ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

04.09.2008

Справа №2-1/8061-2008

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Арсенал», (67800,Одеська область, смт. Овідіополь, вул. Одеська, 8, поштова адреса: 65005, Одеса-5, а/с 145),

до відповідача Приватного підприємства «Будівельна компанія «Лагода», (95034, АР Крим, м. Сімферополь, вул. Монтажна, 17а),

про встановлення земельного сервітуту,

Суддя Л. О. Ковтун

п р е д с т а в н и к и :

від позивача – Кузьмірик Р.Я. – представник, дов. №157 від 03.09.2008р.

від відповідача – Калашникова О.В. – представник, дов. від 04.09.2008р., Калашников О.В. – директор,

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Арсенал» звернулось до господарського суду АР Крим із позовною заявою до Приватного підприємства «Будівельна компанія «Лагода» про встановлення на підставі договору про спільне використання дороги земельного сервітуту на частину земельної ділянки орієнтовною площею 360 кв.м. за адресою: АР Крим, м. Сімферополь, вул. Монтажна, 17а відповідно до плану земельної ділянки з нанесеними межами сервітуту, копія якого додається.

В судовому засіданні 04.09.2008р. позивач уточнив позовні вимоги, просить встановити на підставі договору про спільне використання дороги земельний сервітут на частину земельної ділянки з дорожнім покриттям, орієнтовною площею 360 кв.м. за адресою: АР Крим, м. Сімферополь, вул. Монтажна, 17а із правом проходу людей та проїзду транспортних засобів, що слідують до нежитлових будівель та споруд ТОВ «Арсенал» за адресою: АРР Крим, м. Сімферополь, вул. Монтажна, 17а та від зазначених будівель і споруд для виходу та виїзду на зовнішню вулицю, відповідно до плану земельної ділянки з нанесеними межами сервітуту, копія якого додається.

Крім того, позивачем заявлено клопотання про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу здійснювати будь-які дії, що перешкоджають користуванню дорогою, розташованою на земельній ділянці за адресою: АР Крим, м. Сімферополь, вул. Монтажна, 17а співробітниками ТОВ «Арсенал», його покупцями, постачальниками та іншими особами, що проходять та проїздять по зазначеній дорозі до нежитлових будівель та споруд позивача та від них для виходу і виїзду на зовнішню вулицю, до набрання чинності рішенням суду.

Розглянувши надане позивачем клопотання про вжиття заходів забезпечення позову, суд дійшов висновку щодо того, що таке клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вжиття заходів із забезпечення позову не носить характеру захисту своїх прав та охоронюваних інтересів, оскільки вирішення цього питання має бути встановлено судом при розгляді справи у встановленому законом порядку.

Отже, при вирішенні питання щодо задоволення клопотання про вжиття заходів із забезпечення позову слід виходити з того, що таке клопотання підлягає задоволенню лише у випадку існування припущення щодо того, що у попередньому можуть виникнути обставини, за якими суттєво утрудниться вирішення дійсного спору або навіть унеможливитися.

При цьому, слід зазначити, що позивач обґрунтовує заявлене клопотання тим, що Приватне підприємство «Будівельна компанія «Лагода» припиняло доступ автотранспорту співробітників, покупців, постачальників ТОВ «Арсенал» та інших осіб, що слідують до нежитлових будівель та споруд позивача.

Проте, суд вважає, що позовні вимоги щодо встановлення земельного сервітуту у разі їх задоволення не потребують виконання у розумінні Закону України «Про виконавче провадження», у зв’язку з чим зазначене клопотання у розумінні ст. ст. 66, 67 ГПК України не обґрунтовано, позивачем не зазначено та не доведено суду, які саме наслідки невжиття таких заходів можуть привести до неможливості виконання рішення суду з дійсної справи у разі задоволення позовних вимог, здебільшого, що такого виконання не потребується.

Крім того, слід зауважити те, що заходи із забезпечення позовних мають превентивні наслідки.

Тобто, вжиття заходів із забезпечення позову не носить характеру захисту позивачем своїх прав та охоронюваних інтересів, оскільки вирішення цього питання має бути встановлено судом при розгляді справи у встановленому законом порядку.

З вищенаведеного вбачається, що не існує обставин, існування яких є підставою для застосування ст. ст. 66, 67 ГПК України, а саме вжиття заходів із забезпечення позову.

В обгрунування позовних вимог, ТОВ «Арсенал» посилається на те, що доступ до нежитлових будівель та споруд товариства, що належать йому на праві власності можливий лише через земельну ділянку відповідача.

Відповідач позов не визнав, у відзиві на позовну заяву зазначив, що товариство не є ані власником, ані землекористувачем земельної ділянки, на якій розташовані належні йому на праві власності споруди та будівлі, що в силу діючого законодавства унеможливлює звернення до суду із позовом про встановлення земельного сервітуту. Крім того, відповідач зазначив, що між сторонами укладений договір про спільне використання дороги, який неодноразово був пролонгований, так само й на 2008 рік. Отже, станом на час розгляду справи, позивач має право на проїзд по дорозі, що належить Приватному підприємству «Будівельна компанія «Лагода» та користується зазначеною дорогою.

