СУД
ПОСТАНОВА

Іменем
України

16.10.2008

Справа №2-29/4262-2008А

За позовом - Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м. Ялта.

До відповідача - Державної
податкової інспекції у м. Ялта, м. Ялта.

Про визнання нечинним податкового
повідомлення-рішення.

Суддя О.І. Башилашвілі

Секретар судового засідання В.В.
Романів

ПРЕДСТАВНИКИ:

Від позивача - ОСОБА_2 -
представник, довіреність від 07.03.2008р.

Від відповідача - Кузьмін В. В. -
представник, довіреність № 2882/9/20 від 18.04.08р.

Суть спору: Фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду АР Крим з позовом до
Державної податкової інспекції у м. Ялта про визнання недійсним податкове
повідомлення рішення №/0 від 26.03.2008р., як таке, що суперечить
чинному законодавству.

Заявою від 16.10.2008р. позивач
змінив предмет позову та просить суд визнати нечинним податкове повідомлення
рішення №/0 від 26.03.2008р. в сумі 6764,6 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
посадові особи відповідача, під час перевірки, дійшли необґрунтованих висновків
про завишення позивачем валових витрат, що стало підставою для винесення
спірного податкового повідомлення рішення.

Відповідач письмових заперечень на
позов не представив, однак проти позову заперечує.

Після вияснення усіх обставин
справи, та перевірення доказів, суд перейшов до судових дебатів, та після
закінчення яких, суд віддалявся для ухвалення рішення по даній справі до
нарадчої кімнати.

Розглянувши матеріали справи,
заслухав представників сторін, суд -

ВСТАНОВИВ:

У період з 27.02.2008р. по
11.03.2008р. працівниками ДПІ у м. Ялта проведена виїзна планова перевірка
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового та
іншого законодавства за період з 01.01.2005р. по 31.12.2007р.

За результатами перевірки складений
акт № 47/17-1/ від 17.03.2008р. (а.с. 9-27).

З акту перевірки вбачається, що за
результатами перевірки працівники ДПІ в м. Ялта дійшли висновків про порушення
позивачем ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів «Про прибутковий податок з
громадян» в частині завишення валових витрат, на суму амортизаційних
відрахувань у розмірі 41218,73 грн., включення у склад витрат оплати послуг
зв'язку у розмірі 1051,60 грн., включення у склад витрат по оплаті вартості
квартирної плати у розмірі 1067,04 грн., включення у склад витрат, витрати
пов'язанні з придбанням товарів не підтверджених документально на суму 21624,60
грн., в результаті чого визначено податкове зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб у розмірі 8248,30 грн.

На підставі акту перевірки,
відповідачем винесено спірне податкове повідомлення-рішення №/0 від
26.03.2008р.

Суд вважає, що позовні вимоги про
визнання нечинним податкового повідомлення-рішення в частині нарахування
податкового зобов'язання в сумі 6764,6 грн. підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 13 Декрету
Кабінету Міністрів «Про прибутковий податок з громадян» оподаткуванню
підлягають доходи громадян, одержані протягом
календарного року  від  здійснення підприємницької діяльності без
створення юридичної особи, а  також інші
доходи громадян, не передбачені як
об'єкти  оподаткування  у розділах II та III цього Декрету.

Оподатковуваним доходом  вважається
сукупний  чистий  доход, тобто
різниця  між  валовим
доходом  (виручки  у
грошовій та натуральній
формі)  і  документально
підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу.
Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони враховуються податковими
органами  при  проведенні
остаточних  розрахунків  за нормами, визначеними  Головною
державною податковою  інспекцією
України  за  погодженням з Міністерством  економіки
України та Державним комітетом України по сприянню  малим
підприємствам  та підприємництву.

До складу  витрат,
безпосередньо  пов'язаних  з
одержанням доходів,  належать
витрати, які  включаються до складу
валових витрат  виробництва (обігу)
або  підлягають амортизації згідно з
Законом України "Про оподаткування прибутку підприємств".

При здійсненні операцій з
купівлі-продажу корпоративних прав та визначених законом цінних паперів,  крім
набутих  у  випадках, визначених  пунктом
"з"  статті 5 цього
Декрету,  оподатковуваним доходом
громадянина,  у  тому
числі  зареєстрованого  як
суб'єкт підприємницької діяльності, вважається прибуток, тобто різниця між
доходом,  отриманим від продажу таких
корпоративних прав та цінних паперів
протягом  звітного року,  та документально підтвердженими витратами  на
їх  придбання,  понесеними
громадянином   протягом
звітного  року  або
попередніх  звітному років.  Облік фінансових результатів  операцій
з  купівлі-продажу  корпоративних
прав  та цінних  паперів
ведеться  у  порядку,
встановленому  пунктом 7.6 статті
7 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств". Прибуток,
отриманий  громадянином  від операцій з купівлі-продажу корпоративних
прав та цінних  паперів,  обчислений за   результатами звітного року,  включається
до  складу  його сукупного  річного
оподатковуваного доходу.

