ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2008 р.

№
29/293-07-6917

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Головуючого:

Дунаєвської  Н.Г.,

Суддів
:

Михайлюка
М.В.,   Воліка І.М.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу

Суб'єкта підприємницької діяльності
-фізичної особи     ОСОБА_1

на  постанову

Одеського
апеляційного господарського суду від 20.03.2008 р.

у
справі

№
29/293-07-6917  господарського суду
Одеської області

за
позовом

Суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1

до

Відкритого
акціонерного товариства „Енергопостачальна компанія „Одесаобленерго”

про та за зустрічним позовом  до
про

визнання
права власності ВАТ „Енергопостачальна компанія „Одесаобленерго” Суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 визнання недійсним
договору оренди

за  участю представників  сторін:

позивача

ОСОБА_2.

відповідача

Шандрук
О.Т.

В С Т А Н О В И В :

16.08.2007
р. Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особаОСОБА_1. звернувся до
господарського суду Одеської області з позовною заявою до ВАТ
„Енергопостачальна компанія „Одесаобленерго” про визнання права власності на
нежитлове приміщення: павільйон ПК-2У, площею 110 м2, що розташоване
за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, с. Ліски, вул. Кас'яненка,
19.

Згідно
уточненої позовної заяви, СПДОСОБА_1. просив визнати за ним право власності на
нежитлове приміщення: павільйон ПК-2У, площею 110 м2 в Одеській
області, Комінтернівському районі, с. Ліски, вул. Лісна, 2-а (тобто змінив
вимоги у частині адреси павільйону ПК-2У).

08.11.2007
р. ВАТ „ЕК Одесаобленерго” звернулося до господарського суду Одеської області з
зустрічною позовною заявою до СПД ОСОБА_1. про визнання недійсним договору
оренди №3 від 19.02.2001 р., укладеного сторонами.

Рішенням
господарського суду Одеської області від 14.01.2008 р. у справі №
29/293-07-6917 (суддя Аленін О.Ю.), залишеним без змін постановою Одеського
апеляційного господарського суду від 20.03.2008 р. (судді: Колоколов С.І.,
Разюк Г.П., Петров М.С.) в задоволенні первісного позову відмовлено. Зустрічний
позов задоволено: визнано недійсним договір оренди №3 від 19.02.2001р.,
укладений сторонами.

Не
погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, позивач звернувся до Вищого
господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на  неповне з'ясування обставин справи
господарськими судами та неправильне застосування норм матеріального та
процесуального права, просив рішення та постанову у даній справі скасувати та
прийняти нове рішення про задоволення первісного позову та визнання права
власності на павільйон ПК-2У, загальною площею 110 м2, розташований
в Одеській області, Комінтернівському районі, с. Ліски, вул. Лісна, 2-а.

Перевіривши
матеріали справи, доводи касаційної скарги, правильність застосування
господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія
суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає задоволенню частково,  виходячи
з наступного.

Як
встановили господарські суди попередніх інстанцій, 19.02.2001 р. позивач
(Орендар) та відповідач (Орендодавець) уклали договір оренди № 3 (надалі -
Договір), за умовами якого Орендодавець зобов'язався передати Орендарю
приміщення загальною площею 110 м2, розташоване у с. Ліски
Комінтернівського району Одеської області, вул. Кас'яненко, 19 (т.1 а.с.10-17).
Договір підписано з протоколом узгодження розбіжностей від 19.02.2001 р.

Відповідно
до п. 1.2 Договору, строк оренди встановлюється з 15.12.2000 р. по 31.12.2006
р. з правом подальшого викупу.

Орендодавець
передає Орендарю приміщення магазину, що є власністю орендаря на підставі акту
приймання-передачі, в якому зазначається вартість та технічний стан приміщення
і обладнання на момент їх здачі в оренду, підписаного сторонами та який складає
невід'ємну  частину договору, а також  на підставі розрахунку вартості орендної
плати (додаток №1), який також є
невід'ємною частиною договору. Об'єкт оренди вважається переданим  в оренду з дня, наступного за днем підписання
акту приймання-передачі (п.п. 2.1., 2.2 Договору).

Повернення
орендованого приміщення по закінчені строку договору проводиться по акту
приймання-передачі. У випадку розірвання договору, закінчення строку його дії
або відмови від його пролонгації або банкрутства орендаря, він зобов'язаний
повернути орендодавцю об'єкт оренди (п.п. 7.2-7.3 Договору).

