ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2008 р. Справа № 52/179-08

вх. № 6574/4-52

Суддя господарського суду

при секретарі судового засідання

за участю представників сторін:

позивача - Крашенінніков В.В. дов. від 24.12.2008р. №48/1-2-5953, відповідача - Мартіної Л.Г. дов. від 08.07.2008р. №3302

розглянувши справу за позовом Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Харківській області, м.Харків

до Відкритого акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Харківської філії ВАТ "Укртелеком", м. Харків

про

зобов'язання укласти договір

ВСТАНОВИВ:

05.09.2008р. позивач УДСО ГУМВСУ ХО звернувся до господарського суду Харківської області із позовом до ВАТ „Укртелеком” про зобов’язання укласти договір. Позивач просить суд зобов’язати відповідача укласти з позивачем договір оренди частин нерухомого майна належного відповідачем для розміщення технічної апаратури охоронного призначення позивача на умовах, визначених позивачем у позові. Проект договору наданий позивачем разом із заявою про уточнення позовних вимог (вх. №17946 від 12.11.2008р.). В обґрунтування позову позивач посилається на норми Закону України „Про оренду державного та комунального майна”, постанови КМУ „Про методику розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна” від 04.10.1995р. №786. Стверджує, що діючі сьогодні між відповідачем та позивачем 36 договорів оренди майна не відповідають положенням зазначених нормативних актів в частині вартості оренди і тому мають бути припинені шляхом новації внаслідок укладення в судовому порядку одного договору оренди, єдиного для всіх об’єктів. В судовому засідання представник позивача підтримує позовні вимоги, наполягає на їх задоволенні. Зазначає, що укладені раніше 36 договорів оренди майна відповідача, в разі задоволення позовних вимог про укладення нового договору оренди майна, слід вважати розірваними (вх. №20610 від 01.12.2008р.).

Відповідач проти задоволення позову заперечує. Вважає, що до правовідносин сторін не застосовуються норми Закону України „Про оренду державного та комунального майна”, постанови КМУ „Про методику розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна” від 04.10.1995р. №786. Стверджує, що позивачем не додержано порядок зміни, розірвання договорів оренди, які укладені між позивачем та відповідачем стосовно спірних об’єктів (36 договорів) і які станом на сьогодні є чинними. Посилається на неприпустимість односторонньої відмови від зобов’язання та односторонньої зміни його умов (ст. 525 ЦК України). Крім того, вважає, що в даному випадку відсутні передбачені законом підстави для укладення договору оренди в судовому порядку, оскільки відповідач не є монополістом на відповідному ринку послуг. З наведених підстав представник відповідача в судовому засіданні просить у позові відмовити.

В судовому засіданні 01.12.2008р. оголошено перерву до 09 год. 50 хв. 08.12.2008р. для виготовлення повного тексту рішення.

З’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Між позивачем і відповідачем укладено і на момент звернення із позовом діють 36 договорів оренди нерухомого майна (т.І а.с. 16, т. ІІ а.с. 18-226, т.ІІІ а.с. 94-95). Згідно умов договорів відповідач передає, а позивач приймає у строкове платне користування окремі частини нежитлових приміщень для розміщення обладнання позивача. Розмір орендної плати визначений в кожному з договорів і розрахований у відповідних додатках до договору згідно Положення „Про порядок передачі в оренду майна ВАТ „Укртелеком” затв. рішенням правління ВАТ „Укртелеком” від 02.11.2005р. №45. Розрахунки орендної плати зроблено без застосування положень постанови КМУ „Про методику розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна” від 04.10.1995р. №786 про що зазначено в п.п.1.2. договорів.

Листом від 22.01.2008р. №15-07/23 відповідач запропонував позивачеві укласти додаткові угоди до договорів оренди від 01.04.2007р. №№15-14/14 – 15-14/28 про збільшення розміру орендної плати на підставі наказів ВАТ „Укртелеком” від 29.12.2007р. №579 та від 08.01.2008р. №5 (т. І а.с. 24-26).

Листом від 28.02.2008р. №48/1-2-648 позивач відмовив у задоволенні цієї пропозиції і запропонував провести перерахунок розміру орендної плати по укладеним договорам оренди у відповідності до постанови КМУ „Про методику розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна” від 04.10.1995р. №786.

Незадоволення відповідачем зазначеної пропозиції позивача стало підставою для звернення позивача до суду із даним позовом, в якому позивач просить зобов’язати відповідача укласти спірний договір оренди, провівши попередньо перерахунок розміру орендної плати відповідно до вимог постанови КМУ від 04.10.1995р. №786.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог суд виходить з наступного.

Конституція України (ст.19) встановлює, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно п.3 ч.1 ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Статтею 627 ЦК України (свобода договору) встановлено наступне. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

До загальних принципів господарювання відноситься свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом, заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини (ст.6 ГК України).

Відповідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями (ч.1 ст. 179 ГК України).

Порядок укладення договору визначено ст.ст. 638-650 ЦК України, 179-187 ГК України.

