ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2008 р.

№ 1/213-4265

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Кота О.В.,

Шевчук С.Р. (доповідач),

Владимиренко С.В.

розглянувши касаційну скаргу

Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку "Укрсоцбанк" в особі Тернопільської обласної філії АКБ "Укрсоцбанк"

на рішення

у справі

господарського суду

за позовом

до

про

господарського суду Тернопільської області від 26.10.2007р.

№ 1/213-4265

Тернопільської області

Відкритого акціонерного товариства "Тернопільське об’єднання "Текстерно"

Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку "Укрсоцбанк" в особі Тернопільської обласної філії АКБ "Укрсоцбанк"

визнання недійсними кредитних договорів, додаткових умов та договорів застави

В судовому засіданні взяли участь представники:

- позивача: Перунова Т.Г. дов. №8/31-326 від 07.03.2006р.

- відповідача: Островерхого С.А., Мамонов І.П., Гіленко А.М., Гайченко А.В.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2006р. відкрите акціонерне товариство "Тернопільське об’єднання "Текстерно" звернулось до господарського суду Тернопільської області з позовом про визнання недійсним кредитних договорів, додаткових угод до них та договорів застави.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 26.10.2007 (суддя Левандовський Ю.Я.) поновлено пропущений строк позовної давності та задоволено позов. Визнано недійсними кредитні договори від 30.08.1995р., від 31.08.1995р, від 07.09.1995р., від 01.11.1995р., від 15.11.1995р., від 06.12.1995р., від 04.01.1996р., від 25.01.1996р., від 06.03.1996р., від 23.04.1996р., від 24.04.1996р., від 25.04.1996р., від 29.04.1996р., від 29.04.1996р., від 14.08.1996р., від 25.10.1996р., від 06.09.1996р. та додаткові угоди від 06.02.1997р., від 06.09.1997р., від 20.01.1998р., від 20.07.1998р., від 01.03.2000р., кредитний договір від 29.09.1997р. та додаткові угоди від 29.07.1998р., від 25.09.1998р., від 29.12.1998р., кредитний договір віл 29.04.1998р. та додаткові угоди від 30.06.1998р., від 30.11.1998р., від 26.02.1999р., додаткові угоди до кредитних договорів, укладених 1995-1996 р.р., від 30.04.1998, угоди про внесення змін до кредитних договорів від 03.11.1999р., договорів застави від 23.10.1995р., від 29.10.1996р., від 25.10.1996р., від 05.03.1997р., від 29.04.1998р., від 20.05.1999р., від 20.05.1999р. з моменту їх укладення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом, в період 1995-1998р.р. між відкритим акціонерним товариством "Тернопільське об’єднання "Текстерно", яке створене шляхом перетворення державного орендного підприємства "Тернопільське об’єднання "Текстерно" у відкрите акціонерне товариство та Тернопільською обласною філією акціонерно-комерційного банку "Укрсоцбанк" укладено 19 кредитних договорів, з додатковими угодами та 7 договорів застави.

Предметом даного судового розгляду стали вимоги ВАТ "Тернопільське об’єднання "Текстерно" про визнання даних договорів та додаткових угод недійсними на підставі ст. 48 ЦК УРСР, з посиланням на те, що вони не відповідають вимогам п. 9, 49-52 Положення Національного банку України про кредитування №246 від 28.09.1995р., п. 4 ст. 12 Закону України "Про приватизацію державного майна", ст. ст. 11, 12, 13, 41 Закону України "Про заставу" та підписані не уповноваженою особою.

Задовольняючи вимоги позивача, місцевий господарський суд виходив з того, що кредитні договори, відповідно, не містять вимог про вид та розмір відповідальності або ж розмір зазначений у меншому ніж це передбачено в п. 49-52 Положення НБУ про кредитування; деякі договору не були забезпечені заставою; деякі укладені без відповідного дозволу органу приватизації; деякі не мали терміну повернення кредиту, а в договорах застави, відповідно, відсутні суть забезпеченої заставою вимоги та строк виконання зобов’язання; не визначено, на які види товарів може бути замінено предмет застави; не вказано місцезнаходження сторін і майна; не отримано дозвіл Фонду державного майна на їх укладення та підписані вони не уповноваженими особами.

Викладене, на думку суду, є порушенням вимог чинного законодавства і дає підстави визнати спірні кредитні договори, додаткові угоди до них та договори застави недійсними з моменту їх укладення керуючись ст. 48 ГПК України.

Втім, колегія суддів Вищого господарського суду України не може погодитись з прийнятим судовим рішенням, оскільки згідно постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення” від 29.12.76 №11 (із змінами та доповненнями) та ст.ст. 84, 105 ГПК України обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Прийняте у даній справі судове рішення вказаним вимогам не відповідає, оскільки в порушення вимог закону суд дійшов висновків, що ґрунтуються на неповно з’ясованих обставинах.

Так, в силу ст.153 ЦК УРСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. При цьому, істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.25 Закону України “Про банки і банківську діяльність” до однієї з функцій комерційних банків, одним з яких є відповідач, належало здійснення на договірних умовах кредитно-розрахункового обслуговування підприємств, установ, організацій( в редакції чинній на момент підписання договору) .

