ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.08                                                                                           Справа№ 14/45А

Господарський суд Львівської області розглянув в судовому засіданні справу:

за позовом :

Державної податкової інспекції у Золочівському районі, м. Золочів

до відповідача 1:

Товариства з обмеженою відповідальністю “Мисливське господарство “Надбужжя”, с.Сасів Золочівського району Львівської області

до відповідача 2:

Товариства з обмеженою відповідальністю “Газовик”, с.Підгір”я Золочівського району Львівської області

про :

визнання недійсним угоди

Суддя : С.Б.Кітаєва

При секретарі : І.Мільчук

Представники сторін:

Від позивача:

Грабчинський В.Г. – представник ( довіреність у справі)

Від відповідача 1:

Андрієвська Н.Л.,, Кузан Р.І. –представники ( довіреності у справі)

Від відповідача 2:

не з’явився

Представникам позивача та відповідача 1 роз”яснено права та обов”язки передбачені статтями 27,28,29, 49,51 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суть спору: До господарського суду Львівської області заявлено позов Державною податковою інспекцією у Золочівському районі Львівської області про визнання недійсною угоди № 1 від 30.01.2004 року, укладеної між ТзОВ “Мисливське господарство “Надбужжя” та ТзОВ “Газовик, про передачу векселя на суму 271446,42 грн, як такого, який укладений з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства.

Ухвалою суду від 25.02.2008 року відкрито провадження у справі та призначено попереднє засідання на 27.03.2008 року. В попереднє засідання представник позивача з”явився, позов підтримав, просить задоволити позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві.

В попереднє засідання 27.03.2008 р представник відповідача 1 з”явився та подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує повністю. Доповнення до відзиву відповідачем 1 подано і в засіданні 26.06.08 р .

Розгляд справи відкладався, з підстав, зазначених в ухвалах суду.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з”явився, вимог ухвал суду не виконав

Позивачу відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення доказів.Ухвалою від 26.06.2008 року закінчено підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду в засіданні 07.08.2008 року.

Відповідно до ст..126 КАС України здійснювалось повне фіксування судового розгляду справи. Представникам сторін, відповідно до ст.130 Кодексу адміністративного судочинства України вручено пам”ятки. З підстав, наведених в ухвалі від 07.08.2008 року розгляд справи відкладався на 26.08.2008 року В засіданні 26.08.08 р оголошувалась перерва до 29.08.2008 р до 15 год.30 хв, а в засіданні 29.08.2008 р оголошувалась перерва до 09.09.2008 року до 15 год.20 хв.

В засіданні 09.09.2008 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови по справі. Відповідно до вимог ч.4 ст.167 Кодексу адміністративного судочинства, поскільки в засіданні оголошено тільки вступну та резолютивну частини постанови, суд повідомив час виготовлення постанови суду в повному обсязі –15.09.2008 року. Постанова у повному обсязі виготовлена 15.09.2008 року.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю, просить задоволити позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві.

Зокрема, представник позивача пояснив, що уклавши угоду № 1 від 30.01.2004 року, між ТзОВ “Мисливське господарство “Надбужжя” та ТзОВ “Газовик”, якою передбачено передачу ТзОВ “Мисливське господарство “Надбужжя” ТзОВ “Газовик” простого векселя на суму 271446,42 грн, відповідачі намагались ухилитись від сплати податку на додану вартість, сподіваючись, що цей факт не буде виявлено.

Невідповідність вищезгаданого договору інтересам держави та суспільства ДПІ у Золочівському районі обґрунтовує тим, що вказана угода суперечить змісту ст..9 Закону України “ Про систему оподаткування”, якою передбачено обов”язок зі сплати податків і зборів, ведення обліку своєї фінансово-господарської діяльності. Пред”явивши векселі № 131 на суму 86741,06 грн та № 32 на суму 184705,36 грн, угоду про їх передачу від 30.01.2004 року, акт прийому-передачі від 30.01.2004 року та податкові накладні № 76 від 31.12.2003 року і № 5 від 23.01.2004 року ТзОВ “Мисливське господарство “Надбужжя” мало на меті зменшити податкове зобов”язання з ПДВ, оскільки , згідно із вказаними податковими накладними сума ПДВ складає 45141,06 грн.

Згідно із статтею 49 Цивільного кодексу України ( в редакції від 18.07.1963 р із змінами та доповненнями) недійсною є угода, укладена з метою, суперечною інтересам держави і суспільства.

