ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2008 р.

№ 39/760-07

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П.- головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу парафії Різдва Пресвятої Богородиці Української Автокефальної Православної церкви, с. Михайло-Заводське Апостолівського району Дніпропетровської області (далі –парафія УАПЦ)

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 26.11.2007

зі справи № 39/760-07

за позовом Управління Криворізької єпархії Української православної церкви, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області (далі –Управління Криворізької єпархії УПЦ)

до Михайлівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області, с. Михайлівка Апостолівського району Дніпропетровської області (далі –Сільрада)

про визнання права власності.

Судове засідання проведено за участю представників:

парафії УАПЦ –архімандрита Іларіона (Дамаскіна О.А.);

Криворізької єпархії УПЦ –архімандрита Іллі (Лук’яненка О.О.), Злобенець І.П., Малого Г.П.;

Сільради –не з’яв.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про визнання права власності на будівлю церкви, розташованої по вул. Шкільна, 2-а в с. Михайло-Заводському Апостолівського району Дніпропетровської області (далі –культова будівля), та повернення її законному власникові.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 26.11.2007 (суддя Ліпинський О.В.) позов задоволено частково: за Управлінням Криворізької єпархії УПЦ визнано право власності на культову будівлю; в решті позову відмовлено. У прийнятті зазначеного рішення суд з посиланням на приписи статей 15, 16, 328, 392 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України) виходив з правомірності перебування культової будівлі у власності Управління Криворізької єпархії УПЦ та відсутності доказів перебування цієї будівлі в користуванні будь-яких інших осіб, крім названого Управління.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України парафія УАПЦ просить оскаржуване судове рішення скасувати і прийняти нове рішення, яким залишити позов без розгляду. Скаргу з посиланням на статтю 1 і пункт 11 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) мотивовано відсутністю у позивача права на подання позовної заяви до господарського суду.

У відзиві на касаційну скаргу Управління Криворізької єпархії УПЦ заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх безпідставність та про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, і просить останнє залишити без змін, а скаргу –без задоволення.

Від Сільради відзив на касаційну скаргу не надходив.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційних скарг.

Перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судом першої інстанції у справі встановлено, що:

- згідно з архівною довідкою Державного архіву Дніпропетровської області у 1908 році в селі Михайло-Заводському Апостолівського району Дніпропетровської області було засновано Різдво-Богородицьку церкву, яка використовувалася за призначенням до 1936 року;

- на підставі рішення виконкому Дніпропетровської обласної ради депутатів трудящих від 09.05.1944 за клопотанням церковної громади с. Михайло-Заводське культову будівлю було передано церковній громаді в безстрокове і безоплатне користування;

- згідно з довідкою Сільради від 09.07.2007 № 412 культову будівлю до комунальної власності Сільради не прийнято і нікому не передано “внаслідок відсутності технічної документації на це приміщення, згідно повідомлення з БТІ”;

- у Управління Криворізької єпархії УПЦ відсутній документ, що підтверджував би його право на культову будівлю.

У касаційній скарзі зазначено, зокрема, що:

- рішенням Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 06.07.1992 № 308 зареєстровано статут парафії УАПЦ, що знаходиться в с. Михайло-Заводському Апостолівського району Дніпропетровської області;

- за рішенням виконавчого комітету Михайлівської сільської ради народних депутатів Апостолівського району Дніпропетровської області від 08.07.1992 № 27 споруду церкви громадського приходу с. Михайло-Заводського правлінням колгоспу “Україна” передано релігійній громаді Української Автокефальної Православної Церкви;

- державну реєстрацію парафії УАПЦ здійснено 01.09.1992, про що видано свідоцтво про державну реєстрацію із зазначенням місцезнаходження: вул. Центральна (назву змінено на “Шкільна”), с. Михайло-Заводське, Апостолівський район, Дніпропетровська область, 53821;

- культову будівлю займає саме парафія УАПЦ.

Таким чином, місцевим господарським судом у розгляді справи не було встановлено усіх обставин, пов’язаних з наявністю (або відсутністю) у іншої особи майнових прав на культову будівлю.

Судом першої інстанції також не було належним чином з’ясовано правовий статус культової будівлі з точки зору власності на неї. Сам по собі той факт, що зазначену будівлю не прийнято до комунальної власності, ще не означає наявності у будь-якої особи права власності на відповідне майно. Застосовуючи до правовідносин у даній справі припис статті 392 ЦК України (за яким власник майна може пред’явити позов про визнання його права власності, зокрема, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності), господарський суд не з’ясував, чи існував такий документ взагалі, і якщо так, то чи було його втрачено і в зв’язку з чим.

Не з’ясувавши усіх обставин, що входять до предмету доказування в даній справі, місцевий господарський суд припустився неправильного застосування вимог частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43 названого Кодексу стосовно всебічного, повного і об’єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Відтак у Вищого господарського суду України відсутні підстави для висновку про правильність застосування судом першої інстанції у прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального права, а саме ЦК України.

Крім того, господарським судом у прийнятті та розгляді позовної заяви не взято до уваги, що оплату державного мита здійснено позивачем як з позову немайнового характеру (а. с. 3). Проте, як зазначено Верховним Судом України у постанові від 25.12.2007 № 8/219-07, державне мито з позовної заяви про визнання права власності визначається з урахуванням вартості майна.

Касаційна ж інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Водночас скаржником не наведено визначених процесуальним законом, зокрема, статтею 81 ГПК України, підстав для залишення позову в даній справі без розгляду.

Таким чином, відповідно до частини першої статті 11110 ГПК України оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню; справу ж слід передати на новий розгляд до суду першої інстанції. У такому розгляді суду необхідно врахувати викладене, вирішити питання про залучення до участі в даній справі парафії УАПЦ, встановити обставини, зазначені в даній справі, дати їм та доводам учасників судового процесу належну правову оцінку, правильно визначитись з розміром державного мита у справі і розглянути її відповідно до закону.

Керуючись статтями 1117 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу парафії Різдва Пресвятої Богородиці Української Автокефальної Православної церкви задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 26.11.2007 зі справи № 39/760-07 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Б. Львов