Суд встановив, що позивач для
здійснення підприємницької діяльності використовує будинок магазина, офісне та
торговельне обладнання.

Позивач веде податковий облік
основних засобів і нематеріальних активів відповідно до Положення (стандарту)
бухгалтерського обліку 7 "Основні засоби", затвердженого Наказом
Міністерства фінансів України №92 від 27.04.2000р. і Положення (стандарту)
бухгалтерського обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України
№242 від 18.10.1999р. та застосовує правила податкового обліку по амортизації
згідно ст.8 Закону «Про оподаткування прибутку підприємств.

З акту перевірки вбачається, що
відповідач не заперечує проти того, що у господарській діяльності позивача
беруть участь основні фонди.

Виключення амортизаційних
відрахувань зі складу валових витрат відповідач мотивує тим, що фізичні особи
підприємці не ведуть бухгалтерського обліку, не є платниками податку на
прибуток і відповідно не мають законодавчих підстав для нарахування
амортизації, однак суд вважає такий висновок відповідача необґрунтованим.

Додатком № 7 до Інструкції "
Про прибутковий податок з громадян", затвердженої Наказом Міністерства
фінансів України та Головної Державної інспекції України N 12 від 21.04.93р.,
передбачено, що відповідно до
статті  13  Декрету Кабінету Міністрів України

"Про прибутковий податок з
громадян" до  складу  витрат, безпосередньо  пов'язаних з одержанням доходів,  належать витрати, які включаються до складу
валових витрат виробництва  (обігу)  або підлягають амортизації згідно з Законом
України "Про оподаткування прибутку підприємств".

Фізична особа - платник  податку
не  є юридичною особою і
платником   податку на прибуток, не має
обов'язку  вести бухгалтерській  облік,
тому  формує витрати за переліком
статті 5 "Валові  витрати" і
відповідно до статті 8 "Амортизація" вказаного Закону з деякими
особливостями.

Положення статі 5 ("Валові
витрати") застосовуються в частині підтвердження первинними  документами
витрачених  сум  згідно
із операціями  (які відповідають
переліку статті 5),  за результатами або
за участю яких у податковому
періоді  (у  звітному
кварталі) безпосередньо отриманий дохід.

Відповідно до  статті
8  ("Амортизація")  можливо
додатково зменшити валовий дохід виключно на  суми
витрат,  які  підлягають амортизації  і
не  перевищують розмір
амортизаційних відрахувань, нарахованих шляхом застосування  норм
амортизації  до  балансової вартості груп основних фондів,
лише у випадку  ведення бухгалтерського
обліку балансової вартості груп основних фондів відповідно з Порядком,  який встановлюється Міністерством фінансів
України.

До
податкової  декларації  за
звітний  податковий  період, включаються  тільки
прямі  валові  витрати
і суми амортизаційних відрахувань,
що  відповідають  фактичній
сумі отриманого в цьому періоді
валового  доходу  у
будь-якій формі від визначеного виду діяльності та підтверджені документально.

Будь-які суми витрат фізичної особи
- суб'єкта підприємницької діяльності до моменту  одержання
доходу  від результату такої
діяльності є його власним ризиком згідно статті 1 Закону України  "Про підприємництво". Тобто,  виключно факт одержання доходу може бути
підставою для включення до валових витрат звітного періоду не всіх підряд
видатків,  а тільки тієї їх частини, яка
прямо цьому доходу відповідає.

До складу витрат фізичної особи -
суб'єкта підприємницької діяльності,
зареєстрованого як платник податку на додану вартість (далі  ПДВ),
також  включаються  суми ПДВ внесені до бюджету. Не включаються
до валових витрат і  валового  доходу
суми  ПДВ,  які входять
до  ціни  придбаних
та проданих товарів (робіт,
послуг) відповідно.

Таким чином, зазначені законодавчі
норми прямо дозволяють фізичним особам - підприємцям зменшувати свої валові
доходи на суму амортизаційних відрахувань, при цьому вони не можуть бути і не є
платниками податку на прибуток, але зобов'язані дотримувати методологічних норм
ведення податкового обліку, визначених ст.5 і ст.8 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств».

Аналогічні висновки викладені в
листах Держкомпідприємніцтва України від 09.08.2001р. №2-532/4976 і №3-221/2361
від 21.04.2003р. Більш того, Держкомпідприємніцтва вказує на те, що норми
Декрету КМУ мають переважне значення перед інструкцією, затвердженою Державною
податковою адміністрацією України. При цьому в Декреті КМУ немає вказівок на
необхідність ведення приватними підприємцями бухгалтерського обліку і тому
підприємці зобов'язані керуватися нормою ст.13 Декрету, а не Додатком № 7 до
інструкції, тобто амортизація основних фондів можлива для підприємців і без
ведення бухгалтерського обліку.

