ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2008 р.

№ 35/297

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дунаєвської Н.Г.,

Михайлюка М.В.,

Самусенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Науково-виробниче підприємство "Більшовик" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 28 лютого 2007 року у справі № 35/297 Господарського суду міста Києва за позовом Державного підприємства "Завод 410 Цивільної авіації", м. Київ, до Відкритого акціонерного товариства "Науково-виробниче підприємство "Більшовик", м. Київ, про передачу прав власності на жилі приміщення,

за участю представників сторін:

позивача:–Музика О.О. (дов. № 48-3145 від 03.12.2005р.);

- Фастовець В.В. (дов. № 48-93 від 17.01.2008р.);

відповідача:–Михалюк К.О. (дов. № 34-13 від 15.01.2008р.);

- Парицька Н.О. (дов. № 47-13 від 25.09.2007р.);

- Пляшечник О.Г. (дов. № 42-13 від 16.01.2008р.);

- Соболь М.П. (дов. № 16-13 від 10.01.2008р.),

в с т а н о в и в:

У вересні 2006 року позивач –ДП "Завод 410 Цивільної авіації" –пред'явив у господарському суді позов до відповідача –ВАТ НВП "Більшовик" про передачу прав власності на жилі приміщення.

Вказував, що 14.06.1995р. між ним та відповідачем було укладено договір № ПП 1330/1630-ВТФ-25-95 про дольову участь у будівництві житлового будинку, згідно з умовами якого він замовив будівництво двох трикімнатних квартир загальною площею 146,46кв.м. в житловому будинку, який буде розташований під № 1 по вул. Я. Галана в м. Києві, а відповідач –зобов’язався здійснити будівництво квартир та передати їх по акту приймання-передачі.

Зазначав, що на виконання умов договору здійснив оплату вартості квартир в 2 етапи: 20.06.1995р. –40 % вартості квартир та 31.07.1995р. –60 %.

Вказував, що 30.09.2005р. відповідач листом повідомив про необхідність доплатити 250 000грн. кінцевого дольового внеску.

Посилаючись на порушення відповідачем умов договору, позивач просив передати у його власність дві трикімнатні квартири загальною площею 146,46кв.м. в житловому будинку, який буде розташований під № 1 по вул. Я. Галана в м. Києві.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30 листопада 2006 року (суддя: Літвінова М.Є.) в позові відмовлено.

Рішення мотивоване посиланнями на ту обставину, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав та обов’язків не передбачений ч.2 ст. 16 ЦК України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 28 лютого 2007 року (колегія суддів у складі: Корсак В.А. –головуючий, Авдеєв П.В., Коршун Н.М.) рішення скасовано, позов задоволено.

Постановлено визнати право власності за ДП "Завод 410 Цивільної авіації" на дві трикімнатні квартири загальною площею 146,46кв.м. в житловому будинку, який розташований під № 2-А по вул. Я. Галана в м. Києві.

Постанова мотивована посиланнями на ту обставину, що позивачем виконано свої договірні зобов’язання в повному обсязі, а відповідачем, в порушення умов договору, не передано позивачу по акту приймання-передачі проінвестовані ним квартири.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи і доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів знаходить за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, з таких підстав.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 1 Постанови від 29.12.1976 року № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Рішення місцевого суду та постанова суду апеляційної інстанції зазначеним вимогам не відповідають.

Згідно статті 1117 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 14.06.1995р. між Державним підприємством "Завод 410 цивільної авіації" та Акціонерним товариством "Більшовик" було укладено договір № ПП1330/1630-ВТФ-25-95 дольової участі у будівництві, який за своєю правовою природою є договором на здійснення інвестування будівництва житла, для врегулювання спорів застосовуються норми ЦК України, Закону України "Про інвестиційну діяльність" та інші нормативні акти.