Правові основи надання, використання і повернення кредитів та регулювання взаємовідносин між суб'єктами, що виникають у процесі кредитування визначаються Положенням про кредитування, яке затверджено постановою правління НБУ від 28.09.95р. №246

Однією з форм кредиту є банківський кредит, який відповідно до п.9 Положення, надається суб'єктам кредитування усіх форм власності у тимчасове користування на умовах, передбачених кредитним договором. Основними із них є: забезпеченість, повернення, строковість, платність та цільова направленість. Отже, до обов'язкових умов не віднесено встановлення пені. Тому суду слід було перевірити чи є не зазначення відповідальності у вигляді пені або ж зазначення її у меншому розмірі ніж визначено п.п. 49-52 Положення про кредитування тією обставиною, з якою закон пов‘язує можливість визнання кредитного договору недійсним в повному обсязі.

Відповідно до ст. 60 ЦК України угода не може бути визнана повністю недійсною, якщо не відповідають законові лише її окремі частини і обставини справи свідчать про те, що вона була б укладена і без включення до неї недійсної частини.

Крім того, суд помилково вказував на недотримання у оспорюваних кредитних договорах вимог забезпеченості із-за відсутності договорів застави, оскільки відповідно до ст. 178 ЦК УРСР та п. 22 Положення про кредитування видами забезпечення кредиту є не лише застава, а й неустойка (штраф, пеня) або поручительство.

Суд, вирішуючи спір, повинен був перевіряти дотримання сторонами у оспорюваних договорах умов забезпеченості виходячи з вищенаведених вимог закону.

До того ж, застосовуючи Положення НБУ про кредитування № 246 від 28.09.1995р. суду необхідно було врахувати дату його прийняття та, відповідно, дати внесення змін до нього і визначити до яких кредитних договорів воно може бути застосовано та в якій редакції, що суттєво б вплинуло на фактичне встановлення обставин та на правильність постановлення рішення.

Аналогічні порушення суд допустив і при застосування Положення "Про порядок надання Фондом державного майна України дозволу на заставу державного майна»затвердженого наказом ФДМУ від 04.06.1996р. №618 та зареєстроване в Мін‘юсті України 10.07.1996р.

Посилаючись на відсутність дозволу на укладення спірних договорів відповідного органу приватизації, суд не з‘ясував коли почався процес приватизації та коли він закінчився, а звідси і не перевірив до яких договорів можуть застосовуватися вимоги Положення №618 та ст. 12 Закону України «Про приватизацію державного майна».

В той же час, суд не врахував, що виходячи з аналізу положень порядку №618 саме позивач повинен звернутися до органу приватизації з відповідною письмовою заявою і необхідним пакетом документів для отримання рішення щодо погодження умов договору застави (отримання дозволу) та не з‘ясував чи вчиняло товариство відповідні дії. Суду слід було дати належну юридичну оцінку тій обставині, що звернення до суду з даним позовом із-за відсутності погодження умов договору застави органами приватизації фактично є намаганням товариства покласти на банк несприятливі правові наслідки через невиконання самим позивачем свого обов‘язку, встановленого ст. 12 Закону України «Про приватизацію державного майна»та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про заставу», яка до речі, безпосередньо не визначає недійсність договору застави майна, укладеного без дотримання вимог цієї норми.

Тоді як, в п.2 постанови "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28 квітня 1978 року №3 Пленум Верховного Суду України роз’яснив, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. При цьому суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Суд же, вирішуючи спір, не врахував вищезазначені положення законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин, належним чином не встановив наявність обставин, які б були підставою для визнання угоди недійсною відповідно до ст. 48 ЦК УРСР.

Також, без повного з’ясування обставин, суд застосував ст. 12 Закону України "Про заставу", оскільки застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов’язання (ст. 3 Закону). Умови договору застави можуть бути викладені як безпосередньо в тексті цього договору, так і шляхом відсилання до умов договору, із якого виникає основне зобов’язання, що забезпечується заставою.

Додаткового з’ясування потребувало і питання предмету договорів застави, оскільки застосовуючи ст. 41 Закону України "Про заставу" суд не звернув уваги на доводи відповідача про те, що предметом спірних договорів застави не були товари в обороті. Суду необхідно було враховувати доводи обох сторін, з наведенням відповідних мотивів їх прийняття чи ні.

Ретельнішого дослідження та обґрунтування потребувало і питання наявності поважних причин для відновлення строку позовної давності та можливості визнання спірних договорів недійсними з моменту їх укладення, враховуючи вимоги ст. 59 ЦК УРСР.

Вищевикладене свідчить про неповний та необ’єктивний розгляд справи, оскільки, в порушення вимог ст.ст. 32-34, 43 ГПК України, суди не з’ясували належним чином дійсні обставини справи, що вплинуло на їх юридичну оцінку, а відповідно і правильність застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене та враховуючи, що в силу вимог ст.1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає за необхідне скасувати прийняте у справі рішення, з направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Під час нового розгляду місцевому господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно з'ясувати всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для їх розгляду і вирішення спору по суті, і в залежності від цього прийняти основане на законі рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119- 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України.

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу акціонерно-комерційного банку соціального розвитку "Укрсоцбанк" в особі Тернопільської обласної філії АКБ "Укрсоцбанк" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Тернопільської області від 26.10.2007 у справі №1/213-4265 скасувати, а справу передати на новий розгляд до господарського суду Тернопільської області в іншому складі суду.

Головуючий                                                              Кот О.В.

С у д д я                                                                                Шевчук С.Р.

С у д д я                               Владимиренко С.В.