ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2008 р.

№ 38/68

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Добролюбової Т.В.

суддів

Гоголь Т.Г., Швеця В.О.

за участю представників сторін

позивача

Ємельянова Л.С., дов. від 05.03.2008 року

відповідача

третіх осіб

Боєнко О.В., дов. від 25.09.2008 року

не з'явились, повідомленні належним чином

розглянувши у відкритому

судовому засіданні касаційні

скарги

у справі

1.Міністерства оборони України

2.Військового прокурора військово-морських сил України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

№38/68

на постанову

Київського апеляційного господарського суду

від

16.07.2008 року

за позовом

Військового прокурора Севастопольського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до

Севастопольської міської ради

треті особи

1.          Національний центр управління та випробувань космічних засобів

2.          Управління капітального будівництва Міністерства оборони України

про

визнання недійсним та скасування рішення

В судовому засіданні оголошувалась перерва до 23.10.2008 року

Військовий прокурор Севастопольського гарнізону звернувся до господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Міністерства оборони України з позовом до Севастопольської міської ради, треті особи: Національний центр управління та випробувань космічних засобів, Управління капітального будівництва Міністерства оборони України про визнання недійсним рішення Севастопольської міської ради №2820 від 12.09.2007 року "Про припинення права постійного користування військовій частині А3370 на Доповідач: Гоголь Т.Г

земельну ділянкою, загальною площею 10,7336 га., а також надання в постійне користування вказаної земельної ділянки для обслуговування адміністративно-службової та житлової зони в бухті Казача міста Севастополя Національному центру управління випробувань космічних засобів". Позов вмотивований тим, що оскаржуване рішення Севастопольської міської ради порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, оскільки власником (до прийняття оскаржуваного рішення) спірної земельної ділянки є Міністерство оборони України. Земельна ділянка знаходиться в розпорядженні Міністерства оборони України та на ній заплановано будівництво багатоквартирного житлового будинку для останнього. Крім того, Міністр оборони України не надав згоди на вилучення земельної ділянки з користування міністерства.

Господарський суд міста Києва рішенням від 27.05.2008 року (суддя Власов Ю.Л.) в задоволенні позову відмовив, пославшись на недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки спірна земельна ділянка перейшла в користування Національному космічному агентству України ( балансоутримувач Національний центр управління та випробувань космічних засобів). Крім того, суд виходив з того, що спірна земельна ділянка не належить до власності Міністерства оборони України, а є власністю держави. При цьому місцевий суд посилався на статтю 377 Цивільного кодексу України та статтю 120 Земельного кодексу України.

Київський апеляційний господарський суд постановою від 16.07.2008 року (судді Мартюк А.І., Зубець Л.П., Лосєв А.М.) рішення господарського суду міста Києва від 27.05.2008 року залишив без змін, з тих самих підстав.

Міністерство оборони України звернулось з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 27.05.2008 року і постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.07.2008 року, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Скаржник мотивує скаргу порушенням норм матеріального та процесуального права при ухвалені судами попередніх інстанцій оскаржуваних судових актів, зокрема: статті 377 Цивільного кодексу України, статей 120, 141, 149 Земельного кодексу України, статей 32, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України. Скаржник зазначив, що судами попередніх інстанцій не в повному обсязі досліджено докази у справі.

Військовий прокурор військово-морських сил України звернувся з касаційним поданням до Вищого господарського суду України, в якому просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 27.05.2008 року і постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.07.2008 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій статей 141, 142 Земельного кодексу України, статей 101, 105 Господарського процесуального кодексу України. В касаційному поданні прокурор зазначив, що Міністерство оборони України не надавало згоду на вилучення та передачу спірних земельних ділянок; на зазначених ділянках заплановано будівництво багатоквартирного житлового будинку для Міністерства оборони України.

Сторони не скористалися своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу та касаційне подання.