Згідно пункту 1 договору № ПП1330/1630-ВТФ-25-95 АТ "Більшовик" (Замовник) прийняв ДП "Завод 410 Цивільної авіації" (Дольовик) у дольову участь в будівництві житлового будинку № 1 у житловому кварталі по вул. Я. Галана та виділив йому дві трикімнатні квартири загальною площею 146,46 кв.м у цьому будинку.

Пункт 2 договору передбачав здійснення Дольовиком фінансування будівництва квартир у три етапи. Перший етап передбачав перерахування позивачем в десятиденний термін після вступу в силу цього договору авансу в сумі 2226,192 млн.крб. (пункт 2.1. договору). На виконання цієї умови позивач перерахував на розрахунковий рахунок відповідача платіжним дорученням № 931 від 20.06.1995р. грошові кошти в розмірі 2 226 192 000 крб.

Відповідно до п. 2.2 договору, яким регламентовано здійснення другого етапу фінансування, позивач, після освоєння зазначеної суми перераховує замовнику за його повідомленням суму дольової участі, що залишилась з урахуванням інфляції.

Відповідач звернувся до позивача листом від 21.07.1995р. № 28-12 з вимогою перерахувати суму в розмірі 3936,85 млн. карбованців. При цьому розрахунок вказаної суми здійснено станом на 20.07.1995р. з урахуванням вартості одного метру квадратного загальної площі на цю дату з урахуванням інфляції, що відповідає умовам пункту 2.2. договору. Окрім того, зазначений лист відповідача від 21.07.1995р. № 28-12 містив застереження, що за умови внесення вказаної суми в строк до 5 серпня 1995 року, вартість одного метра квадратного загальної площі, що використана у розрахунку індексації не підлягає.

На виконання зазначеного, платіжним дорученням № 1259 від 31.07.1995р. позивачем було здійснено перерахунок грошових коштів у сумі 3 936 850 000 крб. на рахунок відповідача.

Вважаючи, що листом відповідача від 21.07.1995р. № 28-12 була внесена пропозиція щодо зміни умов договору, яка була прийнята позивачем та прийшовши до висновку, що зміни є укладеними у 1995 році, суд апеляційної інстанції помилково застосував статті 642, 644 Цивільного кодексу України, що набрав чинності 1 січня 2004 року. Окрім того, лист відповідача від 21.07.1995р. № 28-12 стосується виключно порядку реалізації другого етапу фінансування за договором та не звільняє позивача від обов’язку здійснення третього етапу фінансування передбаченого договором.

Порядок здійснення третього етапу фінансування встановлено п.п. 2.3. договору, який передбачає здійснення остаточного розрахунку лише після завершення будівництва з урахуванням фактичної вартості будинку.

Пунктом 3 договору передбачено обов’язок відповідача передати позивачу за актом загальну площу квартир профінансовану відповідно до п.п.2, 2.1, 2.2, 2.3. договору.

Господарським судом першої інстанції встановлено, що листом № 1537-12 від 30.09.2005р. відповідач повідомив позивача про необхідність, у відповідності до п. 2.3. договору, перерахувати остаточну суму коштів у розмірі 250 000,00грн. Проте у відповідь листом від 04.10.2005р. № 15-2304 позивач повідомив про неможливість здійснення остаточного розрахунку, посилаючись на складений фінансовий стан та просив виділити замість двох трикімнатних квартир одну трикімнатну та одну однокімнатну.

З огляду на викладене, місцевий суд дійшов висновку, що зобов’язання позивача по остаточному розрахунку за квартири, що передбачено п. 2.3. договору в порушення вимог ст. 526 Цивільного кодексу України та 193 Господарського кодексу України не виконано.

Відповідно до п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до договорів, що були укладені до 1 січня 2004р. і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладання.

Частина 1 статті 651 Цивільного кодексу України допускає розірвання договору лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України).

Пунктом І розділу "Особливі умови" договору сторони передбачили, що договір може бути розірвано в односторонньому порядку у випадку невиконання позивачем обов’язків за договором.