Представник відповідача 1 проти позову заперечив із мотивів викладених у відзивах на позовну заяву. Зокрема, представник відповідача 1 пояснив, що згідно з п.1 та п.2 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року втратив чинність з 01.01.2004 року. Чинний Цивільний кодекс України не містить таких публічно-правових наслідків укладення недійсної угоди, як передбачалось статтею 49 Цивільного кодексу УРСР. Цим кодексом скасована відповідальність ( правові наслідки) у вигляді публічно-правової санкції –стягнення в дохід держави, одержаного однією чи обома сторонами за угодою, суперечною інтересам держави та суспільства.

Оскільки, п.11 ст.10 Закону України “Про державну податкову службу в Україні” закріплено право податкових органів подавати до судів позови до підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а чинний Цивільний кодекс України не передбачає можливості застосування таких наслідків, крім того, позивачем така вимога не ставиться у позовній заяві, відповідно, у позивача відсутня правова підстава для звернення до адміністративного суду з таким позовом.

Крім того, представником відповідача 1 заявлено клопотання про застосування строків давності в порядку ст.100 Кодексу адміністративного судочинства України , у зв”язку з чим просить у позові відмовити. Клопотання мотивує тим, що позивачу стало відомо про існування угоди № 1 від 30.01.2004 року 14 лютого 2006 року, про що свідчить акт позапланової виїзної документальної перевірки дотримання вимог податкового законодавства, складений ДПІ у Золочівському районі Львівської області за № 12/23-30947615, а позов заявлено лише 19.02.2008 року, тобто із пропущенням річного строку, встановленого ст..99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення із адміністративним позовом.

Розглянувши документи і матеріали, подані сторонами, заслухавши пояснення осіб, присутніх в судовому засіданні, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

Позивачем було проведено позапланову виїзну документальну перевірку дотримання вимог податкового законодавства Товариства з обмеженою відповідальністю “Мисливське господарство “Надбужжя” за період з 01.07.2002 року по 30.06.2005 року, за результатами якої було складено акт № 12/23-30947615 від 14 лютого 2006 року. Дана перевірка була ініційована ДПА у Львівській області відповідно до вимог п.4 ст.11-1 Закону України “Про державну податкову службу в Україні” від 04.12.90 № 509-Х11, у зв”язку із викладеними відповідачем 1 у скарзі за № 19 від 23.12.2005 року зауваженнями щодо виявлених порушень під час планової перевірки.

Як вбачається з акту № 12/23-30947615 від 14 лютого 2006 року, під час проведення позапланової перевірки відповідача 1 ДПІ у Золочівському районі досліджувалось питання взаємовідносин ТзОВ “Мисливське господарство “Надбужжя” та ТзОВ “Газовик” по зобов”язанню, яке існувало між вказаними сторонами на момент укладення угоди № 1 від 30.01.2004 року та згідно з яким ТзОВ “Газовик” надавало послуги крана на загальну суму 271446,60 грн, а ТзОВ “Мисливське господарство “Надбужжя” зобов”язувалось сплатити вартість таких послуг.

Згідно з угодою № 1 від 30 січня 2004 року ТзОВ “Мисливське господарство “Надбужжя” у рахунок вартості отриманих послуг передає ТзОВ “Газовик” в погашення заборгованості свої власні прості векселі на бланках № 31 та № 32 на загальну суму 271446,42 грн. Факт передачі векселів засвідчується актом прийому-передачі.

Відповідач 2, ТзОВ “Газовик, згідно з довідкою Золочівської МДПІ про зняття з обліку платника податків форма № 13-ОПП від 28.05.2004 року № 177/28-125, знято з податкового обліку 27 травня 2004 року у зв”язку з ліквідацією за рішенням засновників.

В акті перевірки № 12/23-30947615 від 14 лютого 2006 року позивачем зафіксовано, що на момент ліквідації ТзОВ “Газовик” відповідно до поданого ліквідаційного фінансового звіту станом на 30.04.2004 року відсутня дебіторська заборгованість.

При прийнятті постанови суд виходив з наступного.

Суд не може залишити поза увагою обставини наявності повноважень позивача щодо звернення до суду із згаданим позовом.

У відповідності до вимог ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено п. 8 ст. 3 КАС України, позивач це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Згідно п. 11 ст. 10 Закону України “Про державну податкову службу” державні податкові інспекції виконують такі функції, зокрема, подають до судів позови до підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а в інших випадках - коштів, одержаних без установлених законом підстав, а також про стягнення заборгованості перед бюджетом і державними цільовими фондами за рахунок їх майна.

Отже, податкова інспекція зазначеним законом наділена повноваженнями звертатись до суду з позовами про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами.

