ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2008 р.

№ 5020-5/106

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді

Кривди Д.С. –(доповідача у справі),

суддів:

Жаботиної Г.В.,

Уліцького А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Фонду комунального майна Севастопольської міської ради

на постанову

Севастопольського апеляційного господарського суду від 17.06.2008

у справі

№5020-5/106 господарського суду міста Севастополя

за позовом

ТОВ “Виробничо-комерційна фірма “Гевс ЛТД”

до

Фонду комунального майна Севастопольської міської ради

третя особа

Севастопольська міська рада

про

спонукання до укладення договору,

за участю представників сторін від:

позивача:

Лісник В.Г. –керівник

відповідача:

Сарахман С.О. –за довіреністю від 17.10.2008р.

третьої особи:

не з’явились

Згідно розпорядження Заступника голови Вищого господарського суду України Осетинського А.Й. від 21.10.2008р. розгляд касаційної скарги здійснюється у складі колегії суддів: Кривда Д.С. (головуючий), Жаботина Г.В., Уліцький А.М.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Севастополя від 11.04.2008р. (суддя Євдокимов І.В.), залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 17.06.2008р. (судді Прокопанич Г.К. – головуючий, Антонова І.В., Заплава Л.М.), позов задоволено повністю; зобов`язано Фонд комунального майна Севастопольської міської ради укласти з ТОВ “Виробничо-комерційна фірма “Гевс ЛТД” та належним чином оформити договір оренди нежитлового приміщення, загальною площею 400,9кв.м. по вул.Леніна, 18 в м.Севастополі на тих же умовах та на той же строк.

Відповідач в касаційній скарзі просить скасувати прийняті у справі судові рішення і прийняти нове рішення, яким в позові відмовити, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, а саме: п.3 ст.7 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, п.3 ст.2 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”, Положення про патент на право оренди будівель (споруд, приміщень), затвердженого наказом Фонду державного майна України від 31.01.1955р. №90.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить постанову залишити без змін, а скаргу –без задоволення.

Колегія суддів, перевіривши наявні матеріали (фактичні обставини) справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 06.08.1996 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України у місті Севастополі (продавець) та позивачем (покупець), укладено договір №245/40к купівлі-продажу державного майна цілісного майнового комплексу ДКП "Магазин № 54".

Рішенням виконавчого комітету Севастопольської міської ради народних депутатів 1/915 від 17.07.1990 будинок по вул. Леніна, 18 міста Севастополя визнано таким, що перебуває на державному обліку як пам'ятник архітектури місцевого значення під номером 3.2.6/45-Св-2.12.1.          Зазначена обставина стала перешкодою для приватизації позивачем вказаного приміщення.

На виконання Указу Президента "Про заходи щодо прискорення процесу малої приватизації в Україні" № 827/94 від 30.12.1994 року було запроваджено продаж патентів на право оренди приміщень.

06.08.1996 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України (продавець) та ТОВ "Виробничо-комерційна фірма "Гевс ЛТД" (покупець) укладено договір №15/40к купівлі-продажу патенту на право оренди приміщень.

16.12.1996 між Управлінням майном міста Севастопольської державної адміністрації (орендодавець) та ТОВ "Виробничо-комерційна фірма "Гевс ЛТД" (орендар) було укладено договір №1974 на оренду нежитлових приміщень. Строк дії договору визначено до 06.08.2006р.

Позивач у жовтні 2006 року, січні 2007 року та у листопаді 2007 року звертався до Фонду комунального майна Севастопольської міської ради з заявою про укладення довгострокового договору оренди нежитлового приміщення площею 400,9кв.м., розташованого за адресою: м. Севастополь, вул. Леніна, 18.

При цьому відповідач вважає, що позивач втратив право користування орендованим приміщенням у зв'язку з закінченням строку дії договору №1974 від 16.12.1996р., тому наступний орендар буде визначатись на конкурсних засадах.

Задовольняючи позов, суди виходили з того, що договір купівлі-продажу патенту у зв'язку з збереженням цілісності майнового комплексу не містить умов щодо строку його дії (права власності на патент), а тому суди визнали обґрунтованими твердження позивача про набуття ним у встановленому порядку права власності на патент на право оренди будівлі (споруди, приміщення), розташованої у м. Севастополі, вул. Леніна, 18 і збереження за ним такого права до скасування заборони на приватизацію приміщення.