Господарські
суди з'ясували, що акт приймання-передачі приміщення та обладнання орендарю
сторонами не складався та не підписувався, що підтверджено представниками
сторін.

28.08.2003
р. сторони уклали угоду про внесення змін в доповнення до додатку №1 до
Договору, якою сторони погодили викласти доповнення № 1 до Договору в новій
редакції (т.1 а.с.18-19).

Підпунктом
1 пункту 2 Угоди передбачено, що у відповідності з Положенням (Стандартом)
бухгалтерського обліку 14 „Оренда”, затвердженим наказом Мінфіну України від
28.07.2000 р. та внесенням змін в Закон України „Про оподаткування прибутку
підприємств” (п.1.18.2), сума орендних платежів по фінансовій оренді, при якій
орендар набуває право власності на орендований актив по закінчені строку
оренди, визначається методом дисконтування та включає в себе відшкодування
вартості орендованого майна і суму процентів за надання в користування майна з
відстрочкою платежу.

Пунктом
2 Угоди визначена сума орендних платежів по фінансовій оренді, а саме методом
дисконтування, що включає в себе відшкодування вартості орендованого майна і
суму відсотків за надання в користування майна з відстрочкою платежу при 12%
річній ставці, що визначається виходячи з ринкової  ставки процента (середньозважений банківський
процент на займи).

10.10.2006
р. відповідач направив позивачу лист №21/1096, яким повідомив, що 31.12.2006 р.
закінчується строк дії Договору, а також те, що строк дії договору
продовжуватись не буде, а намір відчужувати об'єкт оренди у Орендодавця
відсутній, в зв'язку з чим просив Орендаря повернути орендоване майно (т.1
а.с.21).

В
свою чергу, 10.11.2006 р. позивач направив відповідачу заяву про дострокову
оплату орендної плати за весь період та просив здійснити переоформлення права
власності на об'єкт (т.1 а.с.20).

Господарські
суди відмовили в задоволенні первісного позову про визнання права власності та
задовольнили зустрічний позов про визнання недійсним Договору, виходячи з
наступного.

Спірний
договір оренди № 3 від 19.02.2001 р. укладено з посиланням на Закон України
„Про оренду державного та комунального майна” та Закон України  „Про оподаткування прибутку підприємств ”.

Згідно
ст. 2 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” орендою є
засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним
орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності; передача майна в
оренду не припиняє права власності на це майно.

Апеляційний
господарський суд зазначив, що договір має ознаки фінансової оренди, істотні
умови та ознаки якого визначені виключно спеціальним законом - Законом України
„Про оподаткування прибутку підприємств” та у разі невідповідності умов
спірного Договору оренди вказаному Закону, такий договір має бути визнаний
недійсним на підставі ст. 48 ЦК УРСР.

Пунктом
1 ст. 10 Закону України „Про оренду державного та комунального майна”
передбачено, що істотними умовами договору оренди є умови виконання
зобов'язання.

Суд
апеляційної інстанції з'ясував, що сторони у Договорі не змінили зміст
зобов'язання, а саме обов'язок орендаря повернути об'єкт після закінчення
строку дії договору та не узгодили умову, що орендодавець зобов'язаний продати,
а орендар придбати об'єкт оренди, що визначається абз.2 ч.2 ст.1.18.2 ЗУ „Про
оподаткування прибутку підприємств” обов'язковою умовою для угоди фінансової
оренди.

Господарські
суди прийшли до висновку, що спірним Договором не передбачено обов'язок
відповідача передати позивачу право власності на об'єкт оренди, а навпаки
встановлено обов'язок орендаря повернути об'єкт, а тому Договір не встановлює
взаємних зобов'язань сторін, умов та підстав передачі (переходу) права
власності орендарю, що виключає можливість одностороннього набуття ним права
власності на об'єкт оренди.

Відтак,
господарські суди визнали недійсним Договір оренди №3 від 19.02.2001 р. з
огляду на те, що він суперечить вимогам Закону України „Про оренду державного
та комунального майна” та Закону України „Про оподаткування прибутку
підприємств”  .

Суди
попередніх інстанцій також звернули увагу на те, що об'єктом оренди за спірним
Договором є приміщення загальною площею 110 м2 по вул. Кась'яненко,
19 с. Ліски Комінтернівського району, а у пункті 1 додатку № 1 до Договору
зазначено, що об'єктом оренди є Павільйон ПК-2У (110 м2).

