ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

21.10.08
Справа  № 16/99

Львівський
апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді
Краєвської
М.В.

суддів:                                                                                                         Галушко Н.А.

Орищин Г.В.

розглянувши
апеляційну скаргу суб”єкта
підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 від 18.08.2008 р. без номера

на
рішення Господарського
суду Закарпатської області від 07.08.2008 р.

у
справі № 16/99

за
позовом суб”єкта
підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1, м.Ужгород

до суб”єкта підприємницької
діяльності-фізичної особиОСОБА_2, с.Бедевля Тячівського р-ну Закарпатської обл.

про
стягнення 36 277, 01
грн., в т.ч. 8 424, 75 грн. основного боргу, 177, 26 грн. пені, 9200,4 грн.
штрафу і 18 474, 6 грн., за договором суборенди, спонукання підписати акт
передачі-приймання та звільнити приміщення, передане в суборенду згідно з
договором суборенди нежилого приміщення № 6 від 28.02.2008 р. (з врахуванням
заяви про збільшення розміру позовних вимог, а.с.33-37)

За
участю представників сторін:

від
позивача -ОСОБА_3
(представник, довіреність від 21.10.2008 р. за № 4516 в матеріалах справи);

від
відповідача -не
з”явився

Представнику
позивача роз”яснено його права й обов”язки, передбачені ст.22 ГПК України. Заяв
про відвід суддів не поступало.

Оскільки
позивач не заявляв клопотання про здійснення технічної фіксації судового
процесу, то протокол судового засідання ведеться з дотриманням вимог ст.81-1
ГПК України без забезпечення повного фіксування судового процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу.

Перегляд
справи відкладався з підстав, викладених в ухвалі Львівського апеляційного
господарського суду від 23.09.2008 р.

Рішенням Господарського суду
Закарпатської області від 07.08.2008 р. у справі № 16/99 (суддя Васьковський
О.В.) позов про стягнення 36 277, 01 грн., в т.ч. 8 424, 75 грн. основного
боргу, 177, 26 грн. пені, 9 200, 4 грн. штрафу і 18 474, 6 грн. неустойки,
задоволено частково, а саме: стягнуто з відповідача на користь позивача 8 424,
75 грн. основного боргу, 82, 87 грн. пені, а в задоволенні решти позовних вимог
відмовлено, оскільки умова п.8.1.1 договору про відповідальність у вигляді
штрафу викладена без урахування положень ч.2 ст.549 ЦК України, згідно з якою
штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання, позовна вимога про стягнення 18 474, 6 грн.
неустойки за користування річчю за час прострочення виконання обов”язку щодо її
повернення, яка грунтується на ч.2 ст.785 ЦК України, є недоведеною через
непредставлення позивачем доказів користування відповідачем орендованим
приміщенням з моменту розірвання договору.

Позивач з даним рішенням не
погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого
господарського суду змінити в частині відмови в задоволенні позову та
задоволити позов повністю з підстав невідповідності висновків, викладених у
рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи та неправильного
застосування норм матеріального та процесуального права.

Свої вимоги скаржник обгрунтовує тим,
зокрема, що господарський суд безпідставно керувався ч.2 ст.549 ЦК України при
відмові в стягненні 9 200 грн. штрафу, оскільки розмір останнього може бути
встановлений у договорі, що узгоджується з вимогами ч.4 ст.231 ГК України;
відсутність у матеріалах справи акту передачі-приймання суборендованого
приміщення свідчить про його неповернення, згідно з п.п.4.6, 4.9 договору такий
акт є доказом повернення майна орендодавцю, тому позовна вимога про стягнення
18 474, 6 грн. неустойки за користування річчю за час прострочення виконання
обов”язку щодо її повернення є обгрунтованою і підлягає задоволенню;
господарський суд не задоволив клопотання про забезпечення позову.

Відповідач
своїм конституційним правом на захист прав і охоронюваних законом інтересів не
скористався, явки повноважного представника в судове засідання не забезпечив,
причини неявки не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про час і
місце розгляду апеляційної скарги.