Вищий господарський суд України не може погодитися з переконливістю висновків судів попередніх інстанцій.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Слід зазначити, що постановлене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, обов’язково мати вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини і викладеним у послідовності, встановленій ст. 84 ГПК України, яка є обов’язковою для всіх видів проваджень.

При цьому, резолютивна частина рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні і такі, що випливають із встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і, залежно від характеру справи, давати відповіді на питання, зазначені у п.4 частини першої ст. 84 ГПК України. Наведеною нормою передбачено, що у спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в резолютивній частині вказується рішення з кожної спірної умови договору, а у спорі про спонукання укласти договір - умови, на яких сторони зобов’язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору.

З правового аналізу зазначеної правової норми вбачається, що у спорі про укладення чи зміну договору в резолютивній частині рішення вказується рішення суду з кожної спірної умови договору. У випадку, коли йдеться про врегулювання розбіжностей при укладенні договору, тобто тоді, коли договір підписано сторонами з протоколом розбіжностей, які залишилися неврегульованими в досудовому порядку, резолютивна частина рішення повинна містити кожну спірну умову, на яких сторони зобов'язані укласти договір.

З юридичного аналізу оскаржених рішень попередніх судових інстанцій вбачається, що їх зміст не відповідає зазначеним правовим положенням, оскільки в рішенні місцевого господарського суду всупереч ч.3 ст.84 ГПК України не зазначено на яких умовах сторони зобов’язані укласти договір, а суд апеляційної інстанції не звернув увагу на допущені порушення.

Продаж патентів на право оренди приміщень було запроваджено Указом Президента України "Про заходи щодо прискорення процесу малої приватизації в Україні" від 30 грудня 1994 року (далі-Указ) та затвердженим на його виконання Положенням про патент на право оренди будівель (споруд, приміщень) (Наказ Фонду державного майна України від 31 січня 1995 року №90) (далі –Положення). Згідно з п. 1.2 зазначеного Положення патент дає його власнику виключне право на укладення договору оренди будівель (споруд, приміщень).

Задовольняючи позов з огляду на висновок суду про те, що договір купівлі-продажу патенту не містить умов щодо строку його дії (права власності на патент), а тому за позивачем зберігається право оренди до скасування заборони на приватизацію приміщення, суди попередніх інстанцій не встановили, як узгоджується такий висновок суду з умовами п.8.1 Положення та абз.2 п.5 Указу. Так, згідно п.8.1 Положення із закінченням строку дії договору оренди нежитлового приміщення втрачає чинність патент, яким надавалось право оренди такого приміщення. У разі відмови власника приватизувати відповідне приміщення та у випадках, передбачених статтею 4 цього Указу, надання приміщень у оренду здійснюється державними органами приватизації на строк не менш як 10 років шляхом продажу патентів на право оренди приміщень (абз.2 п.5 Указу).

При цьому, суди не звернули уваги на те, що відповідно до п. 7-4 ст. 114-5 Конституції України від 20 квітня 1978 року, яка була чинною до 28 червня 1996 року дія Указу обмежувалась моментом прийняття Закону України "Про оренду державного та комунального майна", в редакції від 23 грудня 1997 року.

У зв'язку з прийняттям Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 20 травня 1999 року Наказом Фонду державного майна України від 3 вересня 1999 року був затверджений Порядок проведення конкурсу на право укладення договору оренди державного майна, а Наказом №2459 від 24 листопада 2000 року визнано таким, що втратило чинність Положення про патент на право оренди будівель (споруд, приміщень).

Таким чином, суди дійшли передчасного висновку щодо зобов’язання відповідача укласти спірний договір оренди після закінчення строку, на який його було укладено, виходячи лише з підстав наявності договору купівлі-продажу патенту, залишивши поза увагою доводи відповідача щодо регулювання правовідносин сторін за договором оренди комунального майна спеціальним Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

За таких обставин ухвалені в справі судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення місцевого господарського суду та постанова апеляційної інстанції підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. При новому розгляді справи слід врахувати наведене і вирішити спір відповідно до закону.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, п.3 ч.1 ст.1119, 11110, ст.11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, –

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 17.06.2008р. та рішення господарського суду міста Севастополя від 11.04.2008р. у справі №5020-5/106 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий суддя                                                             Д.Кривда

Судді                                                                                 Г.Жаботина

А.Уліцький