Разом
з тим, по вул. Кас'яненко, 19 в с. Ліски павільйон ПК-2У площею 110 м2
не розташований.

Наказом
Мінпаливенерго від 21.04.1995 р., наказом ПЕВ „Одесаенерго” від 20.09.1995 р.
та довідкою з ЄДРПОУ від 17.03.1999 р. підтверджується, що ВАТ „ЕК
„Одесаобленерго” створене в процесі корпоратизації та приватизації на базі ПЕВ
„Одесаенерго” та ДАК „Одесаобленерго”, до складу якого входить структурний
підрозділ - Регіональний спеціалізований учбово-тренувальний центр ВАТ „ЕК
„Одесаобленерго” (надалі - РСУЦ), який знаходиться за адресою:  Одеська область, Комінтернівський р-н с.
Ліски, вул. Кас'яненко,12.

Наказом
Мінпаливенерго від 04.11.2003 р. № 635 затверджено „Перелік нерухомого майна,
яке увійшло до статутного фонду ВАТ „ЕК „Одесаобленерго” під час корпоратизації
станом на 01.07.1995 р. відповідно до пункту 542 якого до статутного фонду
увійшов і Павільйон ПК-2У за адресою: с. Ліски, вул. Кас'яненко,12.

Станом
на 01.07.1995 р., тобто на час приватизації, все майно, що перебувало на
балансі РСУТ у відповідності до Акту оцінки вартості цілісного майнового
комплексу та Балансу структурної одиниці на 01.07.1995 р. склало цілісний
майновий комплекс за адресою вул. Кас'яненко, 12.

Згідно
накладних та платіжних документів саме відповідач придбав матеріали на
будівництво Павільйону ПК-2У, що підтверджується і актом та рішенням органів
місцевого самоврядування щодо вибору земельної ділянки для будівництва  павільйону.

Згідно
рішення Крижанівської сільської ради 17 сесії ІV скликання  № 653у від 31.03.2005 р. (пункт 1),
Павільйону ПК-2У присвоєно юридичну адресу - вул. Лісна,2-а с. Ліски.

23.12.2006
р. Комунальне підприємство „Комінтернівський РБТІ” видало технічний паспорт за
яким Павільйон розташований за адресою: Лісна,2-а в с. Ліски та має такі
характеристики: Павільйон -літер „А” площею 126 м2, прибудова -літер
„а” площею 10,2 м2, навіс -літер „а1” площею 14,2 м2.

Окрім
того, господарські суди встановили, що за адресою с. Ліски, вул. Кас'яненко,19
розташований інший об'єкт нерухомості, який належить ВАТ „ЕК „Одесаобленерго”
на праві приватної власності, а саме - кафе-магазин літера "А-А5а" площею
210,3 м2, який не є предметом договору оренди № 3 від 19.02.2001 р.

З
огляду на викладене господарські суди зазначили, що за адресою: вул.
Кас'яненко,19 в с. Ліски павільйон ПК-2У площею 110 м2 не
розташований; об'єкта нерухомості з такими характеристиками не існує, а тому
індивідуальні ознаки об'єкта оренди, що зазначені в пункті 1.1 оспорюваного
договору оренди не відповідають дійсності, що і виключає законність Договору
оренди № 3 від 19.02.2001 року.

Водночас,
постановою Вищого господарського суду України від 16.10.2007 р., якою залишено
без змін рішення господарського суду Одеської області від 30.05.2007 року у
справі № 16/74-07-1903 встановлено, що ВАТ „ЕК „Одесаобленерго” не має право
вимагати повернення об'єкту павільйон ПК-2У по вул. Лісній 2-а у с. Ліски,
оскільки як встановлено господарським судом Одеської області до суду надано
договір оренди земельної ділянки від 10.04.2006 р., відповідно до умов якого
Крижанівська сільська рада передала в оренду позивачу земельну ділянку для
розміщення магазину, яка знаходиться за адресою: с. Ліски, вул. Кас'яненко,19 і
безпосередньо рішенням Крижанівської сільської ради 17 сесії ІV скликання №653у
від 31.03.05 р. павільйону ПК-2У була надана юридична адреса: вул. Лісна 2-а.