Господарським судом першої інстанції встановлено, що відповідач листом від 20.06.2006р. повідомив позивача про розірвання договору в односторонньому порядку у зв’язку з невиконанням останнім зобов’язань щодо остаточного перерахування вказаної відповідачем в листі № 1537-12 від 30.09.2005р. суми в розмірі 250 000,00 грн. у зв’язку з чим відповідачем було здійснено повернення грошових коштів позивачеві в сумі 61 630,00 грн. відповідно до платіжного доручення № 1544 від 20.06.2006р.

Відмовляючи в задоволенні позову місцевий суд виходив з того, що позивачем обрано спосіб захисту (зобов’язання передати право власності на майно), який не передбачений ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 1, 4, 12, 16 ГПК України, ст. 124 Конституції України –юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантовано захист порушеного права у суді. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Отже, розглядаючи спір по суті місцевому суду належало зобов’язати позивача змінити або уточнити позовні вимоги. Постановляючи рішення про відмову в позові, у зв’язку з обранням позивачем не передбаченого ст. 16 ЦК України способу захисту, суд порушив право позивача на звернення до суду за захистом порушених прав, передбачених ст. 55 Конституції України, тому рішення місцевого суду підлягає скасуванню.

Апеляційною інстанцією помилково застосовано статтю 331 Цивільного кодексу України, яка регламентує підстави набуття права власності на новостворене майно, оскільки позовні вимоги не ґрунтувались на зазначеній нормі та не містили вимогу щодо визнання права власності. Обраний позивачем спосіб захисту порушених цивільних прав як "зобов’язання передати право власності на майно" не визначений частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України.

Стаття 190 Цивільного кодексу України надає визначення поняттю "Майно" та зазначає, що майном як особливим об’єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов’язки.

В свою чергу, згідно статті 179 Цивільного кодексу України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов’язки.

Згідно статті 184 Цивільного кодексу України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Стаття 382 Цивільного кодексу України визначає квартиру, як ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

В силу ст. 2 Закону України "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю" визначає поняття об'єкта інвестування як квартиру або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об'єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном. Сторони договору № ПП 1330/1630-ВТФ-25-95 про дольову участь у будівництві житлового будинку від 14.06.1995р., встановили об'єкт інвестування як "будівництво двох трикімнатних квартир загальною площею 146,46 кв. м.", що не відповідає об'єкту інвестування, визначеному зазначеним законом.

Отже, з аналізу зазначених норм закону, нерухоме майно –квартира –є річчю визначеною індивідуальними ознаками. Проте позовні вимоги щодо зобов’язання передати право власності на дві трикімнатні квартири не містять їх індивідуальних ознак таких як номера квартири, поверхи на якому вони розташовані, площі, що унеможливлює здійснення захисту прав у такий спосіб.

Також судами, в порушення ст. 43 ГПК України щодо повного, всебічного та об’єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, не встановлено чи введений житловий будинок, який розташований під № 1 по вул. Я. Галана в м. Києві в експлуатацію та чи не порушуються ще чиїсь права на спірні дві трикімнатні квартири загальною площею 146,46кв.м., розташовані в цьому будинку.

За таких обставин, рішення місцевого суду та постанова суду апеляційної інстанції, як такі, що прийняті з порушенням норм матеріального права підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи господарському суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, дати належну правову оцінку пункту 2.3. договору, встановити чи не порушуються ще чиїсь права на спірні квартири, всебічно і повно з’ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об’єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Науково-виробниче підприємство "Більшовик" задовольнити частково.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 28 лютого 2007 року та рішення Господарського суду міста Києва від 30 листопада 2006 року у справі № 35/297 скасувати.

3. Справу направити на новий розгляд до Господарського суду міста Києва в іншому складі.

Судді: Н.Г. Дунаєвська

М.В. Михайлюк

С.С. Самусенко