ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.08                                                                                 Справа № 15/30пд.

за первісним позовом

Луганської обласної організації Українського товариства мисливців та рибалок, м. Луганськ

до Лисичанського комунального автотранспортного підприємства №032806, м. Лисичанськ Луганської області

Третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет позову Державне підприємство «Лисичанська теплоелектроцентраль», м. Лисичанськ Луганської області

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Комунальне підприємство «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації», м. Сєвєродонецьк Луганської області

про розірвання договору користування майна, звільнення майна.

та за зустрічним позовом

Лисичанського комунального автотранспортного підприємства №032806, м. Лисичанськ Луганської області

до Луганської обласної організації Українського товариства мисливців та рибалок, м. Луганськ

про визнання права власності

Суддя Пономаренко Є.Ю.

Представники сторін:

від позивача –Рубан І.В., адвокат, представник за довіреність б/н від 24.04.08;

від відповідача –Гнусіна О.М., директор, Мельникова А.Ф., представник за довіреністю від 28.01.2008р. №43/А;

від 3-ої особи –Мельникова А.Ф., представник за довіреністю від 03.01.2008р. №06-5/13;

від 3–ої особи –не прибув.

До початку слухання справи по суті жоден з учасників судового процесу не заявив вимогу про фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв’язку з чим відповідно до ст. ст. 4-4, 81-1 Господарського процесуального кодексу України таке фіксування судом не здійснювалося.

Суть спору: первісно за позовною заявою позивачем заявлені вимоги:

-          розірвати договір користування майном, укладений 01.10.03 між сторонами;

-          зобов’язати відповідача звільнити та повернути позивачу майно «Риббази», яке розташоване в селище Боброво Попаснянського району Луганської області.

Лисичанським комунальним автотранспортним підприємством № 032806, відповідачем за первісним позовом, заявлено зустрічний позов від 15.04.2008 з вимогою про визнання за Лисичанським КАТП № 032806 право власності на наступне майно, яке знаходиться за адресою: Луганська область, Попаснянський район, с. Боброво, провулок Озерний, 3:

№ п/п

Найменування обєкту

Рік вводу в експлуатацію

Інвентарний номер

Вартість з урахуванням індексації

1

Вагон-битовка

2005

103215

4166,67

2

Вагон-битовка

2005

103213

4166,67

3

Вагон-битовка

2005

103214

3750

4

Будинок цегляний

2001

103113

5188

5

Будинок многокімнатний

2001

103114

5000

6

Будинок двокімнатний

2001

103115

2000

7

Будинок двокімнатний

2001

103116

2000

8

Будинок двокімнатний

2001

103117

2000

9

Вагон-битовка

2001

103118

6908,77

10

Вагон-битовка

2001

103119

1669,74

11

Огорожа

2004

103182

2787,69

12

Ворота

2004

103183

1083,34

13

Туалет

2006

103218

1840

Всього

42560,88

Державне підприємство «Лисичанська теплоелектроцентраль», третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, заявило вимогу про:

- визнання права власності за ДП «Лисичанська ТЕЦ»на наступне майно, яке знаходиться за адресою: Луганська область, Попаснянський район, с. Боброво, провулок Озерний, 3:

№ п/п

Найменування обєкту

Рік вводу в експлуатацію

Інвентарний номер

Вартість з урахуванням індексації

1

Житловий збірний будинок

97-01

4043

6480

2

Огорожа сітчаста

92-12

4067

257

3

Будка метелева

92-12

4068

954

4

Вагон-битовка

92-12

4069

4369

5

Вагон-битовка

92-12

4070

4369

6

Вагон-битовка

92-12

4071

4369

7

Вагон-битовка

92-12

4072

4369

8

Вагон-битовка

92-12

4073

4369

9

Вагон-битовка

92-12

4074

4369

10

Тенісний корт

92-12

4075

2721

11

Автошлях

92-12

4076

424

12

Стоянка для автотранспорту

92-12

4077

387

13

Вагон - битовка - їдальня

92-12

4078

6559

14

Лінія електропередачі б/в Боброво

92-12

147

3614

Вказані зустрічна позовна заява та заява третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору були пов’язані з первісно заявленим предметом позову, з огляду на те, що позивач зажадав повернення йому майна, тобто між сторонами, а також третьою особою з самостійними вимогами був спір щодо прав на майно.

Позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог від 19.05.2008р., в якій виклав позовні вимоги наступним чином:

-          розірвати договір користування майном від 01.10.03, укладений між Луганською обласною організацією Українського товариства мисливців та рибалок та лисичанським комунальним автотранспортним підприємством № 032806;

-          зобовязати Лисичанське комунальне автотранспортне підприємство № 032806 звільнити територію «Риббази», що розташована в с. Боброво Попаснянського району Луганської області.

При цьому, змінено другу позовну вимогу. Підстава даної позовної вимоги залишена таж –наслідок розірвання договору.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення у справі змінити предмет позову.

Тому, вказана заява позивача була прийнята судом до провадження.

Заявою від 05.09.2008р. №436 Лисичанське комунальне автотранспортне підприємство № 032806 відмовилося від зустрічного позову та просить припинити за ним провадження у справі. Відмова мотивована зміною позивачем позовної вимоги та відповідно відсутністю між сторонами спору про право власності на майно.

Також, заявою від 05.09.2008р. відмовилося від позовних вимог про визнання права власності на майно і Державне підприємство «Лисичанська теплоелектроцентраль».

Вказані відмови від позовів приймається судом, оскільки такі дії не суперечать законодавству та не порушують чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси.

За викладених обставин провадження у справі за зустрічним позовом та за позовом третьої особи із самостійними вимогами підлягає припиненню на підставі п.4 ч.1 ст.80 ГПК України.

При цьому, учасникам процесу роз’яснені наслідки відмови від позовів, передбачені ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Встановивши фактичні обставини справи, оцінивши доводи сторін та надані ними докази суд дійшов висновку, що первісний позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Між Луганською обласною організацією Українського товариства мисливців та рибалок та Лисичанським комунальним автотранспортним підприємством №032806 складено та підписано договір користування майном від 01.10.2003р.

Луганською обласною організацією Українського товариства мисливців та рибалок, яке виступало наймодавцем за вказаним договором, подано позов про розірвання договору у зв’язку з невиконанням його умов користувачем –відповідачем у справі.

Розірвати можна лише укладену угода, тобто таку, щодо якої сторонами в потрібній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов.

При вирішенні даного спору судом встановлено, що договір користування не може вважатися укладеним через недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов, про що свідчать наступні обставини.

Відповідно до ст. 153 Цивільного кодексу Української РСР, який діяв при укладенні договору, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Предметом договору, згідно п. 1.1. договору, є передача в тимчасове користування майно «Риббаза»з першочерговим правом викупу, розташоване в селищі Боброве Попаснянського району для організації активного відпочинку.

При цьому, договір не містить чіткого складу майна, що підлягало передачі в користування із зазначенням його ідентифікуючих ознак.

У пункті 2.2. договору вказується, що майно передається за актом приймання-передачі з відображенням технічного стану, протягом 10 днів з дня підписання договору.

Відповідно до п. 4.2. користувач (відповідач) мав прийняти майно за описом згідно акту приймання.

Акт приймання-передачі між сторонами не складався.

Будь-яких додатків до даного договору, які були б його невід’ємними частинами та в яких би було б відображено план об’єкту із зазначенням меж та площ будівель і споруд та ідентифікуючих ознак іншого майна, не складалося.

Таким чином, ні в договорі, ні актом приймання-передачі, а ні в будь-який інший спосіб між сторонами не узгоджено склад майна, що підлягав передачі в користування відповідачу за договором від 01.10.2003р.

Відповідно до ст. 4-3, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести певними засобами доказування ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Сторони не довели суду належними засобами доказування, що договір користування є укладеним.

На підставі вищевикладеного договір користування від 01.10.2003р., на підставі якого заявлені вимоги за позовом, є неукладеним.

Розірвано може бути лише укладений договір, тобто такий, щодо якого сторонами в потрібній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов.