Відтак,
господарські суди прийшли до висновку, що об'єкт нерухомого майна Павільйон
ПК-2У за адресою вул. Кас'яненко,19, загальною площею 110 м2 не
існує, він не є предметом матеріального світу, а тому відносно нього не можуть
виникати цивільні права та обов'язки.

Предметом
спору є визнання за позивачем права власності на індивідуально визначену річ -
Павільйон ПК-2У площею 110 м2, розташований за адресою: Одеська
область, Комінтернівський район с. Ліски, вул. Лісна, 2-а. Апеляційний суд
вказав, що зазначене майно не є предметом договору оренди № 3 від 19.02.2001
р., на який позивач посилається як на правову підстав набуття права власності.

Постановою
Вищого господарського суду України у справі № 16/74-07-1903 від 16.10.2007 р.
встановлено, що об'єкт наданий позивачу в оренду на підставі договору оренди
від 19.02.2001 року № 3 та об'єкт, який вимагав повернути ВАТ „ЕК
„Одесаобленерго”, тобто Павільйон ПК-2У за адресою вул. Лісна, 2а є
нетотожними, тому суди відхилили доводи позивача, що під час дії договору,
адреса об'єкту оренди змінилася, оскільки суперечать ст. 35 ГПК України та
преюдиціальному висновку, встановленому рішенням суду, що вступило в силу.

За
таких обставин суди задовольнили зустрічний позов та відмовили у задоволенні
первісного позову.

Однак,
з такими висновками господарських судів неможливо погодитись, з огляду на
наступне.

Згідно
постанови Пленуму Верховного суду України "Про судове рішення” від
29.12.1976 р. №11 із змінами, внесеними постановами Пленуму від 24.04.1981 р. №
4, від 25.12.1992 р. № 13, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі
вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив
справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що
регулює подібні відносини, або виходячи з загальних засад і змісту
законодавства України.

Мотивувальна
частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, а також оцінку
всіх доказів. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати.
Мотивувальна частина рішення повинна мати також посилання на закон та інші
нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права і
обов'язки сторін у спірних правовідносинах.

Обґрунтованим
визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для
даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

Судові
рішення у даній справі зазначеним вимогам не відповідають.

Вирішуючи
даний спір, господарські суди попередніх інстанцій не з'ясували правову природу
спірних правовідносин, не з'ясували норми матеріального права, які підлягають
застосуванню до даних правовідносин та не встановили дійсних прав та обов'язків
сторін щодо предмету спору.

Господарські
суди прийшли до висновку, що спірний Договір є за своєю правовою природою
договором фінансової оренди. Разом з тим, згідно протоколу розбіжностей до
Договору оренди № 3 від 15.12.2000 р. сторони домовились про те, що строк
оренди встановлюється з 15.12.2000 р. по 31.12.2006 р. з правом подальшого
викупу.

Правова
природа договору оренди з правом викупу відрізняється від договору фінансової
оренди.

Так,
відповідно до Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств"
фінансова оренда (лізинг) - це господарча операція суб'єкта підприємницької
діяльності, що передбачає придбання орендодавцем матеріальних цінностей за
замовленням орендаря з наступною передачею орендарю права користування такими
матеріальними цінностями на строк, не менший за строк їх повної амортизації з
обов'язковою наступною передачею права власності на такі матеріальні цінності
орендарю. При цьому ризики раптової загибелі і пошкодження об'єкта оренди, усі
види цивільної відповідальності, що можуть виникнути у зв'язку з використанням
орендованого майна, а також видатки на поточний і капітальний ремонт
орендованого майна несе орендар.

З
аналізу зазначеної норми вбачається, що істотною умовою фінансової оренди
(лізингу) є обов'язкова передача права власності на об'єкт оренди та обов'язок
орендаря придбати орендоване майно.

Разом
з тим, договір оренди з правом викупу передбачає лише право орендаря викупити
об'єкт оренди та умови здійснення викупу. Таким чином, орендар за договором
оренди з правом викупу на власний розсуд вирішує придбавати об'єкт оренди чи ні
та має право відмовитись від викупу орендованого майна.

Таким
чином, висновок  господарського суду про
невідповідності вимогам закону умови спірного договору оренди щодо повернення
майна після закінчення строку оренди є передчасним. Дійсно, в разі якщо орендар
не реалізує передбачене договором право на викуп приміщення, об'єкт оренди
підлягає поверненню орендодавцеві.

