ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2008 р.

№ 52/24-08

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого:

суддів:

Добролюбової Т.В.

Гоголь Т.Г., Швеця В.О.

розглянувши матеріали касаційної скарги

Харківської обласної державної адміністрації

на постанову

Харківського апеляційного господарського суду від 19.06.08

у справі

№ 52/24-08

за позовом

Харківської районної державної адміністрації

до

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

Фермерського господарства "Кегичівське"

Харківська обласна державна адміністрація

про

визнання недійсним договору оренди

В судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача: не з’явилися, належно повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги.

від відповідача: Дроніна І.О. –за дов. від 15.09.08;

від третьої особи: Новіков Є.С. –за дов. від 31.10.07.

Харківською районною державною адміністрацією у січні 2008 року заявлений позов до Фермерського господарства "Кегичівське" про визнання недійсним договору оренди землі від 05.12.05, укладеного між сторонами та про зобов’язання відповідача звільнити земельну ділянку загальною площею 3,2962 га на території Кулиничівської селищної ради. Свої вимоги позивач обґрунтовував посиланням на те, що Розпорядженням голови Харківської обласної державної

доповідач: Добролюбова Т.В

адміністрації від 07.09.07 №572 скасовано розпорядження голови Харківської райдержадміністрації від 09.09.05 №664 "Про надання земельної ділянки Фермерському господарству "Кегичівське" як таке, що видано з порушенням чинного законодавства. На думку позивача, викладене є підставою для визнання договору оренди землі недійсним у відповідності до вимог статей 207 Господарського кодексу України, 215 Цивільного кодексу України.

Господарський суд Харківської області рішенням від 07.03.08, ухваленим у складі колегії суддів: Білоусова Я.О. - головуючого, Ільїна О.В., Дюкарева С.В., позов задовольнив частково. Суд першої інстанції визнав недійсним договір оренди землі від 05.12.05 через скасування розпорядження позивача про надання відповідачеві в оренду земельної ділянки та укладення спірного договору з перевищенням позивачем повноважень визначених частиною 3 статті 122 Земельного кодексу України. В частині вимог позивача про зобов’язання відповідача звільнити земельну ділянку судом відмовлено через те, що відповідач є власником нежитлових будівель, що розташовані на спірній земельній ділянці, і земельна ділянка використовується ним для обслуговування майна належного йому на праві власності.

Харківський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Токаря М.В. –головуючого, Лакізи В.В., Фоміної В.О., постановою від 19.06.08, перевірене рішення суду першої інстанції скасував частково. В частині вимог позивача про визнання недійсним договору оренди - відмовив. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не визначено встановлених чинним законодавством підстав для визнання договору оренди землі недійсним. При цьому, суд не прийняв до уваги посилання в Розпорядженні Харківської облдержадміністрації № 572 від 07.09.07 на порушення Харківською районною державною адміністрацією вимог частини 3 статті 122 Земельного Кодексу України при прийнятті розпорядження №664 від 09.09.05, оскільки вказана стаття Земельного Кодексу України встановлює повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування, а розпорядженням позивача від 09.09.05 спірна земельна ділянка надана в оренду відповідачеві. Суд дійшов висновку, що скасування розпорядження, на підставі якого укладено договір оренди не може бути безумовною підставою для визнання недійсним договору оренди землі, оскільки в ньому не зазначені обставини, які можуть бути підставою для цього. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін з тих же підстав. Постанова обґрунтована приписами статей 84, 116, 124 Земельного кодексу України, статті 5, 15 Закону України "Про оренду землі".

Харківська обласна державна адміністрація звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову у справі скасувати, а рішення суду першої інстанції просить залишити без змін. При цьому, доводи касаційної скарги зводяться до оскарження постанови в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсною угоди. Обґрунтовуючи свої вимоги скаржник вказує на неприйняття судами до уваги оглядового листа Вищого господарського суду України від 30.11.07 №01-8/918 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з орендою земельних ділянок, в якому вказано, що рішення компетентного органу про надання землі в оренду та відповідний договір оренди є пов’язаними юридичними фактами. На думку заявника, у зв’язку з тим, що підстава укладення договору оренди скасована, договір має бути визнаний судом недійсним. Водночас, скаржник вважає помилковим висновок суду про безпідставність посилання позивача на частину 3 статті 122 Земельного кодексу України. На думку скаржника, в даному випадку порушено встановлений чинним законодавством України порядок розпорядження землями державної власності.

Вищий Господарський суд України заслухавши доповідь судді Добролюбової Т.В. і пояснення представників сторін, переглянувши матеріали справи та доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами приписів чинного законодавства, відзначає наступне.

Рішення і постанова у справі переглядаються в оскарженій частині –визнання угоди недійсною.