Відповідно до вимог ч.1 ст.71 кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення, кім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Частиною 4 статті 70 КАС України передбачено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Заявлена позивачем вимога про визнання недійсною угоди № 1 від 30.01.2004 року, укладеної між ТзОВ “Мисливське господарство “Надбужжя” та ТзОВ “Газовик”, на підставі статті 49 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, згідно з вимогами якої, якщо угода укладена з метою, за відомо суперечною інтересам соціалістичної держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін –в разі виконання угоди обома сторонами –в доход держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у однієї з сторін все одержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в доход держави.

Ст. 173 ГК України визначає поняття “господарського зобов‘язання”: господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Однією з підстав виникнення господарського зобов'язання, передбачених ст. 174 ГК України є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать. В даному випадку між відповідачами господарське зобов'язання виникло на підставі угоди.

Згідно п.1ст. 179 ГК України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Згідно п.7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Цивільний кодекс України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним.

Пунктом 11 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними" № 02-5/111 від 12.03.1999 визначається, що для прийняття рішення зі спору про визнання недійсною угоди, укладеної з метою, завідомо суперечною інтересам держави, необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, якою із сторін і в якій мірі виконано угоду, а також вину сторін у формі умислу.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику про визнання угод недійсними»№3 від 28.04.1978р., угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 6 Постанови № 3 від 28 квітня 1978 року “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” роз‘яснив, що до таких угод належать угоди, спрямовані на приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування доходів, використання всупереч закону колективної, державної або чиєїсь приватної власності з корисливою метою тощо.

Наявність умислу у сторін (сторони) договору означає, що сторони (сторона) такого контракту усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваного договору і суперечність його мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Умисел юридичної особи - сторони у договорі визначається умислом посадової особи, яка підписала (уклала) угоду від імені такої юридичної особи і яка мала такі повноваження на момент її підписання. (Роз'яснення ВАС України № 02-5/111 від 12.03.1999р. „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними"). Таким чином, наявність прямого умислу та мети на ухилення від сплати податків може бути встановлена виключно у фізичних осіб. Фізична особа визнається винною виключно судом.

Таким чином, розглядаючи такий спір, суд зобов'язаний встановити наявність наступних ознак:

-          чи вчинення дій кожної окремої сторони об'єктивно призводить до порушення інтересів держави і суспільства, а отже, в кожном конкретному випадку повинно бути встановлено порушення норм законів та нормативних актів;

-          кожна угода, яка суперечить інтересам держави і суспільства, характеризується cуб'єктивним наміром (умислом) сторін (чи однієї сторони) порушити вимоги закону, оскільки укладаються з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а тому для визнання недійсними цих угод необхідно встановити вину сторін (або однієї з них) у формі умислу при укладенні угоди;

-наявність умислу може мати місце з боку посадових осіб підприємства, а не з боку самої юридичної особи, а тому умисел (суб'єктивний склад правопорушення) повинен бути встановлений відповідним компетентним державним органом і підтверджений законодавче визначеними засобами доказування.

Необхідною умовою для визнання угоди недійсною як відповідно до вимог статті 49 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року, так і вимог статей 207,208 Господарського кодексу України, чинного на момент укладення угод, є її укладення з метою за відомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків.

Орган державної податкової служби вважає, що сторони даного спору, укладаючи спірну угоду, діяли з умислом маючи на меті зменшити податкове зобов”язання з ПДВ, оскільки , згідно із вказаними вище податковими накладними сума ПДВ складає 45141,06 грн.

Мета є суб'єктивною ознакою, притаманною фізичним особам. Юридичні особи діють через органи управління, і, як наслідок, через фізичних осіб, що входять до складу таких органів управління.

Отже, для встановлення умислу та мети в діях юридичної особи, необхідно довести наявність умислу та мети в діях фізичних осіб, що діяли від імені відповідної юридичної особи.

Згідно Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про заходи щодо забезпечення однакового і правильного застосування законодавства про податки" від 25.07.2002 року № 1056 до угод, які укладені з метою, за відомо суперечною інтересам держави та суспільства належать угоди, спрямовані на приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування прибутків та доходів. Крім цього, у вказаній постанові зазначено, що доказами спрямованості умислу суб'єкта оспорюваних угод на приховування від оподаткування прибутків та доходів, які можуть бути надані податковими органами, є відомості про визнання недійсними в установленому чинним законодавством порядку установчих (статутних) документів, неподання звітності, відсутність за юридичною адресою, про неподання податкової звітності до органів державної податкової служби, про скасування (припинення) державної реєстрації підприємства та інше.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців”, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 70 КАС України, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Як вбачається із постанови Галицького районного суду м.Львова від 28.07.2008 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19.08.2008 року, постанову начальника спец підрозділу БКОЗ УСБУ у Львівській області Кіндрата М.Й. від 20.04.2007 року про порушення кримінальної справи по факту заволодіння державними коштами в особливо великих розмірах, отриманими у вигляді незаконного відшкодування податку на додану вартість, вчиненого службовими особами ТОВ МГ “Надбужжя” шляхом зловживання службовим становищем, тобто за ознаками злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК України, скасовано та відмовлено в порушенні кримінальної справи.

