ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2008 р.

№ 22/54-08-1109

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого:

суддів:

Добролюбової Т.В.

Гоголь Т.Г., Швеця В.О.

розглянувши матеріали касаційної скарги

Одеської міської ради

на постанову

Одеського апеляційного господарського суду від 17.06.08

у справі

№ 22/54-08-1109

за позовом

Одеської обласної ради

до

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача

1.Виконавчого комітету Одеської міської ради

2. Одеської міської ради

1.          Управління охорони об’єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації

2.          Управління Одеської обласної ради з майнових відносин

Комунальне підприємство "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об’єктів нерухомості"

про

визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності

В судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача: Корой Л.І. –за дов. від 03.04.07;

від відповідача-2: Самодурова Н.В. –за дов. від 16.07.08.

Представники відповідача -1 та третіх осіб в судове засідання не з’явилися, належно повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги.

Касаційна скарга призначена до розгляду на 23.10.08. В судовому засіданні 23.10.08 оголошувалась перерва до 06.11.08

доповідач: Добролюбова Т.В

Одеською обласною радою у березні 2008 року заявлений позов до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва права власності від 18.02.04 №501, видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради на нежитлові приміщення четвертого поверху будівлі, розташованої за адресою: місто Одеса, вул. Преображенська, 64, ріг вул. Троїцької, 49/51, площею 315, 1 кв. м. Водночас, позивач просив визнати право власності на вказані нежитлові приміщення за територіальними громадами сіл, селищ, міст Одеської області в особі Одеської обласної ради. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначав про те, що вказана будівля рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 12.05.93 №449-XXI "Про заходи для охорони і використання нерухомих пам’яток історії і культури в Одеській області" прийнята з державної власності до комунальної власності Одеської обласної ради народних депутатів. При цьому, позивач зауважував, що рішень про передачу цього майна у комунальну власність територіальної громади міста Одеси ним не приймалось, тому на його думку, Одеська міська рада безпідставно зареєструвала за собою право власності на спірні приміщення.

Рішенням господарського суду Одеської області від 16.05.08, ухваленим суддею Торчинською Л.О., позовні вимоги задоволено. Суд першої інстанцій вмотивовуючи рішення виходив з преюдиціальності фактів встановлених при розгляді інших справ, а саме, №6/289-07-7387 та №22/401-06-11665А, і встановив, що при здійсненні розмежування загальнодержавної та комунальної власності Одеська обласна рада як орган місцевого самоврядування, котрий представляє інтереси територіальних громад області, отримала у встановленому законодавством порядку у спільну власність територіальних громад області об’єкти культурної спадщини, зокрема, спірну будівлю. Судом також встановлено, що позивач рішень з відчуження вказаної будівлі не приймав, тому відповідач не може бути власником приміщень четвертого поверху цієї будівлі. Разом з цим, місцевий суд визнав, що рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради №590 не може бути правовстановлюючим документом у відповідності до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", оскільки містить лише доручення КП "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об’єктів нерухомості" на проведення інвентаризації спірного об’єкта, оформлення та видачу свідоцтва про право власності Одеській міській раді.

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Савицького Я.Ф.- головуючого, Гладишевої Т.Я., Лавренюк О.Т., постановою від 17.06.08, перевірене рішення у справі залишив без змін, а апеляційну скаргу Одеської міської ради залишив без задоволення.

Одеська міська рада звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить судові рішення у справі скасувати, а справу просить передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги скаржник зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій того, що нерухомі пам’ятки історії та культури як окремі об’єкти права власності не потребували окремого визначення та існували в якості нежитлового фонду. При цьому, заявник наголошує на залишенні поза увагою судів того, що відповідно до рішення Одеської обласної ради від 25.11.91 №266-ХХІ всі об’єкти нежитлового фонду, за виключенням тих, що складають окремі та зазначені в тому ж рішенні категорії, переходять до комунальної власності міста Одеси, відтак вважає, що саме Одеська міська рада є власником нежитлового фонду, розміщеного в межах адміністративної юрисдикції міста Одеси. На думку скаржника, судами помилково прийнято до уваги рішення Одеської обласної ради №449-ХХІ, оскільки його зміст не містить нормативно –правової підстави прийняття з державної до комунальної власності Одеської області об’єктів нерухомих пам’яток історії та культури в Одеській області. Водночас, заявник зауважує на відсутності актів приймання –передачі цих об’єктів з державної до комунальної власності та на безпідставному залишенні поза увагою судів заявленого ним клопотання про витребування у позивача цих актів. Вказує скаржник і на те, що судами не надано оцінки тому, що вказані в судових рішеннях будівлі на вул. Троїцька та вул. Преображенська є однією спорудою. Невмотивовано, на думку скаржника, залишено поза увагою судів і його клопотання про залучення до участі у справі Представництва з управляння комунальною власністю Одеської міської ради. Скаржник вважає, що суди безпідставно не врахували того, що відповідач є власником спірного майна на підставі розділу ІІ Додатку №2 до рішення Одеської обласної ради від 25.11.91 №266-ХХІ та рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 11.01.92 №2, яке є чинним. Разом з цим, заявник вказує на порушення судами приписів статті 257, частини 3 статті 267, статті 322 Цивільного кодексу України, оскілки судами помилково не застосовано строк позовної давності. На думку скаржника, судами помилково застосовано і вимоги Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмеження", з огляду на те, що рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 16.10.03 є підставою для державної реєстрації права власності на спірний об’єкт нерухомості.