Господарськими судами попередніх інстанцій установлено та підтверджено матеріалами справи, що розпорядженням голови Харківської районної державної адміністрації від 09.09.05 №664 "Про надання земельної ділянки ФГ "Кегичівське" затверджено проект землеустрою з відведення земельної ділянки відповідачеві для обслуговування хлібокомбінату, розташованої за межами населеного пункту на території Кулиничівської селищної ради Харківського району Харківської області та надано відповідачеві в короткострокову оренду строком на 4 роки земельну ділянку за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення несільськогосподарських угідь площею 3,2962 га, зі зміною цільового призначення землі та віднесенням її до категорії земель промисловості, для обслуговування хлібокомбінату. Судами установлено, що на підставі цього розпорядження 05.12.05 Харківською районною державною адміністрацією –орендодавцем, укладено з Фермерським господарством "Кегичівське" договір оренди земельної ділянки.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмет позову і підстава позову. Предметом позову як вимоги про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу є спосіб захисту цього права чи інтересу. Підстава позову –це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу, до яких входять юридичні факти, тобто ті, з якими норми матеріального права пов‘язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов‘язків суб‘єктів спірного матеріального правовідношення. Як вбачається з матеріалів справи предметом позову у даній справі є вимога Харківської районної державної адміністрації до Фермерського господарства "Кегичівське" про визнання недійсним договору оренди землі від 05.12.05. Як на підставу позову позивач посилався на те, що Розпорядженням голови Харківської обласної державної адміністрації від 07.09.07 №572 скасовано розпорядження голови Харківської районної державної адміністрації від 09.09.05 №664 "Про надання земельної ділянки ФГ "Кегичівське", як видане з порушенням чинного законодавства України, тому вважав, що договір оренди має бути визнаний недійсним з підстав передбачених приписами статті 207 Господарського кодексу України, статті 215 Цивільного кодексу України. Отже, предметом спору є наявність чи відсутність передбачених законодавством підстав для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки з обставин, викладених у позовній заяві. Відповідно до частини 1 статті 215 зазначеного Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 Цивільного кодексу України унормовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частиною 1 статті 207 Господарського кодексу України судом може бути визнане недійсним повністю або частково господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності). Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Проте, судами попередніх інстанцій неповно досліджені всі обставини справи. Так, суди попередніх інстанцій неповно з’ясували наявність встановлених саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, правоздатність сторін правочину; свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При цьому, судами як першої, так і апеляційної інстанції не було розглянуто спірних правовідносин з підстав заявлених позивачем, зокрема, не з’ясовано обставин для визнання угоди недійсною на підставі приписів статті 207 Господарського кодексу України. Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що статтею 15 Цивільного кодексу України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи. Частинною 3 статті 215 Цивільного кодексу України унормовано, що оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним в судовому порядку за позовом однієї із сторін цього правочину або іншої заінтересованої особи, що заперечують його дійсність на підставах, встановлених законом. За приписами статті 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Відповідно до пункту 34 статті 26, пункту 2 статті 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" питання регулювання земельних відносин (у тому числі надання земельної ділянки в оренду) вирішується на пленарному засіданні ради –сесії, а спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку. Таким чином, законодавством передбачено право ради самостійно вирішувати питання щодо надання у користування земельної ділянки, а також те, що способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади, щодо регулювання земельних відносин є прийняття рішення сесії. Тобто, суди обох інстанцій не з’ясували хто відповідно до спірної ділянки реалізує права власника, а відтак і хто може бути законним орендодавцем у договорі оренди. Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України рішення з господарського спору повинно прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом. Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 №11“Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Судові рішення у справі цим вимогам не відповідають, тому колегія суддів визнає висновки судів в частині вимог про визнання договору оренди недійсним передчасним. Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, всі рішення у справі підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду Харківської області в частині розгляду позову про визнання недійсним договору оренди. При новому розгляді справи судові необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Стосовно вимог позивача про зобов’язання Фермерське господарство "Кегичівське" звільнити орендовану земельну ділянку, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо безпідставності таких вимог та не вбачає правових підстав для скасування судових рішень в цій частині.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 19.06.08 у справі №52/24-08 і рішення Господарського суду Харківської області від 07.03.08 у цій справі скасувати в частині розгляду позову про визнання недійсним договору оренди. В цій частині матеріали справи скеровуються для нового розгляду до Господарського суду Харківської області.

Решта рішення і постанови про відмову у задоволенні позову зі звільнення земельної ділянки залишити без змін.

Касаційну скаргу Харківської обласної державної адміністрації задовольнити частково.

Головуючий Т.Добролюбова

Судді Т.Гоголь

В.Швець