ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2008 р.

№ 26/207

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді                    М.В.Кузьменка,

судді                                        І.М.Васищака,

судді                                        В.М.Палій,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Поляне"

на рішення господарського суду міста Києва від 10.07.2008р. та постанову

Київського апеляційного господарського суду від 09.09.2008р.

у справі №26/207

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "А.В.К.Київ"

до            Товариства з обмеженою відповідальністю "Поляне"

про           стягнення 27 358,69 грн.,

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився,

від відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "А.В.К.Київ" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Поляне" і просило суд стягнути з останнього суму основного боргу у розмірі 23422,02 грн., 2201,67 інфляційних втрат, 1090,89 пені, 175,67 грн. 3% річних та 2% за користування грошовими коштами у розмірі 468,44 грн.

Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки №460к від 01.08.2007р. щодо оплати отриманого товару.

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.07.2008р. (суддя Пінчук В.І.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.09.2008р. (головуючий, суддя Ропій Л.М., судді Буравльов С.І., Попікова О.В.), позов задоволено: присуджено до стягнення з відповідача 23 422,02 грн. основного боргу, 1090,89 грн. пені, 175,67 грн. 3% річних, 368,44 грн. 2% за користування грошовими коштами, 2 201,67 грн. інфляційних втрат.

При цьому, суди двох інстанцій керувалися ст.ст.526, 536, 549, 625, 692 ЦК України, ст.ст.193 230, 232 ГК України та виходили з того, що відповідач не виконав належним чином свої зобов’язання щодо оплати отриманого від позивача товару. Факт заборгованості підтверджується зібраними у матеріалах справи доказами. Доводи відповідача про неправомірне стягнення одночасно 3% річних, передбачених ст.625 ЦК України, та 2% за користування чужими грошовими коштами, передбачених пунктом 3.4. договору, судом апеляційної інстанції визнані безпідставними, оскільки передбачена договором вимога про стягнення 2%, є вимогою, що регулюється ст.536, ч.3 ст.692 ЦК України, в той час як вимога про стягнення 3% річних ґрунтується на нормі ч.2 ст.625 ЦК України.

Не погоджуючись з вказаними рішенням та постановою, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд їх скасувати як такі, що ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судами норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових актів, знаходить касаційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судами встановлено, що між сторонами укладено договір поставки №460к від 01.08.2007р. за умовами якого постачальник (позивач) зобов'язується передати у встановлений даним договором строк товар у власність покупця (відповідача), а останній - без затримки прийняти товар та оплатити його у строк, розмірі, порядку та на умовах даного договору.

Пунктом 2.3. договору передбачено, що передача права власності на товар здійснюється в момент фізичного приймання товару і підписанням уповноваженою особою покупця накладної з відбитком печатки або штампу останнього.

Сторони домовились, що оплата товару, який поставляється, здійснюється покупцем протягом 35 календарних днів з моменту передачі товару (п.3.2.2., 3.2.4 договору).

Відповідно до п.3.4 договору, у разі прострочення оплати постачальник має право вимагати від покупця оплати товару та сплати 2% від неоплаченої суми за користування грошовими коштами постачальника з дня переходу права власності на неоплачений товар, на підставі ч.3 ст.692 ЦК України.

Згідно п.4.2. договору, у випадку несвоєчасної оплати товару, покупець зобов'язаний сплатити неустойку (пеню) в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно оплаченої суми за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Даний договір є підставою для виникнення у його сторін прав та обов'язків, визначених цим договором.

Відповідно до ст.712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст.692 ЦК України, покупець зобов’язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 3 цієї статті встановлено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.631 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.193 ГК України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю конкретних вимог щодо виконання зобов’язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов’язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов’язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч.7 ст.193 ГК України).

В силу ст.526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України). Зобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Враховуючи встановлений судами двох інстанцій факт отримання відповідачем від позивача товару, а також наявність заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 23 422,02, колегія суддів вважає правильним висновок судів двох інстанцій про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання останнім договірних зобов'язань щодо оплати отриманого товару, з урахуванням інфляційних втрат, передбачених ст.625 ЦК України, 2%, передбачених п.3.4. договору та передбаченої п.4.2. договору пені.

Разом з тим, висновок судів про наявність підстав для стягнення з відповідача, крім передбачених договором 2% за користування чужими грошовими коштами, ще й 3% річних, встановлених ст.625 ЦК України, колегія суддів вважає таким, що зроблений без належного аналізу правової природи 3% річних.

Так, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже три проценти річних є платою за користування чужими грошовими коштами, правова природа яких, є самостійним способом захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов’язань

Частиною 3 ст.692 ЦК України передбачено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Встановлені названою статтею проценти також є санкцією за прострочення виконання грошового зобов'язання, тому вони не можуть застосовуватись паралельно з застосуванням процентів, встановлених ст.625 ЦК України.

Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Отже, хоч стаття 625 ЦК України і встановлює проценти, які є заходом відповідальності, що передбачає особливі підстави виникнення права на їх стягнення, все ж вони підлягають оплаті лише тоді, коли іншій розмір процентів не встановлений законом або договором. Тому застосування процентів відповідно до ст.536 ЦК України виключає застосування процентів, передбачених ст.625 ЦК України.

Таким чином, одночасне стягнення судом з відповідача встановлених договором 2% за користування чужими коштами та 3% річних, передбачених ст.625 ЦК України, є безпідставним.

Враховуючи викладене, висновок судів двох інстанцій про наявність підстав для стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 175,67 грн. не ґрунтується на матеріальному законі, а тому оскаржувані рішення та постанова в цій частині підлягають скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову щодо стягнення з відповідача 3% річних у сумі 175,67 грн.

У випадку виконання рішення господарського суду міста Києва від 10.07.2008р. у справі №26/207, яке скасовується частково, відповідач не позбавлений права у порядку, передбаченому ст.122 ГПК України, звернутися до суду першої інстанції із заявою про поворот виконання судового акта в частині скасованого рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Поляне" задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 10.07.2008р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.09.2008р. у справі №26/207 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю 175,67 грн. –3% річних скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову.

3. В іншій частині постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.09.2008р. залишити в силі.

Головуючий, суддя                                                            М.В.Кузьменко

Суддя                                                                                І.М.Васищак

Суддя                                                                                В.М.Палій