Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2008 р.
Справа № 38/140-08

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя , судді
,

за участю
представників сторін:

позивача -Курочкіна В.М.

відповідача -
Калмикової Н.О. (дов. № 4 від 21.01.2008р.)

розглянувши у
відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського  апеляційного господарського суду апеляційну
скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Харків (вх. № 1984 Х/3)
на рішення господарського суду Харківської області від 30.07.08 р. по
справі № 38/140-08

за
позовом Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1, м. Харків

до  Державного оптово-роздрібного підприємства
"Обласний аптечний склад", сел. Васищеве, Харківського району,
Харківської області

про стягнення 1 649,33 грн., -

встановила:

У червні 2008
року Фізична особа -підприємець ОСОБА_1, м. Харків звернувся до господарського
суду Харківської області з позовом до Державного оптово-роздрібного підприємства
«Обласний аптечний склад», м. Харків про стягнення 1649,33 грн. основного боргу
за надані послуги за договором № 03/05 від 13.01.2005 р., а також  суми судових витрат.

01.07.2008р.
позивач в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України
звернувся до суду першої інстанції із заявою про збільшення розміру позовних
вимог, в якій просив суд стягнути з відповідача на свою користь 1649,33 грн.
основного боргу за надані за договором №03/05 від 13.01.2005 р. послуги, 764,58
грн. втрат від інфляції, 148,44 грн. процентів річних, 444,10 грн. штрафних
санкцій за користування чужими грошима, 760,82 грн. збитків у вигляді упущеної
вигоди. Крім того, позивач просив покласти на відповідача судові витрати по
справі на отримання довідки про включення відповідача до ЄДРПОУ в сумі 22,00
грн., 102,00 грн. витрат по сплаті державного мита та 118,00 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішенням
господарського суду Харківської області від 30.07.2008р. по справі № 38/140-08
(суддя Жельне С.Ч.) позов задоволено частково та стягнуто з Державного
оптово-роздрібного підприємства “Обласний аптечний склад” на користь  Фізичної особи - підприємцяОСОБА_1 1649,33
грн.  основного боргу,  764,58 грн. втрат від інфляції, 148,44 грн.
процентів, 90,31 грн.   штрафних санкцій
за користування чужими грошима, 102,00 грн. витрат по сплаті державного мита та
118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В
іншій частині позову відмовлено.

Позивач з даним
рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення та неправильне застосування  судом норм матеріального та процесуального
права, просить рішення  господарського
суду Харківської області від 30.07.2008р. по справі № 38/140-08 скасувати в
частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача
353,79 грн. штрафу за користування чужими грошовими коштами, 760,82 грн.
збитків у вигляді упущеної вигоди та 22,00 грн. судових витрат, та прийняти
нове рішення, яким в цій частині позовні вимоги задовольнити, а в іншій частині
рішення місцевого господарського суду залишити без змін. Крім того, позивач
просить судові витрати по справі покласти на відповідача.

Відповідач у
своїх запереченнях на апеляційну скаргу просить у задоволенні апеляційної
скарги відмовити, оскільки вважає її доводи необґрунтованими та безпідставними,
а оскаржене рішення суду першої інстанції просить залишити без змін. В
обґрунтування своєї позиції у справі відповідач вказує на те, що застосування
скороченого строку нарахування санкцій на суму боргу відповідає нормам закону,
так як безпосередньо частина 4 статті 232 Господарського кодексу України
встановлює, що штрафні санкції нараховуються по день сплати суми цих коштів,
якщо законом або договором не встановлено інший строк. При цьому, інший строк
(шість місяців), на думку відповідача, встановлено частиною 6 статті 232
Господарського кодексу України.   Вимоги
позивача щодо стягнення збитків у розмірі 760,82 грн. відповідач також вважає
необґрунтованими, оскільки причинний зв'язок між несвоєчасною оплатою
винагороди та неможливістю отримання позивачем додаткових відсотків відсутній.

