ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

26 листопада 2008 р.

№ 2-3/200-2008

Вищий
господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Грека Б.М.,

суддів:

Жаботиної Г.В., Уліцького А.М.

розглянувши касаційну скаргу

Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1.

на постанову

від 19.08.08 Севастопольського
апеляційного господарського суду

у справі

№2-3/200-2008

господарського суду

Автономної Республіки Крим

за позовом

Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1.

до

1. Сімферопольської міської ради
2. Кримського республіканського підприємства "Сімферопольське міжміське
бюро реєстрації і технічної інвентаризації"

третя особа

Комунальне підприємство
житлово-експлуатаційне об'єднання Центрального району м. Сімферополя

про

визнання права власності

за участю представників сторін

від позивача:

у засідання не прибули

від відповідача 1:

Лисякова М.П., дов.

від відповідача 2:

у засідання не прибули

від третьої особи:

у засідання не прибули

ВСТАНОВИВ:

Суб'єкт підприємницької діяльності
ОСОБА_1. звернулась до господарського суду Автономної Республіки Крим з позовом
до Сімферопольської міської ради та Кримського республіканського підприємства
"Сімферопольське міжміське бюро реєстрації і технічної
інвентаризації" за участю в якості третьої особи Комунального підприємства
житлово-експлуатаційного об'єднання Центрального району м. Сімферополя про
визнання права власності на нежитлове підвальне приміщення літер "А"
загальною площею 36,6 м2, розташованого по вул. Чехова, 17 у м.
Сімферополь, а також зобов'язання БТІ здійснити державну реєстрацію цього
права.

Позов мотивовано посиланням на
обставини придбання позивачем квартири в будинку за вказаною адресою, що
розташована безпосередньо над спірним підвальним приміщенням, та використання
цього підвального приміщення на підставі укладеного з третьою особою договору
оренди. Позивач доводить, що право власності на спірне приміщення виникло в
нього на підставі ч. 2 ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного
житлового фонду".

Сімферопольська міська рада проти
позову заперечила, посилаючись на те, що спірне приміщення є об'єктом
комунальної власності територіальної громади м. Сімферополя. Також відповідач
зазначає про хибність доводів позивача стосовно підтвердження його позиції
рішенням Конституційного Суду України від 02.03.04, згідно з яким загальне
майно співвласників багатоквартирного будинку складається з загальної сумісної
власності та є неподільним та загальним. Третя особа підтримала викладені
доводи ради.

Рішенням від 01.04-08.05.08
господарський суд Автономної Республіки Крим (суддя Соколова І.О.) позов
задовольнив у повному обсязі, підтримавши викладені позивачем доводи.

Постановою від 19.08.08
Севастопольський апеляційний господарський суд (колегія суддів у складі:
Прокопанич Г.К. -головуючий, Котлярова О.Л., Лисенко В.А.) рішення суду першої
інстанції скасував, а в задоволенні позову відмовив.

Постанова мотивована належністю
спірного приміщення до об'єктів комунальної власності територіальної громади м.
Сімферополя, а також відсутністю підстав для визнання права власності на це
приміщення за позивачем.

Ухвалою від 20.10.08 Вищий
господарський суд України порушив касаційне провадження за касаційною скаргою
позивача, в якій заявлено вимоги про скасування постанови суду апеляційної
інстанції та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована
посиланням на положення ч. 2 ст. 10 Закону України "Про приватизацію
державного житлового фонду" та обставини віднесення спірного приміщення до
спільної сумісної власності власників квартир будинку. Також касатор зазначає
про те, що спірне приміщення є конструктивним продовженням належної йому
квартири та в ньому відсутні будь-які конструкції та комунікації.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, судова
колегія вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних
підстав.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2000
ОСОБА_1. придбана в приватну власність квартира АДРЕСА_1.

З 09.11.01 ОСОБА_1. є приватним
підприємцем на підставі свідоцтва про державну реєстрацію, виданого виконкомом
Сімферопольської міської ради, а на підставі рішення виконкому №523 від
12.04.02 придбана позивачем квартира реконструйована для розташування магазину.
Обставини переведення вказаної квартири до об'єктів нежитлового фонду судами не
встановлено.