Заслухавши доповідь судді Гоголь Т.Г. та пояснення присутніх в судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Вищий госпо дарський суд України вважає, що касаційне подання Військового прокурора військово-морських сил України та касаційна скарга Міністерства оборони України підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога про визнання недійсним рішення Севастопольської міської ради №2820 від 12.09.2007 року, яким військовій частині А3370 припинено право постійного користування земельною ділянкою, загальною площею 10,7336 га., що надавалася в постійне користування для обслуговування адміністративно-службової та житлової зони в бухті Казача.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним спірного рішення, місцевий та апеляційний господарські суди виходили з того, що цілісний майновий комплекс 808 окремого радіотехнічного вузла (попередження) був переданий від військової частини А3370 Міністерства оборони України до Національного космічного агентства України. При цьому, місцевий та апеляційний господарські суди виходили з приписів статті 377 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що у випадку коли житловий будинок або споруда розміщенні на земельній ділянці наданій у користування, то при їх відчуженні до набувача переходить право користування частиною земельної ділянки на якій вони розміщенні та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Проте висновок до якого дійшли суди попередніх інстанцій є передчасним, оскільки в процесі розгляду справи не були дослідженні усі докази та застосовані норми земельного законодавства, з якими закон пов'язує можливість прийняття місцевими органами самоврядування рішень щодо припинення права користування земельною ділянкою.

Припинення права на землю унормоване главою 22 Земельного кодексу України.

Стаття 141 цього Кодексу передбачає підстави припинення права користування земельною ділянкою. За приписами наведеної норми такими підставами є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати. Зазначений перелік є вичерпний і розширеному тлумаченню не підлягає (тобто, інші юридичні факти не можуть розглядатись, як підстава припинення права користування земельною ділянкою).

Порядок здійснення добровільної відмови від права постійного користування земельною ділянкою унормований частиною 3 статті 142 Земельного кодексу України. У розумінні зазначеної норми добровільна відмова - це самостійне волевиявлення землекористувача, яке пов'язане з небажанням подальшої експлуатації належної йому земельної ділянки. Вона реалізується шляхом подачі відповідної заяви до власника земельної ділянки. Порядок вилучення земельних ділянок та компетенція відповідних державних органів, щодо земель, які вилучаються, передбачені статтею 149 Земельного кодексу України. Самостійною підставою для припинення права користування земельною ділянкою є і припинення діяльності державних та комунальних підприємств установ та організацій. Припинення діяльності зазначених юридичних осіб, пов'язане з неможливістю подальшої діяльності відповідного підприємства, установи чи організації, у зв'язку із чим, остання не може виконувати свої юридичні обов'язки та реалізовувати суб'єктивні права. Припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ, організацій відбувається у разі їх ліквідації або реорганізації.

Усі інші підстави припинення права користування земельною ділянкою, наведені у статті 141 Земельного кодексу України, пов'язані з порушенням землекористувачами норм земельного законодавства.

В залежності від необхідності щодо забезпеченості задоволення відповідних потреб суспільства земельне законодавство України, поділяє землі України за їх цільовим призначенням на певні категорії.

За приписами статті 19 Земельного кодексу України землі України поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Як встановлено попередніми судовими інстанціями, спірні земельні ділянки належать до земель оборони.

В процесі розгляду справи позивач зауважував на тому, що Міністерство оборони України згоди на припинення землекористування не надавало, що правонаступником розформованої військової частини А3370 є військова частина А03009 МО України (міста Севастополя), до якої перейшли права та обов'язки по управлінню військовим майном, в тому числі і користування земельними ділянками. Вказані доводи попередні судові інстанції у повному обсязі не дослідили.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 № 11 “Про судове рішення ” , рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Розглядаючи зазначений спір місцевий та апеляційний господарські суди повинні встановити дійсні правовідносини, що склалися між сторонами, з'ясувати усі обставини справи з якими земельне законодавство пов'язує право місцевих рад на прийняття рішень щодо припинення права землекористування.

Оскільки, відповідно до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення господарського суду міста Києва та постанова Київського апеляційного господарського суду підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

При новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з’ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, надати об’єктивну оцінку доказам, які мають юридичне значення для її розгляду, правильно застосувати норми матеріального права, які регулюють спірні відносини та прийняти нове рішення.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 1115, 1117, 1119-11111,11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду міста Києва від 27.05.2008 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.07.2008 року у справі № 38/68 скасувати, а справу скерувати на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Касаційну скаргу Міністерства оборони України - задовольнити частково.

Касаційне подання Військового прокурора військово-морських сил України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України - задовольнити частково.

Головуючий суддя                                                            Т. Добролюбова

Судді                                                                                          Т.Гоголь

В.Швець