Предметом позову є позовна (матеріально-правова) вимога позивача до відповідача. Доцільно відзначити, що є різними правовими поняттями предмет спору та об’єкт, на який направлена матеріально правова вимога позивача. У даному спорі предметом позову є розірвання договору користування майном.

Позивач не відмовився від позову, договір користування не розірвано за згодою сторін або іншим органом, тощо.

Так, предмет спору існує незалежно від того, що суд дійшов висновку про неукладеність договору.

За таких підстав припинення провадження у справі на підставі п. 11 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України за відсутністю предмету спору є юридично неправильним.

У зв’язку з тим, що договір оренди є неукладеним і він не може бути розірваним, на чому наполягає позивач, у суду відсутні підстави для його розірвання і відповідно у задоволенні позову слід відмовити.

Вимога про зобов’язання відповідача звільнити територію «Риббази», що розташована в селищі Боброво Попаснянського району Луганської області, не підлягає задоволенню з наступних обставин. Підставами даної вимоги були наслідки розірвання договору користування.

При пред’явленні позовної вимоги про звільнення території позивач повинен довести належними засобами доказування наявність у нього права власності чи користування земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 4-3, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести певними засобами доказування ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Луганська обласна організація Українського товариства мисливців та рибалок не довела належними засобами доказування свого права (власності або користування) на земельну ділянку.

За договором користування від 01.10.2003р. земельна ділянка не була та не могла бути об’єктом, що підлягав передачі у користування.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

При цьому, згідно ч. 2 вказаної статті набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Позивач не є власником земельної ділянки.

Так, позивач не мав права передавати в користування зазначену земельну ділянку відповідачу. Таким повноваженням щодо спірної земельної ділянки може бути наділений лише орган вказаний у ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України.

Позивач не є і належним землекористувачем земельної ділянки, оскільки не має належного правовстановлюючого документу на право користування землею Луганською обласною організацією Українського товариства мисливців та рибалок.

На даний час Рішення про передачу в оренду позивачу спірної земельної ділянки не прийнято, договір оренди землі –не укладено.

Державного акту на право постійного користування землею, який би було б видано Луганській обласній організації Українського товариства мисливців та рибалок суду не надано.

Право постійного користування спірною земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності не може набуто позивачем з огляду на положення ст. 92 Земельного кодексу України.

Листом Борівської селищної ради від 30.04.2008р. №272, адресованим голові Луганської обласної організації Українського товариства мисливців та рибалок повідомлено про те, що на даний час правовстановлюючі документи на земельну ділянку по пров. Озерний, 3, в сел. Боброво не оформлені.

При цьому, позивачу було рекомендовано оформити документи на право користування землею.

Наведене підтверджує те, що позивач лише має намір оформити право користування земельною ділянкою, проте на даний час не має належного правовстановлюючого документу на земельну ділянку.

Вказані обставини виключають факт того, що позивач на даний час вже набув в установленому порядку право користування спірною земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України, з урахуванням положень ст. 124 та ч. 15 ст. 151 даного Кодексу особа, яка бажає одержати в оренду земельну ділянку, має звернутися до уповноваженого органу з відповідним клопотанням, додавши до нього викопіювання з генерального плану або іншої містобудівної документації населеного пункту, копію плану земельної ділянки з нанесенням на ній варіантів розміщення об'єкта із зазначенням загальної площі, яку необхідно вилучити.

Відповідно до ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Згідно ч. 2 ст. 125 Земельного кодексу України право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

На даний час Рішення про передачу в оренду позивачу спірної земельної ділянки відповідачем не прийнято, договір оренди землі –не укладено, його державна реєстрація не здійснена.

В статті 33 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Тому, суд дійшов висновку, що позивач не надав належних доказів, які б свідчили про право користування Луганської обласної організації Українського товариства мисливців та рибалок спірною земельною ділянкою.

Така ж правова позиція наведена в постанові судової палати у господарських справах Верховного суду України від 25 березня 2008 року по справі № 3/506-А.

За наведених обставин у задоволенні первісного позову слід відмовити повністю. Провадження у справі за зустрічним позовом та позовною заявою третьої особи, що заявила самостійні вимоги на предмет спору, підлягає припиненню за п. 4 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати у складі: державного мита у сумі 85 грн., а також витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у сумі 118 грн. покладаються на позивача у справі.