У висновках акту перевірки вказано,
що позивач не мав права відображати у валових витратах свої витрати по оплаті
послуг зв'язку та видатки по утримуванню квартири.

Суд вважає, що такий висновок
відповідача є помилковим.

Так, згідно пп.5.2.1. Закону
України «Про оподаткування прибутку підприємств» суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи
реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті
включаються до валових витрат.

Суд встановив, що квартира
АДРЕСА_1, розташована за адресою: АДРЕСА_1, використовувалася позивачем як
магазин, про що свідчить дозвіл виконавчого комітету Ялтинської міської ради на
використання цієї квартири у комерційних цілях - під магазин (а.с. 28).

Статтею 42 Конституції України
передбачено, що кожний має право на підприємницьку діяльність, що не заборонена
законом.

Згідно ст.ст. 42 і 55 ГК України,
підприємницьку діяльність в Україні, поряд з юридичними особами можуть
здійснювати також і громадяни України, зареєстровані відповідно до Закону як
підприємці.

Так, суб'єкти господарювання -
фізичні особи мають право використовувати у своїй підприємницькій діяльності
належне їм як громадянам майно та відносити витрати, пов'язані з утримуванням
такого майна до складу валових витрат.

Зі змісту норми пп. 5.2.1. Закону
України «Про оподаткування прибутку підприємств» впливає, що однією з умов
включення витрат підприємця до складу валових видатків є мета їхнього
здійснення. При цьому відповідно до норми п.5.10 ст.10 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств», нормами Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» не передбачено необхідності доведення платником податку
безпосереднього зв'язку здійснених їм витрат саме з підготовкою, організацією,
веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг). Тобто, всі витрати
платника податку є прямо пов'язаними з такою підготовкою, організацією,
веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг). На це вказує пункт
5.10 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», яким
зазначене, що встановлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу
валових витрат платника податку, крім тих, що визначено в цьому Законі не
дозволяється.

Відповідно до ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства
є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних
осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб,
інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть
бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового
провадження.

У справах щодо оскарження рішень,
дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

-          на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

-          з використанням повноваження з метою,
з якою це повноваження надано;

-          обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

-          безсторонньо (неупереджено);

-          добросовісно;

-          розсудливо;

-          з дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

-          пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод
та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

-          з урахуванням  права
особи на участь у процесі прийняття рішення;

-          своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Одним з принципів адміністративного
судочинства, передбачених ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України,
є принцип законності, який відповідно до ст. 9 Кодексу адміністративного
судочинства України, полягає в наступному, суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень
обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд враховує, що відповідач не
довів, що правовідносини позивача, що виникають при оплаті витрат по
утримуванню приміщення магазину та телефонного зв'язку, не пов'язані з його
діяльністю, як суб'єкта господарювання. Єдиним критерієм виключення таких
витрат зі складу валових витрат з'явилося лише те, що правочини були зроблені
від імені фізичної особи, а не суб'єкта господарювання.

Так, враховуючи те, що позивач не
заперечує проти зменшення відповідачем валових витрат на суму 21624,60 грн.,
фактично сума необґрунтованого зменшення валових витрат складає 45097,37 грн.
(66721,97-21624,60) де: 66721,97 чистий дохід за даними перевірки; 21624,60 -
зменшення валових витрат, з яким згоден позивач, відповідно сума необґрунтовано
визначеного податкового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб складає
- 6764,6 грн. (45097,37 х 15%= 6764,6 грн.) та саме в цій сумі спірне
податкове-повідомлення рішення підлягає визнанню нечинним.

Вступна та резолютивна чистини
постанови оголошені - 16.10.2008р.

Повний текст постанови оформлений
та підписаний - 21.10.2008р.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 152, п. 1 ст. 153, 160, 163, п. 4 ст. 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.          Позов задовольнити.

2.          Визнати нечинним податкове
повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в м. Ялта №/0 від
26.03.2008р. в частині визначеного податкового зобов'язання по податку з
доходів фізичних осіб в сумі 6764,6 грн.

Постанова може бути оскаржена до
Севастопольського апеляційного адміністративного суду через господарський суд
АР Крим шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження постанови в десятиденний
строк з дня її проголошення, з подальшим поданням апеляційної скарги на
постанову протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження
та в порядку передбаченому ч. 5 ст. 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, у разі не
подання відповідної заяви (ст. 254 КАС України).

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим
Башилашвілі О.І.