ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2008 р.

№ 4/203-31/111

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Разводової С.С.,

Самусенко С.С.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні касаційну

скаргу                     Українського консорціуму "Екосорб"

на постанову           Київського апеляційного господарського суду від 05.06.2008 року

у справі          № 4/203-31/111

господарського суду          міста Києва

за позовом          Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівна корпорація "Місто"

до                               Українського консорціуму "Екосорб"

про          розірвання договору

за участю представників:

позивача –          Скуба І.В. –дов. у справі

Брін С.О. –дов. у справі

відповідача –          Омельчук С.В. –дов. у справі

Кириченко В.Г. –дов. у справі

У судовому засіданні 16.09.2008 року у порядку ст. 77 ГПК України оголошувалась перерва.

ВСТАНОВИВ:

У червні 2007 року Товариство з обмеженою відповідальністю „Інвестиційно-будівна корпорація „Місто” звернулося до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Українського консорціуму „Екосорб” про розірвання договору.

Рішенням господарського суду міста Києва від 07 квітня 2008 року (суддя Качан Н.І.) залишеним без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 05 червня 2008 року (судді Отрюх Б.В., Тищенко А.І., Верховець А.А.) позовні вимоги про розірвання Договору про пайову участь у будівництві житлового будинку по. вул. Обсерваторній, 4 у м. Києві, який укладений між сторонами у справі, були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням господарського суду міста Києва та постановою Київського апеляційного господарського суду, Український консорціум "Екосорб" звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить судові акти попередніх інстанцій скасувати та передати справу на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Вимоги касаційної скарги Український консорціум "Екосорб" обґрунтовує тим, що рішення господарського суду міста Києва та постанова Київського апеляційного господарського суду прийняті з порушенням вимог матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарським судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п.1 Постанови від 29.12.1976 року № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Рішення місцевого та постанова апеляційного суду відповідають зазначеним вимогам, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 15 лютого 2005 року між Товариством з обмеженою відповідальністю „Інвестиційно-будівна корпорація „Місто” та Українським консорціумом „Екосорб” укладено договір № СК 36/179 про пайову участь у будівництві житлового будинку по вул. Обсерваторній, 4 у Шевченківському районі м Києва.

Відповідно до п.1 Додаткової угоди №1 від 08 червня 2006 року до договору № СК 36/179 від 15 лютого 2005 року статтю 3 Договору було викладено новій редакції, відповідно до якої термін початку будівництва –15 вересня 2006 року (п.3.1. договору в новій редакції).

У відповідності до п. 4.1.12. договору № СК 36/179 від 15 лютого 2005 року, Консорціум зобов'язаний щомісячно надавати Товариству документи про обсяг виконання будівельних робіт.

Додатком №2 від 08 червня 2006 року до договору № СК 36/179 від 15 лютого 2005 року затверджений Графік виконання робіт, де зазначено, що Консорціум зобов'язується провести погодження, експертизу та затвердження проектної документації у термін до 15 серпня 2006 року.

Відповідно до п.4.2.1. договору № СК 36/179 від 15 лютого 2005 року Товариство здійснює фінансування будівництва об’єкту в сумі 9 496 000,00 грн. згідно графіка фінансування, що є невід’ємною частиною цього договору.

Графік фінансування будівництва об'єкту був затверджений сторонами додатковою угодою №1 від 15 лютого 2005 року. Однак, судом апеляційної інстанції встановлено, що Додаткову угоду №1 до договору № СК 36/179 від 15 лютого 2005 року, Сторони в п. 6 Додаткової угоди №1 від 08 червня 2006 року до Договору визнали недійсною.

Згідно п.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих що пов'язані з його недійсністю. Відповідно ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Таким чином, судом апеляційної інстанції правомірно графік фінансування будівництва об’єкту не взято до уваги.

Відповідно до п.1 Додаткової угоди №1 від 08 червня 2006 року, фінансування робіт по будівництву Об'єкту здійснюється Товариством по факту виконаних робіт на протязі 3-х банківських днів з моменту отримання Товариством копії актів (Ф№ КБ-3 та Ф№ КБ-2в), які Консорціум щомісячно представляє Товариству до 5 числа наступного місяця, в розмірі 50% від фактичного об'єму виконаних робіт.