Заслухавши
уповноважених представників позивача та відповідача, які  підтримали свої позиції у справі, обговоривши
доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України, перевіривши наявні у справі матеріали на
предмет їх юридичної оцінки судом першої інстанції, проаналізувавши
правильність застосування господарським судом норм матеріального та
процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів
встановила наступне.

Як свідчать
матеріали справи, 13 січня 2005 року між Фізичною особою - підприємцемОСОБА_1.
та Державним оптово-роздрібним підприємством
«Обласний аптечний склад», м. Харків укладено договір за № 03/05 (далі
-Договір), відповідно до статті 1 якого відповідач («Замовник») доручає
позивачу («Виконавцю»), а позивач приймає на себе зобов'язання, за свій ризик,
за визначену між сторонами плату, надати відповідачу консультаційні та юридичні
послуги.

Згідно розділу
2 Договору, послуги повинні надаватись позивачем відповідачу шляхом складання
проектів необхідних процесуальних документів (пункт 2.2.1. Договору), надання
консультаційних послуг з питань захисту інтересів відповідача у господарському
суді (пункт 2.2.2. Договору), особистої участі й представництва інтересів
Замовника в господарському суді (п. 2.1.3. Договору).

На виконання
умов Договору позивач надав відповідачеві послуги, що підтверджується актами
приймання - здачі виконаних робіт від 03.02.2005 р. на суму 1050,00 грн., від
16.02.2005 р. на суму 800,00 грн., від 01.03.2005 р. на суму 900,00 грн., від
15.03.2005 р. на суму 600,00 грн., від 24.05.2005 р. на суму 800,00 грн., а
загалом на суму 4150,00 грн., які були оплачені відповідачем.

Відповідно до
підпункту 5.1.4. Договору відповідач зобов'язався сплатити позивачу на протязі
семи календарних днів з моменту набрання законної сили рішенням господарського
суду, встановлену п. 4.4. договору додаткову винагороду у розмірі десяти
процентів від встановленої контролюючим органом суми податкового зобов'язання й
штрафних (фінансових) санкцій, нарахованих Державному оптово-роздрібному
підприємству “Обласний аптечний склад”, обов'язковість сплати яких припиняється
з визнанням господарським судом недійсним повністю або частково оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення.

Приймаючи
оскаржене рішення господарським судом встановлено, що  грошову суму 1649,33 грн., котра становить
десять відсотків від суми штрафних санкцій (16493 грн. 25 коп.), в стягненні
яких було відмовлено господарським судом по справі №А-42/24-05, позивач повинен
був сплатити відповідачу через сім днів від набрання законної сили рішенням у
вказаній справі, - з 31.05.2005 р., тобто через сім днів від дня винесення
постанови Харківського апеляційного господарського суду у вказаній справі.

Враховуючи те,
що позовні вимоги стосовно стягнення з відповідача суми основного боргу
заявлені в межах загального трирічного строку позовної давності, а доказів
добровільної його сплати відповідачем не надано і матеріали справи їх не
містять, господарський суд визначився, що позовні вимоги в частині стягнення
1649,33 грн. основного боргу підлягають задоволенню.

Пунктом 2
статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший
розмір процентів не встановлений договором або законом.

Скориставшись
своїм правом та відповідними приписами чинного цивільного законодавства позивач
у даній справі заявив вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат в
сумі 764,58 грн. за період з червня 2005 р. по травень 2008 р., виходячи з суми
основного боргу у 1649,33 грн., та 3% річних в сумі  148,44 грн. за період з 01.06.2005 р. по
30.05.2008 р. (1095 днів).

З урахуванням
вищезазначеної норми місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні
вимоги стосовно стягнення з відповідача на користь позивача 764,58 грн.
інфляційних нарахувань та 148,44 грн. 3 % річних правомірні, обґрунтовані і
підлягають задоволенню, оскільки вони нараховані у відповідності з вимогами чинного
законодавства.