Від Одеської обласної ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління охорони об’єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, Управління Одеської обласної ради з майнових відносин, Комунального підприємства "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об’єктів нерухомості" відзивів на касаційну скаргу судом не отримано.

Вищий Господарський суд України заслухавши доповідь судді Добролюбової Т.В. і пояснення представників сторін, переглянувши матеріали справи та доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами приписів чинного законодавства, відзначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Господарськими судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 16.10.03 №590 "Про реєстрацію об’єктів комунальної власності міста Одеси” зобов’язано Комунальне підприємство "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об’єктів нерухомості” провести технічну інвентаризацію об’єктів нежитлового фонду комунальної власності, в тому числі приміщень 4-го поверху, №501, розташованих в місті Одеса на вул. Троїцька, 49/51, оформити та видати Одеській міській раді свідоцтво про право власності на ці об’єкти та зареєструвати їх за Одеською міською радою. На підставі вказаного рішення Виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності від 18.02.04 №501 на нежитлові приміщення четвертого поверху будівлі за вказаною адресою. Предметом позову є вимога Одеської обласної ради до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 18.02.04 №501, видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради на нежитлові приміщення четвертого поверху будівлі, розташованої за адресою: місто Одеса, вул. Преображенська, 64, ріг вул. Троїцької, 49/51, площею 315, 1 кв. м. Водночас, позивач просив визнати право власності на вказані нежилі приміщення за територіальними громадами сіл, селищ, міст Одеської області в особі Одеської обласної ради. Відповідно до приписів статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 329 цього Кодексу унормовано, що юридична особа публічного права набуває права власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом. Судами попередніх інстанцій установлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Одеської обласної Ради народних депутатів від 15.08.85 № 480 "Про затвердження додаткового списку пам’яток архітектури місцевого значення та меж заповідної території в місті Одесі” спірна будівля набула статусу пам’ятки архітектури місцевого значення. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.91 № 311 "Про розмежування майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)” затверджено перелік державного майна України, яке передається у власність областей, міст Києва і Севастополя та зазначено, що подальше розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя проводиться облвиконкомами за участі виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів. Відповідно до цієї постанови Одеською обласною Радою народних депутатів прийнято рішення від 25.11.91 №266-XXI "Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування і районів області”, котрим затверджено Перелік державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування, зокрема, у власність міста Одеси. Судами установлено, і це підтверджується матеріалами справи, що нерухомі пам’ятки історії і культури як окремі об’єкти права власності та об’єкти соціальної сфери до комунальної власності міст обласного підпорядкування не передавалися. Установлено судами і те, що рішенням Одеської обласної Ради від 12.05.93 №449-XXII "Про заходи для охорони і використання нерухомих пам’яток історії і культури в Одеській області” нерухомі пам’ятки історії та культури в Одеській області, які перебували у державній власності прийняті у комунальну власність Одеської обласної Ради. В подальшому, рішенням Одеської обласної ради від 24.04.03 №154-XXIV "Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада” затверджено перелік об’єктів спільної власності територіальних громад області станом на 01.04.03, зокрема, до якого увійшла спірна будівля. В цій частині перелік об’єктів спільної власності територіальних громад області, рішенням Одеської обласної ради від 22.09.06 №73-V залишений без змін. Пунктом 10 розділу 5 Закону України "Про місцеве самоврядування в України” встановлено, що майно, передане до комунальної власності областей і районів, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні та обласні ради. Відтак, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що при здійсненні розмежування загальнодержавної та комунальної власності Одеська обласна рада як орган місцевого самоврядування, котрий представляє спільні інтереси територіальних громад області у встановленому законодавством порядку отримала у спільну власність територіальних громад області об’єкти культурної спадщини, зокрема, спірну будівлю-пам’ятку. Водночас, як установлено судами попередніх інстанцій, відповідачем не надано, і відповідно матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що Одеська обласна рада приймала рішення про передачу спірної будівлі до комунальної власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради. Судами також установлено, що факт того, що нерухомі пам’ятки історії та культури як окремі об’єкти права власності та об’єкти соціальної сфери до комунальної власності міст обласного підпорядкування не передавалися, встановлено господарським судом при розгляді інших справ, а саме, постановою Одеського апеляційного господарського суду від 06.03.08 у справі №6/289-07-7378 та ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 03.05.07 у справі №22/401-06-11665А. При цьому, колегія суддів погоджується з тим, що рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 16.10.03 №590 "Про реєстрацію об’єктів комунальної власності міста Одеси" не може бути підставою для оформлення свідоцтва про право власності, з урахуванням встановленого у згаданих справах. Твердження скаржника про помилкове незастосування судами попередніх інстанцій строку позовної давності колегія суддів визнає безпідставним, оскільки судом апеляційної інстанції надано обґрунтовану оцінку цим доводам та підставно залишено їх без задоволення. Зокрема, суди встановили, що Одеська обласна рада звернулась до суду за захистом свого порушеного права, в межах трирічного строку, від дня коли довідалась про його порушення. Відтак, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки не спростовують встановленого судами попередніх інстанцій та стосуються оцінки доказів у справі. Отже, з урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів визнає, що при вирішені спору суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права, тому підстав для задоволення касаційної скарги і скасування постанови апеляційної інстанції колегія суддів не вбачає.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 17.06.08 у справі №22/54-08-1109 залишити без змін.

Касаційну скаргу Одеської міської ради залишити без задоволення.

Головуючий Т.Добролюбова

Судді Т.Гоголь

В.Швець