Крім того, позивач з моменту
придбання квартири постійно використовує розташоване безпосередньо під нею
нежитлове підвальне приміщення літ. "А" площею 36,6 м2.
09.03.04 між позивачем та третьою особою укладений договір оренди цього
приміщення, строк якого продовжувався згідно з додатковою угодою до 17.12.06.
Згідно з наданим виконавчим комітетом Сімферопольської міської ради №74 від
28.01.05 дозволом позивачем вказане нежитлове підвальне приміщення
реконструйовано з прибудовою додаткового входу для організації перукарні; актом
комісії від 14.07.05, затвердженим рішенням виконкому №1289 від 28.07.05,
приміщення прийнято в експлуатацію.

Листом №47/1 від 29.11.07 позивач
звернувся до Сімферопольської міської ради з клопотанням зареєструвати за ним право
власності на вказане підвальне приміщення. Залишення цього звернення без
розгляду стало підставою для звернення з позовом у даній справі про визнання
права власності.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України
передбачений такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів як визнання
права.

У відповідності зі ст. 392 ЦК
України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності,
якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати
ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто вказаний спосіб захисту може
бути застосований лише щодо особи, яка набула право власності, але це право
певним чином оспорюється або не визнається.

Відповідно до ст. 328 ЦК України
право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із
правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена
судом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції дійшов висновку про набуття позивачем права власності на
спірне майно на підставі ч. 2 ст. 10 Закону України "Про приватизацію
державного житлового фонду".

Згідно з вказаною нормою власники
квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень
будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані
брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і
прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку; допоміжні
приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів
безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Як роз'яснив Конституційний Суд
України в рішенні №4-рп/2004 від 02.03.04, допоміжні приміщення, відповідно до
пункту 2 статті 10 Закону, стають об'єктами права спільної власності
співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з
приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом -
свідоцтвом про право власності на квартиру.

При цьому виходячи з положень ст.
19 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного
будинку" Конституційний Суд України визначив, що спільне майно власників
квартир складається з неподільного та загального майна; неподільне майно
перебуває у їх спільній сумісній власності і не підлягає відчуженню, загальне
майно - у спільній частковій власності. Відповідно до цього Закону співвласники
допоміжних приміщень мають право розпоряджатися ними в межах, встановлених
зазначеним Законом та цивільним законодавством. Ніхто з власників квартир не
має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в
тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів і т. ін.

Проте визнаючи за позивачем право
власності на спірне приміщення на підставі ч. 2 ст. 10 Закону України "Про
приватизацію державного житлового фонду", суд першої інстанції залишив
поза увагою, що вказана норма не передбачає виникнення одночасно з
приватизацією квартири права приватної власності певної особи на допоміжні
приміщення, а лише набуття права спільної власності на рівних умовах усіма
власниками квартир.

При цьому обставини розпорядження
певними особами в установленому законом порядку спірним приміщенням шляхом його
відчуження та передачі в приватну власність позивача судом першої інстанції
також не встановлені.

Таким чином, є безпідставним
висновок суду першої інстанції про набуття позивачем права власності на спірне
майно на підставі вищевказаної норми, оскільки вона взагалі не передбачає
виникнення приватної власності на майно в певної особи.

Зважаючи на те, що позивач при
розгляді справи не доводив наявність інших обставин, з якими закон пов'язує
виникнення права власності на майно, судова колегія погоджується з висновком
суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

При цьому слід зауважити, що
висновок суду апеляційної інстанції про те, що спірне нежитлове приміщення є
об'єктом комунальної власності територіальної громади м. Сімферополя, не
підлягає прийняттю до уваги за відсутністю зазначення в постанові доказів, що є
підставою для такого висновку.

Отже, касаційна скарга у справі не
підлягає задоволенню, а постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 108, 1115,
1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий
господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Севастопольського
апеляційного господарського суду від 19.08.08 у справі №2-3/200-2008 залишити
без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Головуючий
Б.Грек

Судді                                                                                                    Г.Жаботина

А.Уліцький