Крім того,
позивачем заявлено вимогу щодо стягнення з відповідача 444,10 грн. штрафних
санкцій за користування чужими грошима за період з 01.06.2005 р. по 30.05.2008
р., з посиланням на ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, згідно якої
штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках,
розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за
увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не
передбачено законом або договором.

Між тим,
господарський суд визначився, що з вказаної суми штрафних санкцій підлягає
стягненню з відповідача на користь позивача лише 90,31 грн., що  нараховані за період з 01.06.2005 р. по
01.01.2006 р. включно, так як в силу вимог пункту 6 статті 232 Господарського
процесуального кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Разом з цим, не
знайдено господарським судом і правових підстав для задоволення позову в
частині вимог про стягнення з відповідача 760,82 грн. збитків у вигляді
упущеної вигоди, оскільки причинний зв'язок між несвоєчасною сплатою
заборгованості відповідачем та прибутками, що міг отримати позивач у
банківській установі, відсутній.

Викладені вище
висновки господарського суду, на думку колегії суддів, повністю відповідають
фактичним обставинам спору та матеріалам справи, їм надана правильна та належна
правова оцінка, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування
прийнятого по справі рішення колегія суддів не вбачає, оскільки відповідно до
статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному,
повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до
ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і
заперечень.

В силу вказаної
норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та
обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує
підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти
позову.

Позивач у своїй
апеляційній скарзі посилається на те, що господарський суд при винесенні
оскарженого рішення неправильно застосував до спірних правовідносин положення
частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, якою   встановлені обмеження щодо нарахування
штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання (6 місяців), оскільки
на його думку, право вимоги сплати
процентів за використання відповідачем чужих грошових коштів виникло у позивача
за весь період прострочення і по день подачі позовної заяви у відповідності з
приписами частини 4 статті 232 Господарського кодексу України.

Однак з
вказаними твердженнями не може погодитись колегія суддів апеляційної інстанції,
так як вони не узгоджуються з нормами чинного законодавства та не спростовують
обґрунтованих та законних висновків суду по суті спору в цій частині.

За приписами
статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до
змісту частини першої статті 193 Господарського кодексу України до виконання
господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу
України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з
частиною першою статті 216 Господарського кодексу України   учасники господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання
шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частиною 4
статті 232 Господарського кодексу України визначено, що відсотки за
неправомірне користування чужими коштами справляються по день сплати суми цих
коштів кредитору, якщо законом або договором не встановлено для нарахування
відсотків інший строк. При цьому, нормами даної статті їх нарахування  обмежено певним строком.

Так, на думку
колегії суддів, суд першої інстанції при винесенні оскарженого  рішення правомірно послався на те, що
відповідно до вимог ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування
штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня
коли зобов'язання мало бути виконано.
Інші правила нарахування штрафних санкцій сторонами у спірному Договорі
не  визначені і чинним законодавством не
передбачені.

Враховуючи
викладене, колегія суддів визначає, що висновки господарського суду про
стягнення з відповідача на користь позивача штрафних санкцій в сумі 90,31 грн.
за період з 01.06.2005 р. по 01.01.2006 р. включно, є правомірними та
законними.

Не погоджуючись
із рішенням місцевого господарського суду в частині відмови в задоволенні
позовних вимог щодо стягнення суми збитків у вигляді    упущеної вигоди в розмірі 760,82 грн.
позивач у своїй апеляційній скарзі вказує на те, що несвоєчасна сплата
відповідачем заборгованості позбавила позивача доходу, який він би міг отримати
в установі банку ВАТ «Мегабанк», при розміщенні цих грошових коштів на своєму
депозитному рахунку. При цьому, позивач зазначає, що розміщення в установі
банку вільних грошових коштів є для нього звичайним засобом  їх зберігання, що підтверджується наявним у
справі Договором банківського строкового вкладу (зі сплатою процентів) № 1670
від 06.02.2004р.

Проте вказані
посилання позивача не приймаються колегією суддів апеляційної інстанції до
уваги, а вимога позивача щодо стягнення з відповідача суми збитків у вигляді
упущеної вигоди в розмірі 760,82 грн. правомірно залишена господарським судом
без задоволення, з огляду на наступне.