До
того ж, визнаючи спірний Договір недійсним суди не звернули увагу на те, що
договір оренди можна визнати недійсним лише на майбутнє. Разом з тим,  на момент прийняття судом рішення у справі
строк дії спірного договору оренди закінчився.

Окрім
того, з доводів відповідача вбачається, що він не погоджується з спірним
договором оренди в частині надання орендарю права на викуп орендованого майна,
втім визнання договору недійсним в певній частині не тягне за собою недійсності
всієї угоди.

Господарські
суди також не взяли до уваги та не дали належної оцінки доводам позивача про
те, що сторони виконували умови спірного договору, зокрема, орендар
користувався об'єктом оренди, сплачував орендну плату, за дозволом орендодавця
розширив торгівельну площу (здійснив добудову) орендованого приміщення, а
відтак висновок господарського суду про відсутність такого об'єкту
матеріального світу, який зазначений у спірному Договорі є передчасним.

Як
наголошує скаржник у касаційній скарзі, господарські суди при вирішенні даного
спору не врахували те, що сторони уклали договір оренди № 2 від 29.12.1998 р.
та за актом приймання-передачі позивачу передано приміщення у с. Ліски по вул.
Кас'яненко, 19 площею 110 м2 і позивач безперервно користувався
зазначеним майном. При цьому, відповідно до п. 1.2 договору № 2 від 29.12.1998
р. строк дії договору з 29.12.1998 по 29.12.2006 р. Оскільки при укладенні
спірного договору оренди приміщення фактично знаходилось у володінні та
користуванні позивача на підставі договору оренди №2 від 29.12.1998 р. акт
приймання-передачі не складався. Суди попередніх інстанцій не перевірили
зазначені обставини та не надали їм належної оцінки.

Окрім
того, місцевий та апеляційний господарські суди залишили поза увагою те, що
об'єктом оренди за Договором є приміщення павільйону ПК-2У, площею 110 м2,
у якого була відсутня окрема юридична адреса на момент укладення спірного
договору та який обліковувався на балансі РСУЦ як одне з приміщень цілісного
майнового комплексу, розташованого за адресою: с. Ліски по вул. Кас'яненко, 12
(договір укладено у 2001 р., а рішення Крижанівської сільської ради 17 сесії ІV
скликання № 653у про присвоєння Павільйону ПК-2У адреси вул. Лісна, 2-а с.
Ліски прийнято 31.03.2005 р.)

Щодо
різниці площі Павільйону ПК-2У за спірним договором оренди та за даними
технічного паспорту, то як наголошує позивач суд не перевірив його доводи щодо
здійснення добудови за дозволом відповідача, внаслідок чого відбулось
збільшення площі приміщення Павільйону ПК-2У.

В
силу вимог ст. 38 ГПК України суд вправі був витребувати технічну документацію
на Павільйон ПК-2У станом на момент укладення спірного договору оренди, а також
документи щодо здійсненої позивачем за дозволом відповідача добудови та
перевірити обставини щодо зміни технічних характеристик об'єкту оренди
(зокрема, щодо площі приміщення) за час орендного користування.

Наведене
свідчить, що господарські суди, всупереч вимогам ст. 43 ГПК України, не
здійснили всебічний, повний і об'єктивний розгляд в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності, а відтак їх висновки є передчасними.

Відповідно
до ст. 1117 ГПК України
касаційна  інстанція  не має
права  встановлювати  або
вважати  доведеними  обставини, які не були  встановлені
у рішенні або  постанові  господарського суду або відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу  одних
доказів  над  іншими,
збирати  нові  докази
або додатково  перевіряти  докази.

За
таких обставин, рішення та постанова у даній справі підлягають скасуванню, як
такі що прийняті про неповному з'ясуванні обставин справи та не відповідають
вимогам норм матеріального прав, а справа підлягає передачі на новий розгляд.

Під
час нового розгляду справи місцевому господарському суду необхідно врахувати
викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи,
об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і
вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого, прийняти
обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись
ст.ст. 1113, 1117, 1119-11111
Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну
скаргу задовольнити частково.

Рішення
господарського суду Одеської області від 14.01.2008 р. та постанову Одеського
апеляційного господарського суду від 20.03.2008 р. у справі № 29/293-07-6917
скасувати, а справу направити до господарського суду Одеської області на новий
розгляд.

Головуючий,
суддя
Н. Дунаєвська

Судді:
М. Михайлюк

І. Волік