Суд вважає, що матеріали справи в достатній мірі характеризують відносини між сторонами, у зв’язку з чим підстав для відкладення розгляду справи не вбачає.

Розглянувши матеріали справи, заслухав пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач є власником нежитлових будівель та споруд, а також частини дороги площею 610,кв.м., що розташовані по вул. Монтажна, 17 а в м. Сімферополі на підстави договорів купівлі-продажу №22,23,24 від 29.12.2003р., укладених між Сімферопольським заводом залізобетонних виробів і ТОВ «Лагода».

В свою чергу, відповідно до договору оренди земельної ділянки від 20.03.2007р., укладеного між Сімферопольською міською радою та відповідачем, Приватне підприємство «Будівельна компанія «Лагода» є землекористувачем земельної ділянки площею 1,5898 га, що розташована по вул. Монтажна, 17 а в м. Сімферополі АР Крим.

У зв’язку із чим суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Отже, зі змісту цієї статті випливає, що сервітут може бути встановлений в інтересах особи, яка його вимагає лише за умов, якщо її потреби у користуванні чужим майном не можуть бути задоволені іншим законним способом.

Згідно ст. 404 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

У розумінні діючого законодавства, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Отже, зміст права земельного сервітуту полягає у тому, що власник (землекористувач) однієї земельної ділянки має право на обмежене користування суміжною (сусідньою) земельною ділянкою з метою усунення недоліків власної ділянки.

Приписами частини 1 статті 100 Земельного кодексу України, власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки.

Аналіз змісту наведених норм дозволяє суду зробити висновок, що право земельного сервітуту мають виключно власники, або землекористувачі земельних ділянок

Чинне земельне законодавство передбачає два види користування землею: право постійного користування та оренда (глава 15 Земельного кодексу України).

Проте, позивачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували факт наявності в нього правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій розташовані нежитлові будівлі та споруди ТОВ «Арсенал». Більш того, присутній в судовому засіданні представник позивача підтвердив факт відсутності таких документів у товариства.

Відповідно до ст.1 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду звертаються особи за захистом своїх порушених чи оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, що кореспондується із положеннями статті 21 ГПК України, де до позивачів віднесено осіб, які пред’явили позов або в інтересах яких пред’явлено позов саме про захист порушеного права чи охоронюваного законом інтересу.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а стаття 16 ЦК України передбачає право особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права і інтересу. Частиною 2 цієї статті визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, серед який названий і такий спосіб, як визнання права.

Системний аналіз наведених норм дозволяє зробити висновок, що захисту судом підлягає цивільне право, яке порушене, не визнається чи оспорюється.

Юридична зацікавленість позивача у вирішенні спору судом, покладає на нього обов’язок довести, що його цивільне право порушене, не визнається чи оспорюється відповідачем і що саме йому належить право вимоги.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Арсенал» не є ані землекористувачем, ані орендарем земельної ділянки, що розташована по вул. Монтажна, 17 а у м. Сімферополі, у зв’язку із чим, в нього відсутнє право вимоги встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку, яка знаходиться в оренді у відповідача, а як наслідок й відсутнє порушення права, про захист якого подано позов, що виключає можливість його судового захисту і тягне відмову у позові.

Проте, суд звертає увагу, що відповідно до договору про спільне використання дороги №3-Д від 31.03.2005р., укладеного між сторонами по справі, власник надає користувачу право на проїзд по дорозі, що належить власнику згідно схеми руху із обов’язковим контрольно-пропускним режимом та обмеженням скорості руху.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, зазначений договір на спільне користування дорогою неодноразово був пролонгований, так само й на 2008 рік.

Однак, умовами зазначеного договору, зокрема пунктом 3.2, встановлено, що власник - Приватне підприємство «Будівельна компанія «Лагода» має право на встановлення режиму проїзду транспортних засобів користувача по території власника. В період роботи козлового крану власник має приоритетне право та зупиняє рух транспортних засобів користувача по території власника.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, дозвіл на роботу козлового крану відповідач отримав у вересні 2007 року.

Так, відповідно до проекту виробництва робот козловим краном ККС-12.5 на виробничій базі відповідача, рух в зоні дії кранів дозволяється лише технологічному транспорту до місця завантаження та відвантаження.

Більш того, відповідно до припису інспекції територіального управління Держгірпромнагляду по АР Крим та м. Севастополю №96 від 27.08.2008р. рух транспорту, який не зайнятий в технологічному процесі строго заборонений.

Здебільшого, судом приймається до уваги факт того, що у пункті 4.12 договору про спільне користування дорогою, сторони обумовили обов’язок користувача – ТОВ «Арсенал» розробити проектні рішення та організувати в строк до 31.12.2005р. альтернативні проїзди к власній території.

Враховуючі, що сторонами не надано доказів розірвання, визнання зазначеного договору у судовому порядку недійсним, суд приходить до висновку, що зазначений договір є чинним.

Отже, що позивачем невірно обраний спосіб захисту свого права шляхом встановлення земельного сервітуту, що також, є підставою для відмови в позові.

Вступна та резолютивна частини рішення оголошені в судовому засіданні 04 вересня 2008 року.

Рішення оформлене відповідно до ст.84 ГПК України і підписане 09 вересня 2008 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Ковтун Л.А.