Судами також встановлено, що Товариство на виконання п.4.2.1. Договору перерахувало на користь Консорціуму грошові кошти у сумі 4 924 000 грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Позивач свої обов’язки за договором виконав у повному обсязі, проте відповідач в свою чергу зобов'язань, взятих на себе за даним Договором, не виконав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що пунктом 5 Додатку №2 від 08 червня 2006 року, Сторони погодили, що підписання графіку виконання будівельних робіт, затвердження кошторису на будівництво та графіку фінансування відбувається на протязі 20 днів з моменту отримання дозволу на будівництво, але не пізніше 15 вересня 2006 року.

Згідно п.4.1.2 Договору, Консорціум спільно з Товариством мали отримати дозвіл Держархбудконтролю на будівництво та іншу документацію, необхідну для здійснення будівництва. Однак, Додатком №2 від 08 червня 2006 року ця умова договору була змінена, обов'язок щодо отримання дозволу на будівництво покладався на Консорціум. Відповідачем даний обов’язок виконано не було.

Консорціумом, в свою чергу, не були розпочаті роботи, передбачені Графіком робіт і документація про обсяги виконаних будівельних робіт не надавалася.

Консорціумом (відповідачем) так і не було усунено зауважень Комплексної державної експертизи (Висновок Служби „Київдержекспертиза” № 5481 від 14.09.2008 року), а відтак і не затверджено проектну документацію та акти (Ф№ КБ-3 та Ф№ КБ-2в) Консорціумом Товариству не надавалися.

Відповідно до п. 5 Додаткової угоди №1 від 08 червня 2006 року до Договору передбачено, що у випадку систематичного (протягом двох або більше місяців) невиконання будь-якої сторони за договором, інша Сторона має право відмовитися від договору та вимагати від винної Сторони відшкодування всіх понесених витрат по договору, компенсування збитків (відсотки по отриманим кредитам, інфляція та інше) та сплати штрафу в розмірі 25 % від вартості понесених витрат.

18 січня 2007 року Консорціум направив на адресу Товариства лист № 01/01-21 з пропозицією розірвати Договір, вказавши згоду повернути 4 924 000 грн. 00 коп. в строк 30 банківських днів з дати підписання угоди про розірвання договору.

Позивач в свою чергу, у відповідь на вищевказаний лист направило Консорціуму претензію №М-36/01, якою не заперечувало проти розірвання Договору та вимагало від Консорціуму як боржника у семиденний строк з дня отримання претензії погасити заборгованість по договору та відшкодування завданих невиконанням договору збитків.

Враховуючи те, що Консорціумом не було виконано взятих на себе за Договором зобов'язань, тобто не виконано роботи у відповідності до Графіка робіт (Додаток №2 від 08.06.2006 року до Договору), колегія погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, щодо задоволення позовних вимог.

Пунктом 5 Додаткової угоди №1 від 08 червня 2006 року до договору № СК 36/179 від 15 лютого 2005 року надано право стороні відмовитися від договору в односторонньому порядку.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 615 ЦКУ, у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або в повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється.

У відповідності до ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно ст. 188 ГК України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія вважає, що судами попередніх інстанцій при розгляді цієї справи по суті правильно застосовано норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

З урахуванням вимог ч. 4 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, висновки судів першої та апеляційної інстанції про обґрунтованість позовних вимог є правомірними.

Отже, при вирішенні спору, судами попередніх інстанцій правильно встановлені усі обставини, що мають значення для справи, їм надана вірна юридична оцінка, норми права застосовані вірно, а доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду.

За наведених вище обставин, Вищий господарський суд України не знайшов законних підстав для повного або часткового задоволення вимог касаційної скарги, а тому постанову апеляційної інстанції слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

На підставі наведеного вище і керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, –

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу Українського консорціуму "Екосорб" залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.06.2008 р. у справі № 4/203-31/111 залишити без змін.

Головуючий                                                                                 І. А. Плюшко

Судді                                                                                                    С. С. Разводова

С. С.Самусенко