Оскільки
явка повноважних представників сторін ухвалою суду апеляційної інстанції від
23.09.2008 р. була визнана необов”язковою, а на власний розсуд, що не
перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті, то за таких обставин колегія
суддів вважає за доцільне переглянути справу у відсутності представника
відповідача за наявними у ній матеріалами відповідно до ст.101 ГПК України.

Як
встановлено судом першої інстанції, 28.02.2008 р. між суб”єктом підприємницької
діяльності-фізичною особою ОСОБА_1 (орендодавець за договором, позивач у справі)
та суб”єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_2 (суборендар за
договором, відповідач у справі) укладено договір № 6 суборенди нерухомого майна
(а.с.17-19), за яким орендодавець передає, а суборендар приймає в тимчасове
платне володіння та користування частину нежитлового приміщення - торгового
комплексу, що знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Баб”яка, буд.7/1, заг.
пл. 61,5 кв.м, позначене на план-схемі під № 7, що є додатком до договору.

12.03.2008
р. між сторонами був підписаний акт приймання-передачі, який є додатком № 1 до
вказаного договору суборенди (а.с.21).

Відповідно
до п.3.1 договору суборенди термін останнього обчислюється з моменту прийняття
суборендарем орендованого приміщення за актом приймання-передачі та діє
протягом 11 місяців і не може бути пролонгованим автоматично без взаємної згоди
сторін.

Повноваження
приватного підприємця ОСОБА_1. на укладення договору суборенди підтверджується
п.7.2 договору оренди нерухомого майна № 26/02 від 26.02.2008 р., укладеного
між приватним підприємцемОСОБА_4 (орендодавець) і приватним підприємцем ОСОБА_1
(орендар) (а.с.14-15), згідно з яким останній має право, зокрема, здавати
об”єкт оренди в суборенду на умовах, визначених ним на власний розсуд, з
урахуванням вимог законодавства та цього договору щодо строків, на який його
укладено, без письмової згоди орендодавця. Проте приватним підприємцем ОСОБА_4
було надано згоду приватному підприємцюОСОБА_1. на передачу орендованих ним
приміщень торгового комплексу заг. пл.750 кв.м. в суборенду, що підтверджується
листом № 28/02 від 28.02.2008 р. (а.с.23).

Відповідно
до п.п.4.1, 4.2 договору суборенди сторони домовилися, що вартість 1 кв.м.
орендованої площі становить 20 євро, а щомісячна орендна плата - 1 230 євро
(без ПДВ). Орендна плата сплачується на підставі договору у національній валюті
щомісячно у безготівковому порядку на поточний рахунок орендодавця.

Водночас
у п.4.3 договору суборенди вказано, що щомісячна орендна плата сплачується
суборендарем за попередньою оплатою не пізніше 5-го числа поточного місяця. При
цьому суборендар зобов'язаний сплатити орендну плату за перший та останній
місяці оренди у сумі 2 460 євро протягом 5-ти днів з моменту підписання акту
приймання передачі.

На
підставі додаткової угоди № 1 від 19.03.2008 р. до договору суборенди № 6 від
28.02.2008 р. (а.с.22) сторони, зокрема, погодили, що строк суборенди
обчислюється починаючи з 22 березня 2008 року та закінчується через одинадцять
місяців, тобто 22 лютого 2009 року.

15.05.2008
р. позивач
направив відповідачу лист-вимогу вих. № 1-05/08
про звільнення з 16.06.2008 р. орендованого приміщення у зв'язку з
порушенням обов'язку щодо сплати орендних платежів (а.с.24). Доказ про
відправлення даного листа міститься в матеріалах справи (а.с.25).

Апеляційним господарським судом у
судовому засіданні були оглянуті оригінали договору № 6 суборенди від
28.02.2008 р. та договору № 26/02 оренди від 26.02.2008 р.та встановлено їх
відповідність копіям, які знаходяться в матеріалах справи.