У відповідності до ст. 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом. Розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом.

Згідно ст. 179 ГК України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

У відповідності до ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

З урахуванням цитованих правових норм, а також ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень) суд приходить до висновку про те, що позивач в даній справі повинен, крім іншого, довести наявність правових підстав для укладення договору оренди майна відповідача в судовому порядку.

З обставин справи вбачається, що відповідно цьому в предмет доказування позивача, крім іншого, входить доведення наявності правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, передбачених ч.2 ст.649 ЦК України, та/або наявність державного замовлення, та/або наявність прямої вказівки закону, яка би встановлювала обов'язковість укладення спірного договору, передбаченої ст.ст. 179, 187 ГК України, та/або наявність угоди сторін про передачу спору про укладення спірного договору на вирішення суду та/або наявність відповідного попереднього договору, передбачених ст. 187 ГК України.

Натомість в даному випадку позивач доказів наявності таких фактів суду не надав. Позивач не довів наявності відповідного державного замовлення, не навів прямої вказівки Закону України, яка б встановлювала обов'язковість укладення спірного договору, не надав до матеріалів справи доказів наявності укладеної сторонами угоди або попереднього договору, які б передбачали можливість укладення спірного договору оренди майна.

Доказів того, що відповідач займає монопольне становище на ринку телекомунікаційних послуг позивачем також не надано. Натомість відповідачем на доказ викладених у відзиві на позов тверджень про відсутність монопольного становища надано копію постанови Вищого господарського суду України від 17.04.2007р. у справі №6/494, якою залишено без змін рішення господарського суду м. Київа від 10.11.2006р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2007р. у справі №6/494. Зазначеними судовими рішеннями винесеними, в аналогічній справі встановлено відсутність підстав вважати ВАТ „Укртелеком” таким, що займає монопольне (домінуюче) становище на регіональних ринках надання в оренду спеціалізованих технічних приміщень АТС.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що в даному разі з обставин не вбачається правових підстав для спонукання відповідача до укладення спірного договору в судовому порядку.

Суд критично оцінює посилання представника позивача на п.п.1, 7 Інструкції про порядок взаємодії підрозділів Державної служби охорони при МВС України з операторами телекомунікацій в організації централізованої охорони об'єктів затв. сумісним наказом МВСУ та Мінтрансзв’язку від 12.07.2004р. №794/151, згідно яких питання про оренду приміщення для розміщення апаратури СТС на АТС вирішується на підставі окремого договору оренди.

Суд зазначає, що положення вказаної Інструкції не свідчать про наявність підстав для укладення договору оренди майна відповідача з наступних причин. По-перше, зазначена інструкція не може бути взята до уваги оскільки вона не є Законом України, як того вимагають умови ч.2 ст.649 ЦК України, ст.ст. 179, 187 ГК України. По-друге, Інструкція поширюється на усіх операторів телекомунікацій усіх форм власності, а не тільки на відповідача, а отже не свідчить, що саме відповідач зобов’язаний надати в оренду відповідне майно. Доказів відсутності можливості укласти відповідні договори оренди з іншими операторами телекомункацій позивачем не надано. Не надано ним також і доказів того, що укладення таких договорів оренди взагалі є обов’язковим. Позивачем не доведено неможливості здійснення ним господарської діяльності з надання охоронних послуг без використання засобів телефонного зв’язку і без використання майна відповідача, а за допомогою засобів стільникового зв’язку, радіозв’язку чи інших засобів, як це роблять інші суб’єкти ринку охоронних послуг.

Крім того, суд зауважує, що посилання позивача на те, що умови раніше укладених відповідачем договорів не відповідають вимогам Закону України „Про оренду державного та комунального майна”, постанови КМУ „Про методику розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна” від 04.10.1995р. №786 не може бути підставою для укладення нового договору. Така суперечність умов договору вимогам закону (в разі її доведення належним чином) могла б бути підставою для визнання договору недійсним або його зміни чи розірвання, в разі заявлення позивачем відповідних вимог. Відповідно до ст. 4-3 ГПК України відсутність таких вимог унеможливлює розгляд та вирішення таких питань в даному процесі.

За таких обставин, суд не вбачає правових підстав для відступлення від принципів свободи підприємницької діяльності (ст. 6 ГК України), свободи договору (ст.627 ЦК України) і для спонукання відповідача до укладення договору із позивачем на визначених позивачем умовах. Відповідно, суд приходить до рішення про відмову в позові.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав державне мито покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином судові витрати у даній справі покладаються на позивача.

На підставі викладеного, на підставі ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції, ст.ст. 15, 16, 626, 649, 627 Цивільного кодексу України, ст.ст.20, 179, 187 Господарського кодексу України, керуючись, ст. ст. 1, 4, 12, 27, 32, 33, 43, 44-49, 75, 82–85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

В задоволенні позву відмовити.

Суддя

повний текст рішення підписано 08.12.2008р.

справа №52/179-08