Судові витрати за зустрічним позовом Лисичанського комунального автотранспортного підприємства №032806 та заявою третьої особи, що заявляла самостійні вимоги на предмет позову Державного підприємства «Лисичанська теплоелектроцентраль»покладаються на вказаних заявників.

При цьому, даними особами державне мито сплачено не в повному обсязі –перераховано по 85 грн. кожним, тобто як за вимогами немайнового характеру, тоді як слід було сплатити мито в розмірі 1% від вартості майна, щодо якого заявлено вимоги про визнання права власності.

Так, відповідно до підпункту «а»пункту 2 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» розмір державного мита із заяв майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менш 6 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 102 грн. і не більше 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, із позовних заяв немайнового характеру, в тому числі із заяв про визнання недійсними повністю або частково актів ненормативного характеру, становить 5 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85 грн.

Згідно Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/675 від 14.08.07 державне мито з позовної заяви про визнання права власності визначається з урахуванням вартості спірного майна та з огляду на приписи пунктів 29 і 30 Інструкції про порядок обчислення та справляння державного мита, затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції України від 22.04.1993 N 15. Відповідно до пункту 32 розділу V Інструкції про порядок справляння державного мита (затвердженої наказом Головної Державної податкової інспекції України № 15 від 22.04.1993) з позовних заяв про право власності на майно державне мито сплачується виходячи із вартості майна. У постанові Верховного Суду України від 25.12.2007 8/219-07 та ухвалі Вищого господарського суду України від 05.03.08 № 18/523пн викладено таку ж правову позицію.

Тому, з Лисичанського комунального автотранспортного підприємства №032806 додатково слід стягнути у доход державного бюджету мито в сумі 340 грн. 61 коп., а з Державного підприємства «Лисичанська теплоелектроцентраль»- 391 грн. 10 коп.

Згідно ч.2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні за згодою присутніх представників сторін оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 49, п. 4 ч. 1 ст. 80, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

1.          У задоволенні первісного позову відмовити.

2.          Судові витрати за первісним позовом у складі: державного мита у сумі 85 грн., а також витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у сумі 118 грн. покласти на позивача.

3.          Провадження у справі за зустрічним позовом Лисичанського комунального автотранспортного підприємства №032806 та заявою третьої особи, що заявляла самостійні вимоги на предмет позову Державного підприємства «Лисичанська теплоелектроцентраль»припинити.

4.          Судові витрати за зустрічним позовом Лисичанського комунального автотранспортного підприємства №032806 у складі: державного мита в сумі 425 грн. 61 коп. і витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у сумі 118 грн., а також судові витрати за заявою третьої особи, що заявляла самостійні вимоги на предмет позову Державного підприємства «Лисичанська теплоелектроцентраль»у складі: державного мита в сумі 467 грн. 10 коп. і витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у сумі 118 грн., покласти на цих заявників.

5.          Стягнути з Лисичанського комунального автотранспортного підприємства №032806, м. Лисичанськ Луганської області, Ісаєва балка, ідентифікаційний код за у доход державного бюджету України рахунок 0006, банк ГУ ДКУ в Луганській області, одержувач УДК у м. Луганську ГУ ДКУ в Луганській області, МФО 804013, , код бюджетної класифікації 22090200, символ звітності банку 095, державне мито у сумі 340 грн. 61 коп. Видати наказ Державній податковій інспекції;

6.          Стягнути з Державного підприємства «Лисичанська теплоелектроцентраль», м. Лисичанськ Луганської області, вул. Енергетиків, 98, ідентифікаційний код за у доход державного бюджету України рахунок 0006, банк ГУ ДКУ в Луганській області, одержувач УДК у м. Луганську ГУ ДКУ в Луганській області, МФО 804013, , код бюджетної класифікації 22090200, символ звітності банку 095, державне мито у сумі 391 грн. 10 коп. Видати наказ Державній податковій інспекції;

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Рішення підписане 08.09.2008р.

Суддя

Є.Ю.Пономаренко