Розглянувши
апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази,
заслухавши пояснення представника позивача, колегія Львівського апеляційного
господарського суду вважає, що апеляційну скаргу суб”єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 слід задоволити частково, рішення
Господарського суду Закарпатської області від 07.08.2008 р. у справі № 16/99
скасувати в частині відмови в задоволенні позову про стягнення 9 200, 4 грн.
штрафу, 18 474, 6 грн. неустойки та прийняти нове рішення, яким позов в цій
частині задоволити частково, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача
9 200, 4 грн. штрафу, 9 237, 3 грн. неустойки, а стягненні решти неустойки (9
237, 3 грн.) відмовити. Змінити рішення суду в частині стягнення пені. В решті
рішення суду залишити без змін.

При
цьому колегія виходила з наступного.

Частиною
6 статті 283 ГК України передбачено, що до відносин оренди застосовуються
відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим
кодексом.

Згідно
з ст.193 ГК України та ст.526 ЦК України суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог,
що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно
до ч.1 ст.283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець)
передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування
майно для здійснення господарської діяльності.

Як
встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, в порушення
умов п.п.4.1-4.3 договору суборенди відповідачем не виконані зобов'язання щодо
сплати орендної плати. Доказів зворотнього як суду першої, так і суду
апеляційної інстанцій ним не представлено відповідно до ст.33 ГПК України.

За
таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції підставно стягнув
суму основного боргу в розмірі 8 424, 75 грн. (1 123, 3 євро х 7, 5 грн.).

Згідно
з ч.2 п.1 ст.199 ГК України до відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань
учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК
України.

Відповідно
до вимог ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов”язання може забезпечуватися,
зокрема, неустойкою (штрафом, пенею).

Згідно
з ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов”язання
вчиняється у письмовій формі. Враховуючи вищенаведені положення закону, умова
щодо застосування пені повинна бути обов”язково закріплена в договорі.

Пунктом
8.1 договору суборенди передбачено, що в разі прострочення по сплаті платежів,
передбачених цим договором, винна сторона сплачує іншій стороні пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за котрий нараховується пеня
від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Так,
за несвоєчасне виконання грошових зобов”язань (прострочення) позивачем
нараховано відповідачу 177, 26 грн. пені згідно з уточненим розрахунком ціни
позову (а.с.36), що узгоджується з вимогами Закону України „Про
відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов”язань” від 22
листопада 1996 року N 543/96-ВР із змінами і доповненнями, внесеними Законом
України від 10 січня 2002 року N 2921-III.

Однак
суд першої інстанції не звернув увагу на заяву про збільшення розміру позовних
вимог (а.с.33-34) та розрахунок ціни позову станом на 09.07.2008 р.
(а.с.36), згідно з якими позивач просить стягнути з відповідача на його користь
177, 26 грн. (8424,75 грн. х (12 х 2/365)/100 %) х 32 дні) пені. Враховуючи
диспозитивність судового процесу, суд першої інстанції безпідставно стягнув
тільки 82, 87 грн. пені. Таким чином, оскаржуване рішення в частині стягнення
пені підлягає зміні.

Що
стосується відмови в задоволенні позову про стягнення 9 200, 4 грн. штрафу і
18474, 6 грн. неустойки, то колегія суддів не погоджується з таким висновком
місцевого господарського суду з огляду на наступне.

Відповідно
до ч.3 ст.291 ГК України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін.
На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав,
передбачених ЦК України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому
статтею 188 цього Кодексу.

В
силу ч.1 ст.188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в
односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом
або договором.

Пунктом
9.6 договору суборенди передбачено, що останній може бути розірваний
достроково в односторонньому порядку на вимогу однієї з сторін. При
цьому сторона, яка ініціює розірвання договору, повинна не пізніше як за 30
днів до дати розірвання письмово попередити іншу сторону про розірвання цього
договору. В межах цього строку суборендар зобов”язаний повернути орендодавцеві
орендовані приміщення по акту приймання-передачі та звільнити їх від свого
майна.

