ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2008 р.

№ 14/200-5/83

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого судді

Овечкіна В.Е.,

суддів

Чернова Є.В.,

Цвігун В.Л.,

розглянув касаційну скаргу

Селянського ( фермерського ) господарства "Мініч"

на постанову

від 07.11.07Київського міжобласного апеляційного господарського суду

у справі

№ 14/200-5/83 господарського суду Полтавської області

за позовом

Полтавського міжрайонного природоохоронного прокурора в інт. держави в особі Пашківської сільської ради

до

Селянського ( фермерського ) господарства "Мініч"

3-тя особа без самостійних вимог на стороні позивача:

Державна екологічна інспекція в Полтавській області

про

стягнення 2 110 грн. 29 коп.

за участю представників сторін:

позивача: Погорілий Дм.Вас., довір. у справі

відповідача: не з'явилися

3-ої особи: не з'явилися

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 31.05.07 (суддя Гетя Н.Г.), залишеним без змін постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 07.11.07 (судді:Гаврилюк О.М., Корсакова Г.В., Мельник С.М.), позовні вимоги задоволено - постановлено стягнути з Селянського (фермерського ) господарства "Мініч" на користь Пашківської сільської ради 2110,29 грн. збитків, завданих внаслідок порушення відповідачем при проведенні господарської діяльності вимог природоохоронного законодавства. Рішення мотивоване тим, що відповідач в період з 2003 року по 21.02.2006 року без дозволу на спеціальне водокористування використовував воду з підземних водних джерел, чим заподіяв шкоду державі.

СФГ "Мініч" в поданій касаційній скарзі просить рішення та постанову скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції та апеляційним господарським судом норм процесуального права. Зокрема, скаржник вважає, що суд повторно стягнув з відповідача 51 грн.39 коп. за самовільне користування підземною водою з артезіанської свердловини, 102 грн. держмита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Окрім цього відповідач зазначає, що при складенні довідки Пашківської сільської ради про фактичне користування водою була допущена помилка - було вказано 5955 куб.м. замість 59,55 куб.м.

Також скаржник зазначає, що суд в порушення вимог ст. 43 ГПК України не повно встановив обставини справи.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм попередніми судовими інстанціями належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм процесуального права, згідно з вимогами ст.1115 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

Згідно листа Державного управління екології та природних ресурсів в Полтавської області від 11.08.06 №1-29/344 відповідачу направлялося дві претензії: від 28.02.06 №15 про відшкодування збитків за самовільний забір підземної води з артезіанських свердловин без дозволу на спеціальне водокористування за період з 2003 року п о21.02.06 в сумі 2110,29 грн. та від 04.04.06 №41 про відшкодування збитків за самовільний забір підземної води з артезіанської свердловини без дозволу на спеціальне водокористування за період з 28.02.06 по 22.03.06 в сумі 51,39 грн.

Старшим державним інспектором Козельщинської державної районної екологічної інспекції було прийнято постанови від 13.08.04 та від 22.02.05 про накладення адміністративного стягнення на Мініча О.А. за адміністративне правопорушення передбачене частиною 1 статті 48 Кодексу України про адміністративні правопорушення (порушення права державної власності на воду).

Відповідно довідки голови СФГ "Мініч" від 21.02.2006 року на ім"я начальника управління екоресурсів Полтавської області за період з 2003 року по 21.02.2006 року було забрано 5955 м3 води власної артезіанської свердловини без дозволу на спеціальне водокористування (а.с.9).

Відповідно до розрахунку, здійсненого Державним управлінням екології та природних ресурсів в Полтавській області, розмір збитків, заподіяних державі внаслідок самовільного користування відповідачем артезіанською свердловиною, склав 2110 грн. 29 коп. (а.с.7).

Залишаючи без змін первісне рішення про задоволення позову апеляційний господарський суд виходив з того, що відповідачем (згідно його же довідки від 21.02.06) за період з 2003 року по 21.02.2006 року було забрано 5955 м3 води з підземних водних джерел без дозволу на спеціальне водокористування, що є порушенням вимог ст.ст.44, 49, 110 Водного кодексу України, та потягло заподіяння державі збитків в сумі 2 110 грн.29 коп..

Відповідач не заперечує проти факту забору води, що встановлений актом про порушення відповідачем природоохоронного законодавства, але посилається на те, що забір води здійснювався ним в кількості 59,55 куб.м, а не 5955 куб.м.

Такі доводи відповідача відхилено попередніми судовими інстанціями з огляду на те, що відповідно Припису старшого державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища від 21.06.06 було встановлено, що відповідно до нормативних розрахунків СФГ "Мініч" в 2003 році використано 1661 куб.м. води, в 2004 році- 2045 куб.м., в 2005 році -2045 куб.м., за січень 2006 року –204 куб.м. води. Зазначені в Припису обсяги використаної води відповідачем оскаржені не були. Також, як встановлено судом апеляційної інстанції про цю описку відповідач не повідомляв суд першої інстанції, а така заява була зроблена лише в суді апеляційної інстанції. З матеріалів справи вбачається, що згідно Акту від 21.02.06 підписаного головою СФГ "Мініч" з 2003 року річний забір води становить 1853,7 куб.м. Тому суд апеляційної інстанції твердження відповідача з цього приводу до уваги не взяв.

Доводи скаржника про неповне дослідження обставин справи колегія суддів до уваги не приймає, оскільки відповідно до вимог ст.1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним та додатково перевіряти докази.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції що саме відповідач є суб'єктом спеціального водокористування, а тому саме на нього покладений обов'язок здійснювати забір води за наявністю дозволу на спецводокористування.

Таким чином, встановлені обставини свідчать про порушення відповідачем законодавства про охорону навколишнього природного середовища, зокрема ч.9 ст.44 Водного кодексу України, згідно якої відповідач зобов'язаний здійснювати спеціальне водокористування лише за наявності дозволу, а також ст.49 цього Кодексу, якою передбачено, що спеціальне водокористування здійснюється на підставі дозволу.

Відповідно до ч.1 ст.111 Водного кодексу України, підприємства, установи, організації і громадяни України, а також іноземні юридичні особи і фізичні особи та особи без громадянства зобов'язані відшкодувати збитки, завдані ними внаслідок порушень водного законодавства, в розмірах і порядку, встановлених законодавством України. Аналогічні положення передбачені і ч.4 ст.68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", згідно якої, підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України.

Доводи скаржника про те, що суд повторно стягнув з нього 51 ,39 грн. (а.с.45), державне мито в розмірі 102 грн. та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процес(оскільки він частково визнав факт самовільного користування водою та добровільно сплатив 51, 39 грн. та судові витрати) колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на наступне.

Зазначена відповідачем сума 51,39 грн. не була предметом розгляду у даній справі, вона була розрахована Державним управлінням екології та природних ресурсів в Полтавській області за самовільне користування відповідачем за період з 28.02.06 по 22.03.06. Судові витрати були стягнути з відповідача судом першої інстанції відповідно до ст. 49 ГПК України.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що справа розглянута відповідно встановленим обставинам, дослідженим доказам з правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Підстави для скасування прийнятих у справі судових актів відсутні.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Селянського ( фермерського ) господарства "Мініч" залишити без задоволення, а постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 07.11.07 у справі № 14/200-5/83 господарського суду Полтавської області –без змін.

Головуючий В. Овечкін

Судді: Є.Чернов

В.Цвігун