Стаття 22
Цивільного кодексу України визначає поняття збитків. Збитками є: втрати, яких
особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати,
які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При визначенні
неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором
щодо їх одержання.

За загальним
принципом цивільного права, особа, якій завдано збитків у результаті порушення
її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина перша статті 22,
стаття 611, частина перша статті 623 Цивільного кодексу України. Для
застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна
наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна
поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки
(збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина
правопорушника. Згідно з частиною другою статті 623 цього ж Кодексу розмір
збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

За змістом
статті 1166 Цивільного кодексу України, упущена вигода -це доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.
Якщо особа, що порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір
упущеної вигоди, що має відшкодовуватися, не може бути меншим від доходів,
одержаних особою, яка порушила право.

В даному
випадку, при обрахуванні розміру упущеної вигоди позивач повинен був
враховувати тільки ті точні дані, які б безспірно підтверджували реальну
можливість отримання грошових сум, якби зобов'язання по оплаті вартості наданих
послуг були виконані відповідачем належним чином. Обов'язковість зберігання та
розміщення грошових коштів на банківському рахунку, що повинні надходити від
відповідача, позивачем не доведена. Більш того, сума збитків, яку просить
стягнути позивач, обґрунтовується умовним припущенням про можливість отримання
ним прибутку в результаті випадкового збігу обставин. Водночас, колегія суддів
вважає необхідним зазначити, що господарський суд цілком правомірно врахував,
що наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання позивачем прибутку
ще не є підставою для його стягнення. Таким чином, нічим не підтверджений
розрахунок позивача про можливі доходи до уваги колегією суддів також не
приймається. За загальним правилом, нездатність кредитора обґрунтувати вимоги
про відшкодування упущеної вигоди є підставою для відмови в задоволенні таких
вимог.

Враховуючи, те,
що позивачем не було доведено також наявності причинного зв'язку між
несвоєчасною оплатою винагороди та неможливістю отримання додаткових відсотків,
а відтак, і складу цивільного правопорушення, колегія суддів також не знаходить
підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо позовних
вимог про стягнення з відповідача витрат позивача на отримання довідки ЄДРПОУ в
розмірі 22,00 грн., колегія суддів визначає, що вони не є судовими витратами у
розумінні ст. 44 Господарського процесуального кодексу України.  При цьому, із матеріалів справи вбачається,
що вказана довідка ЄДРПОУ була витребувана у позивача на підставі ухвали
господарського суду від 09.06.2008р. про порушення провадження у справі, в
зв'язку з чим її надання є обов'язком позивача в силу приписів ст. 33
Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою обов'язок
доказування законодавчо покладений на сторони.

Відповідно до
ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються
з державного мита, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи,
призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням
речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката,
витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи.

Виходячи з
вищенаведеної норми, колегія суддів вважає, що вимоги стосовно відшкодування
витрат позивача на отримання довідки про включення відповідача до ЄДРПОУ в сумі
22,00 грн. правомірно залишені судом першої інстанції без задоволення, що
знайшло свої відображення в оскарженому рішенні, а тому доводи заявника
апеляційної скарги з цього приводу не приймаються колегією суддів до уваги.

Враховуючи
викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення господарського суду
Харківської області від 30 липня 2008 року по справі № 38/140-08 відповідає
чинному законодавству та фактичним обставинам справи, а доводи позивача, з яких
подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для його  зміни чи скасування.

На підставі
викладеного та керуючись ч. 4, 6 ст. 232 Господарського кодексу України,  ч. 1 ст. 22, ст. 611, ч. 1 ст. 623 Цивільного
кодексу України, ст. ст. 44, 43, 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського
процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного
господарського суду, -

постановила:

Апеляційну
скаргу залишити без задоволення.

Рішення
господарського суду Харківської області від 30 липня 2008 року по справі №
38/140-08 залишити без змін.

Головуючий суддя

Судді