Як
вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином повідомив відповідача
листом-вимогою вих. № 1-05/08 від 15.05.2008 р. про розірвання договору з
16.06.2008 р. (а.с.24), однак відповідач свій обов”язок по поверненню
орендованого приміщення та звільнення його від свого майна не виконав, що
приватним підприємцем ОСОБА_2. не спростовано документально. Доказ про
відправку даної вимоги рекомендованим листом знаходиться в матеріалах справи
(а.с.25).

Тому
з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог (а.с.33-37) позовна вимога
про спонукання відповідача підписати акт передачі-приймання та звільнити
суборендоване приміщення, яка взагалі не була розглянута Господарським судом
Закарпатської області, є обгрунтованою та підлягає задоволенню.

Згідно з п.8.1.1 договору суборенди
за невиконання чи несвоєчасне виконання обов”язків, встановлених цим договором,
які не пов”язані зі сплатою орендних і інших платежів, передбачених цим
договором, винна сторона сплачує на користь іншої сторони штраф у розмірі 100 %
від суми місячної орендної плати за кожне таке невиконання.

Таким чином, відповідач повинен
сплатити на користь позивача штраф у розмірі 100 %  місячної орендної плати за неповернення
суборендованого приміщення, тобто 1 230 євро, що дорівнює 9 200, 4 грн. за офіційним
курсом НБУ станом на 16.06.2008 р. (момент подання позовної заяви).

Апеляційний
господарський суд вважає, що господарський суд безпідставно керувався ч.2
ст.549 ЦК України при відмові в стягненні 9 200, 4 грн. штрафу, оскільки розмір
останнього може бути встановлений у договорі, що узгоджується з вимогами ч.4
ст.231 ГК України

Крім
того, позивач просить стягнути з відповідача ще неустойку на підставі ч.2
ст.785 ЦК України, яка передбачає, що якщо наймач не виконує обов'язку щодо
повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у
розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Пунктом
4.1 договору суборенди за домовленістю сторін було визначено вартість 1 кв.м.
орендованої площі в розмірі 20 євро та щомісячну орендну плату відповідно - 1
230 євро (без ПДВ) (61, 5 кв.м х 20 євро).

Оскільки
з врахуванням часу поштового обігу вимога про розірвання договору суборенди та
підписання акту передачі-приймання була отримана приватним підприємцем ОСОБА_2.
20.05.2008 р., то кінцевою датою звільнення ним суборендованого
приміщення є 21.06.2008 р.

Відсутність
у матеріалах справи акту передачі-приймання суборендованого приміщення свідчить
про його неповернення, згідно з п.п.4.6, 4.9 договору такий акт є доказом
повернення майна орендодавцю. Оскільки відповідач прострочив передачу
суборендованого приміщення на 18 днів (заява про збільшення розміру
позовних вимог датована 09.07.2008 р.), то позовна вимога про
стягнення 18 474, 6 грн. неустойки за користування річчю за час прострочення
виконання обов”язку щодо її повернення є обгрунтованою і підлягає задоволенню.

Відповідно
до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду,
якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які
мають істотне значення. Згідно з 233 ГК України якщо належні до сплати штрафні
санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій; якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам
господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити
розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду
на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру та збитків.

При
застосуванні ч.3 ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України слід мати на увазі, що
поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають
деталізуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати,
що правила ч.3 ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України направлені на запобігання
збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості
кредитора у порушенні зобов'язання боржником.

Стаття
83 ГПК України надає суду право зменшувати розмір неустойки (пені,
штрафу) лише у випадках порушення суб'єктом підприємницької діяльності
зобов'язань за цивільно-правовими угодами, а не будь-яку неустойку взагалі (п.6
листа Вищого арбітражного суду України “Про деякі питання, порушені у
доповідних записках про роботу арбітражних судів у 1998 році»від 31.03.1999 р.
N 01-8/141 з наступними змінами та доповненнями).

Отже,
норми про зменшення штрафних санкцій мають застосовуватись тільки для
договірних і законних штрафних санкцій.