Оскільки суб'єктивний склад правопорушення повинен бути встановлений компетентним державним органом і підтверджений законодавче визначеними засобами доказування, судом визнається, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про порушення кримінальної справи проти посадових осіб відповідачів та доведення їх вини стосовно обставин, викладених у позовній заяві.

Таким чином, посилання позивача на згадану постанову про порушення кримінальної справи від 20.04.2007 року, як на обставину, що стверджує наявність умислу в діях посадових осіб відповідача 1 на укладення угоди з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, є безпідставним та спростовується матеріалами справи.

Позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що наявність умислу в діях посадових осіб відповідача 1 на укладення угоди з метою за відомо суперечною інтересам держави та суспільства встановлений обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, судом визнається, що в позовній заяві відсутні достатні докази, що підтверджують або спростовують наявність як об'єктивного так і суб'єктивного складу протиправної дії. Докази, подані позивачем, не підтверджують обставин, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 4 Закону України “Про обіг векселів в Україні” видавати переказні і прості векселі можна лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги. Умова щодо проведення розрахунків із застосуванням векселів обов”язково відображається у відповідному договорі, який укладається у письмовій формі. У разі видачі ( передачі) векселя відповідно до договору припиняються грошові зобов”язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов”язання щодо платежу за векселем.

Крім того, ст..627 Цивільного кодексу України декларується свобода договору, відповідно до норми якої, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, про припинення грошових зобов”язань між ТзОВ “Мисливське господарство “Надбужжя” та ТзОВ “Газовик”, крім угоди № 1 від 30.01.2004 року про передачу векселів в рахунок погашення заборгованості за надані послуги, свідчить, також, відсутність дебіторської заборгованості у ліквідаційному фінансовому звіті ТзОВ “Газовик” станом на 30.04.2004 року, про що вказується позивачем у акті перевірки № 12/23-30947615 від 14.02.2006 року.

Відповідно до ч.ч.2,3 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги.

Судом не взято до уваги посилання позивача на існування двох примірників акту прийому-передачі векселів від 30.01.2004 року, підписаних зі сторони відповідача 2 різними особами, оскільки, подані до матеріалів справи копії цих документів не відповідають вимогам статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України. Позивачем, окрім того, не пояснено суду яким чином , коли та від кого ним отримана копія акту, в якому зі сторони відповідача 2 завірений даний документ директором Чибис . До матеріалів справи долучена копія зазначеного документу, яка виготовлена не з оригіналу документу, а із копії. Відповідач 1, як вбачається із матеріалів справи, в ході процедури адміністративного оскарження податкових повідомлень-рішень ДПІ у Золочівському районі Львівської області скеровував в додаток до листаз від 28.12.2005 року на адресу ДПА у Львівській області в доповнення до скарги від 23.12.05 року за № 19 копії угоди № 1 від 30.01.2004 року та акту прийому-передачі векселів від 30.01.04 р. Саме із копії акту яка завірена відповідачем 1 підписом керівника та печаткою і вчинена позивачем копія зазначеного документу, яка долучена позивачем до матеріалів позовної заяви.

Із наданих суду доказів вбачається, що позивачем не доведено належним чином, в чому саме полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладання угоди № 1 від 30.01.2004 року між ТзОВ “МГ “Надбужжя” та ТзОВ “газовик” про передачу векселя на суму 271 446,42 грн.

Оскільки ДПІ у Золочівському районі не представило необхідних доказів, які підтверджували б вину посадових осіб ТзОВ „ Мисливське господарство “Надбужжя” та ТзОВ “Газовик”, а тому відсутні підстави стверджувати про наявність в діях ТзОВ “Мисливське господарство “Надбужжя” та ТзОВ “Газовик” умислу на укладення угоди № 1 від 30.01.2004 року з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства.

В судовому засіданні позивач не довів наміру відповідачів на укладення спірної угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Отже, висновок ДПІ у Золочівському районі про наявність мети, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, не відповідає фактичним обставинам справи та не доведений належними доказами, оскільки не є обґрунтованим, та спростовується вищенаведеними доказами і обставинами.

