 783 ЦК України, ст. 291 ГК України та ст. 26 Закону України „Про оренду державного та комунального майна”, визначено вичерпний перелік підстав для розірвання договору оренди.

Судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що зазначені позивачем підстави не входять до переліку підстав для розірвання договору, визначених у вищезазначених нормативних актах.

На думку судової колегії, Позивач не довів, яких саме істотних порушень умов Договору, які, згідно зазначеним нормативним актам, можуть бути підставою для його розірвання, припустився Відповідач, і тому місцевий суд обґрунтовано відмовив йому в задоволенні позову.

Згідно п.3 Роз’яснення Вищого арбітражного суду України №02-5/422 від 10.12.1996 р. „Про судове рішення” (з наступними змінами та доповненнями), рішення господарського суду повинно ґрунтуватись на повному з’ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що бе руть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Такі ж вимоги до судового рішення містяться у Постанові Пленуму Верховного суду України №11 від 29.12.1976 р. „Про судове рішення”.

Відповідно до ст. 104 ГПК України, підставами для скасування або зміни рішення суду є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

На думку судової колегії, місцевий суд повністю встановив та дослідив фактичні обставини справи, дав повну та всебічну оцінку наявним у ній доказам та правильно застосував норми матеріального права, тобто рішення місцевого суду відповідає вищезазначеним вимогам і підстав для скасування цього рішення, передбачених ст. 104 ГПК України, судова колегія не вбачає.

Наведені Позивачем в апеляційній скарзі доводи фактично повторюють його позовні вимоги та доводи, викладені у позові, яким, як зазначалось вище, місцевий суд дав належну оцінку та вмотивовано визнав їх необґрунтованими. Зазначені доводи не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Будь-яких інших доводів щодо незаконності рішення місцевого суду та допущення ним порушень норм матеріального та процесуального права, крім вищезазначених та визнаних апеляційною інстанцією необґрунтованими та безпідставними, скаржник не навів.

Перевіряючи, згідно приписів ст. 101 ГПК України, законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в повному обсязі, тобто не тільки на підставах, викладених в апеляційній скарзі, судова колегія не встановила будь - яких порушень норм матеріального і процесуального права з боку місцевого суду і вважає, що зроблені місцевим судом висновки відповідають фактичним обставинам справи, наявним в ній доказам та приписам чинного законодавства.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає будь-яких, передбачених ст. 104 ГПК України, правових підстав для скасування рішення місцевого суду.

Судова колегія також вважає за необхідне зазначити, що доводи позивача щодо можливості визнання судом в порядку ст. 83 ГПК України Договору недійсним також є необґрунтованими, оскільки зазначені ним доводи та норми права не дають підстав для визнання цього Договору недійсним.

Керуючись ст.ст. 99,101-105 ГПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської області від 27.11.2007 р. у справі №15/275-07-7530 –залишити без змін, а апеляційну скаргу Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міськради на зазначене судове рішення –без задоволення.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий:                                                               Мирошниченко М. А.

Судді:                                                             Бєляновський В. В.

Шевченко В. В.

Повний текст постанови підписано 29.01.2008 р.