ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 14/66

12.09.08

Господарський суд міста Києва у складі судді Нарольського М.М.,

розглянувши справу

№ 14/66

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Русь Інтернешнл»

до

Приватного підприємства

«Будівельна компанія «Олександрія»;

Приватного підприємства

«Веста-сервіс»

про

визнання договору недійсним

за участю представників сторін:

від позивача

- Донченко К.Ю.

від відповідача-1

- не з’явились

від відповідача-2

- Олійник В.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В липні 2008 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Русь Інтернешнл»звернулось в господарський суд міста Києва з позовом до Приватного підприємства «Будівельна компанія «Олександрія»та Приватного підприємства «Веста-сервіс»про визнання недійсним укладеного відповідачами на підставі ст. ст. 512-519 ЦК України, ст. 195 ГК України договору відступлення права вимоги № 02-06/5 від 02.06.2007 р.

В обґрунтування пред’явлених вимог позивач посилається на те, що договір № 0/12-05 від 01.12.2005 р., за яким відступлено вимогу, нерозривно пов'язаний з особою відповідача-1 як будівельною організацією. Крім того, оспорюваний договір за своєю правовою природою є договором факторингу, проте відповідач-2 не є установою, яка має право здійснювати факторингові операції.

Позовні вимоги вмотивовані положеннями ст. ст. 215, 512, 515, 837, 858, 863, 1077, 1079, ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.07.2008 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено у судовому засіданні, зобов’язано сторони виконати певні дії.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.08.2008 р. у зв’язку із нез’явленням відповідача-1 в судове засідання, неподання ним витребуваних доказів, з метою створення сторонам необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, забезпечення рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, розгляд справи було відкладено.

Приватне підприємство «Будівельна компанія «Олександрія»в судові засідання не з’явилось, про причини неявки суд не повідомило, відзив на позовну заяву та витребувані судом документи не подало, про час і місце судового розгляду було повідомлено належним чином.

Приватне підприємство «Веста-сервіс»в порядку ст. 59 ГПК України подало відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить в позові відмовити у зв’язку із відсутністю правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Сторони вважають за можливе розглянути справу за відсутності відповідача-1, якого належним повідомлялось про час і місце судового засідання.

В порядку ст. 85 ГПК України за згодою представників сторін у судовому засіданні 12.09.2008 р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи сторін, дослідивши подані докази, обговоривши обставини справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 01.12.2005 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Русь Інтернешнл»(замовник) та Приватним підприємством «Будівельна компанія «Олександрія»(підрядник) укладено договір № 01/12-05, відповідно до умов якого замовник доручив, а підрядник зобов’язався здійснити на свій ризик, власними силами та засобами ремонтно-відбудовні роботи з покриття дорожнього полотна асфальтобетонною сумішшю на території готельного комплексу «Русь»відповідно до кошторису та договірної ціни.

В подальшому, 02.06.2007 р. між Приватним підприємством «Будівельна компанія «Олександрія»(первісний кредитор) та Приватним підприємством «Веста-сервіс»(новий кредитор) на підставі статей 512-519 ЦК України, ст. 195 ГК України укладено договір відступлення права вимоги № 02-06/5 (надалі –Договір), відповідно до умов якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всіх прав, належних первісному кредиторові на підставі договору № 01/12-05 від 01.12.2005 р.

За Договором новий кредитор одержав право замість первісного кредитора вимагати від боржника сплати заборгованості за договору №01/12-05 від 01.12.2005 р., яка на момент укладення цього договору складала 380 000 грн. та санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань. До нового кредитора перейшли всі права первісного кредитора за договором № 01/12-05 від 01.12.2005 р. в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, в тому числі й права на стягнення штрафних санкцій та суми основного боргу з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення (п. 1.2 Договору).

Відповідно до положень розділу 2 Договору право вимоги оцінене сторонами в сумі 380 000 грн. Новий кредитор зобов’язався оплатити первісному кредиторові обумовлену суму у 10-денний строк з моменту виконання первісним кредитором зобов'язань, обумовлених пунктами 3.2 і 4.2 цього Договору. Сторони передбачили, що оплата переданих прав може відбуватись в безготівковій формі шляхом перерахування на рахунок первісного кредитора, або шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, або шляхом передачі векселя на суму оплати.

Згідно п. 6.7 Договору останній набрав чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та діє до повного виконання сторонами умов цього договору.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 2 постанови «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»від 28.04.1978 р. № 3, угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. При цьому суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний Договір укладено сторонами в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України, ст. 195 ГК України.

Відповідно до положень ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

В даному випадку, ані договором № 01/12-05 від 01.12.2005 р., ані чинним законодавством України не встановлена неможливість заміни кредитора у зобов’язанні.

Згідно ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Стаття 514 ЦК України передбачає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 515 ЦК України встановлює, що заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Посилання позивача на те, що договір № 01/12-05 від 01.12.2005 р., за яким відступлено вимогу, нерозривно пов'язаний з особою відповідача-1, є юридично необґрунтованими. Такі зобов’язання можуть бути виконанні іншими особами, в тому числі і в порядку ст. 528 ЦК України.

В силу ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Відповідно до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Згідно ст. 519 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов'язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Виходячи із положень ст. ст. 512-519 ЦК України відступлення права вимоги являє собою договірну передачу вимог первісного кредитора (цедента) новому кредиторові (цесіонарію). Відступлення права вимоги відбувається на підставі укладення договору між цедентом і цесіонарієм. Закріплення у ст. 177 ЦК України майнового права як самостійного об'єкта цивільних прав надало юридичну мож ливість передавати права вимоги кредитора в рамках існуючих цивіль но-правових договорів (купівля-продаж, дарування, факторинг), а та кож використовувати ці права як забезпечення виконання зобов'язань.

Не можна погодитись із твердженнями позивача, який визначив правову природу Договору про відступлення права вимоги як договору факторингу, та виходячи з цього просить визнати його недійсним через невідповідність вимогам законодавства щодо сторін у договорі факторингу.

Поняття договору факторингу визначено у частині першій статті 1077 ЦК України, відповідно до якої за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Поряд з цим, встановлення Цивільним кодексом України положень щодо факторингу не виключає укладення договорів про відступлення грошової вимоги відповідно до правил ст. ст. 512-519 ЦК України.

Слід зазначити, що визначення місця договору факторингу в системі цивільно-правових договорів, що опосередковують передачу права вимоги, має суттєве значення, оскільки, поміж іншого, таке розмежування визначає необхідність дотримання спеціальних вимог щодо особи, яка виступає фактором.

За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

За оспорюваним Договором жодна сторона не передає (не зобов'язується передати) грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату.

Крім цього, відсутні підстави для висновку про вчинення оспорюваного Договору з метою отримання новим кредитором прибутку, як це має місце із фактором у договорі факторингу.

Тому, положення глави 73 ЦК України до відносин сторін не підлягають застосуванню.

Правовідносини сторін за оспорюваним договором врегульовані положеннями ст. ст. 512-519 ЦК України, які регулюють питання заміни кредитора у зобов’язанні.

Позивачем в порядку ст. 33 ГПК України не доведено обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Позовні вимоги є незаконними та необґрунтованими, а тому вони не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя

М.М. Нарольський

Дата підписання рішення: 15.09.2008 р.