Принципова
відмінність текстів ГК України (ст.233) і ГПК України (п.3 ст.83) полягає в
тому, що останній не пов”язує можливість зменшення штрафних санкцій зі
збитками, яких зазнав кредитор. Відсутність деталізації критеріїв, що мають
враховуватись при зменшенні неустойки, залишила вирішення цього питання на
розсуд суду, що розглядає конкретну справу.

Оскільки
розмір основного боргу становить 8 424, 75 грн., а неустойки - 18 474, 6 грн.,
то суд апеляційної інстанції вважає за можливе зменшити розмір неустойки, який
встановлений ЦК України, на 50 %. Що стосується стягнення штрафу, то останній
-одноразова виплата, тому позов у частині стягнення 9 200, 4 грн. штрафу, на
думку колегії суддів, підлягає задоволенню повністю.

Отже,
з огляду на вищевикладене, колегія Львівського апеляційного господарського суду
вважає, що рішення Господарського суду Закарпатської області  в частині відмови в стягненні 9 200, 4 грн.
штрафу, 18 474, 6 грн. неустойки та спонукання
підписати акт передачі-приймання та звільнити суборендоване приміщення
не відповідає матеріалам справи, не грунтується на чинному законодавстві, а
доводи апелянта підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи
вищенаведене, керуючись ст.49, п.3 ст.83, ст.ст.99, 101, 103-105 ГПК України,
Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1.
Апеляційну скаргу суб”єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1
задоволити частково.

2.
Рішення Господарського суду Закарпатської області від 07.08.2008 р. у справі №
16/99 скасувати в частині відмови в задоволенні позову про стягнення 9 200, 4
грн. штрафу, 18 474, 6 грн. неустойки та прийняти нове рішення, яким позов у
цій частині задоволити частково, а саме:

Стягнути
з суб”єкта підприємницької діяльності-фізичної особиОСОБА_2 (АДРЕСА_1;
ідентифікаційний код ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь суб”єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 АДРЕСА_2; р/р ІНФОРМАЦІЯ_2 в АКІБ
“УкрСибБанк” (м.Харків); МФО 351005; ідентифікаційний код ІНФОРМАЦІЯ_3) 9
200, 4 грн. штрафу, 9 237, 3 грн. неустойки.

В
стягненні решти неустойки (9 237, 3 грн.) відмовити.

Рішення
Господарського суду Закарпатської області від 07.08.2008 р. у справі № 16/99
змінити в частині стягнення пені, виклавши його в наступній редакції:

Стягнути
з суб”єкта підприємницької діяльності-фізичної особиОСОБА_2 (АДРЕСА_1;
ідентифікаційний код ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь суб”єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 АДРЕСА_2; р/р ІНФОРМАЦІЯ_2 в АКІБ
“УкрСибБанк” (м.Харків); МФО 351005; ідентифікаційний код ІНФОРМАЦІЯ_3) 177,
26 грн. пені.

В
решті рішення суду залишити без змін.

Доручити
Господарському суду Закарпатської області видати відповідний наказ.

3.
Судові витрати покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Стягнути
з суб”єкта підприємницької діяльності-фізичної особиОСОБА_2 (АДРЕСА_1;
ідентифікаційний код ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь суб”єкта підприємницької діяльності-фізичної
особи ОСОБА_1 АДРЕСА_2; р/р ІНФОРМАЦІЯ_2 в АКІБ “УкрСибБанк” (м.Харків); МФО
351005; ідентифікаційний код ІНФОРМАЦІЯ_3) 270, 41 грн. державного мита
за розгляд справи в суді першої інстанції, 87, 96 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, 139, 39 грн.
державного мита за перегляд справи в суді апеляційної інстанції.

Доручити
Господарському суду Закарпатської області видати відповідний наказ.

4.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

5.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку.

6.
Справу повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий-суддя
М.В.Краєвська

Суддя                                                                                                        Н.А.Галушко

Суддя
Г.В.Орищин