Окрім того, орган державної податкової служби просив, застосувати наслідки визнання господарського зобов”язання недійсним, передбачені законом.

Частиною 1 ст. 208 ГК України передбачено, що, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами, в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все, одержане нею, а також все, належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін, усе, одержане нею, повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Встановлені ч. 1 ст. 208 ГК України санкції не можуть застосовуватись за сам факт несплати податків, зборів, інших платежів сторонами договору. Правопорушенням в даному випадку є несплата податків, а не вчинення правочину. Порушення сторонами договору правил оподаткування може слугувати підставою для нарахування їм податкових зобов'язань та застосування штрафних санкцій, а не визнання такого договору недійсним.

Санкції, встановлені ч. 1 ст. 208 ГК України, не можуть застосовуватись як сам факт несплати податків (зборів, інших обов‘язкових платежів) однією із сторін договору. За таких обставин правопорушенням є несплата податків, а не вчинення правочину. Для застосування санкцій, передбачених ч. 1 ст. 208 ГК України, необхідним є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наприклад, укладення удаваного правочину з метою приховання ухилення від сплати податків.

Окрім того, суд звертає увагу і на те, що частиною 1 статті 208 ГК України передбачено застосування санкцій лише судом.

Це правило відповідає нормі ст. 41 Конституції України, згідно з якою конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Оскільки санкції, передбачені цією частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими санкціями як такі, що відповідають визначенню частини першої статті 238 ГК України.

Тому, суд вважає, що такі санкції можуть застосовуватись лише протягом строків встановлених ст. 250 ГК України.

Згідно ст.250 ГК України, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Враховуючи те, що податкові накладні № 76 і № 5 виписані, відповідно, 31.12.2003 р та 23.01.2004 року., більше ніж за один рік до звернення органу державної податкової служби до суду для застосування конфіскаційних наслідків передбачених ч. 1 ст. 208 ГК України, суд вважає, що минули строки застосування, передбачені ст. 250 ГК України, таких наслідків, тому в суду немає підстав для застосування таких санкцій.

Судом враховано клопотання відповідача 1 про застосування строків звернення із адміністративним позовом до суду. Згідно з вимогами пункту 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення із адміністративним позовом встановлюється річний строк, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Із наявних у справі матеріалів, а саме, скарги ТзОВ “Мисливське господарство “Надбужжя” від 23.12.2005 року № 19 та листа “Про надання документів” від 28.12.2005 року, рішення про результати розгляду повторної скарги від 23.02.2006 року № 2435/10/25-005 та наданих відповідачем 1 пояснень, вбачається, що позивачу стало відомо про існування угоди № 1 від 30.01.2004 року, укладеної між ТзОВ “Мисливське господарство “ Надбужжя” та ТзОВ “Газовик”, під час проведення позапланової документальної перевірки дотримання вимог податкового законодавства ТзОВ “Мисливське господарство “Надбужжя”, за результатами якої складено акт від 14 лютого 2006 року № 12/23-30947615.

Відповідно до вимог п.1.3 Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом ДПА України № 327 від 10.08.05 року, зареєстрованому в Міністерстві юстиції

України 25 серпня 2005 року за № 925/11205, акт документальної перевірки є службовий документ, який стверджує факт проведення невиїзної документальної або виїзної планової чи позапланової перевірки фінансово-господарської діяльності суб”єкта господарювання і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб”єктами господарювання.

Таким чином, судом відхиляються доводи позивача про можливість звернення до суду із адміністративним позовом лише після одержання постанови від 20.04.2007 року про порушення кримінальної справи по факту заволодіння коштами у вигляді незаконного відшкодування податку на додану вартість, вчиненого службовими особами ТзОВ “Мисливське господарство “Надбужжя”.

Згідно із статтею 19 Конституції України, правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов”язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог п.5 ст.157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі у разі ліквідації підприємства, яке є стороною у справі. Таким чином, провадження у справі в частині позовних вимог відносно відповідача 2 , ТзОВ “Газовик”, підлягає закриттю у зв”язку із ліквідацією останнього.

Позивач, всупереч вимогам, викладеним в ухвалах суду, не подав доказів наявності порушень чинного законодавства України з боку відповідачів.

Згідно ч. 4 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах, в яких позивачем є суб'єкт владних повноважень, а відповідачем - фізична чи юридична особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 17,48, 69-71, 86, 87, 98,99,100 157, 158, 160, 162, 163, 167, п.6 розділу У11 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

1. В частині позовних вимог до відповідача 2 –провадження закрити.

2. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в строк та в порядку, передбаченому ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                                     Кітаєва С.Б.