ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.08 Справа № 20/228д/08

Суддя Гандюкова Л.П.

м. Запоріжжя

За позовом Закритого акціонерного товариства “Промбудкомплект”, м.Запоріжжя

до відповідача: Комерційного акціонерного банку “Слов’янський” в особі Ліквідаційної комісії, м.Запоріжжя

про визнання недійсним договору поруки, укладеного внаслідок помилки

Суддя Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача: Левченко М.П. (голова правління);

Від відповідача: Карагодіна С.М. (дов.№03/12 від 05.11.2007р.);

Самаріна Л.В. (дов.№03/12 від 02.11.2007р.);

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлений позов про визнання недійсним договору поруки №П-281 від 22.07.1997р., укладеного між ЗАТ “Промбудкомплект” та КАБ “Слов’янський” внаслідок помилки.

Ухвалою господарського суду від 28.03.2008р. позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі № 20/228д/08, судове засідання призначено на 22.04.2008р. На підставі ст.77 ГПК України у судовому засіданні 22.04.2008р. оголошувалась перерва до 19.05.2008р., потім –до 26.05.2008р.

26.05.2008р. справу розглянуто, за згодою представників сторін оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позивач підтримав позовні вимоги, викладені у позовній заяві, які мотивовані наступними обставинами. За договором поруки №П-281 від 22.07.1997р., укладеним для забезпечення договору кредитної лінії №11654402, позивач зобов’язався відповідати разом з боржником ПП “ІСС” за зобов’язаннями, викладеними статті 2 договору поруки, об’єм поруки 535 000 грн. На момент укладення договору поруки кредитоодержувач ПП “ІСС” надав позивачеві, як поручителю, для ознайомлення договір за яким він мав придбати пшеницю ІІІ класу в кількості 3000 тон за ціною 240 грн. для переробки на борошно з метою одержання прибутку. Виходячи з середньої вартості пшениці на той час, та навіть враховуючи витрати на транспортування, зберігання та переробку, реалізація борошна в регіоні передбачала не менше 200 000 грн. прибутку. На підставі цих аргументів, помилково вважаючи, що відповідач як банк і кредитна установа, надаючи кредит все ретельно розрахував, позивач уклав договір поруки. При цьому також бралося до уваги, що ПП "ІСС”, як кредитоодержувач, домовився про реалізацію на хлібозаводах області продукції, за придбання якої відбувається оплата кредитними коштами. Такі самі аргументи наводилися і відповідачем, який згідно з договором кредитної лінії та Положенням НБУ “Про кредитування” від 28.09.1995р. №246, здійснює контроль за правильністю виконання кредитоодержувачем зобов’язань та діє виходячи з принципів забезпеченості повернення коштів, недопущення збитків від їх неповернення через неплатоспроможність позичальника. Згідно з п.20 зазначеного Положення комерційний банк аналізує, вивчає діяльність потенційного позичальника, прогнозує ризик неповернення кредиту і приймає рішення про надання або відмову у наданні кредиту. Всупереч вимогам Положення НБУ “Про кредитування”, ст.ст.12,13,14 договору кредитної лінії №11654402 відповідач не здійснював контроль за використанням кредиту, його своєчасним погашенням. Відповідач п’ять разів укладав з кредитоотримувачем додаткові угоди до договору кредитної лінії, замінив в кредитній справі договори, на підставі яких він надавав кредит. Тепер у справі знаходяться два договори: №13/п на поставку пшениці, договір комісії №13/к на переробку зерна від 11.04.1997р. Згідно з п.5 договору комісії №13/к кредитоотримувач отримає винагороду в розмірі всього 10000 грн. За договором №13/п кредитоотримувач тепер має сплатити продавцю за ті ж 3000 тонни пшениці 1 155 000 грн. Отже, в матеріалах кредитної справи №11654402 на даний час зберігаються договори, які свідчать про те, що за договором кредитної лінії відповідач надав кредитні кошти на придбання пшениці, в результаті чого кредитооторимувач мав отримати прямі збитки. Зрозуміло, що повернути борг, оплатити відсотки чи неустойку кредитоотримувач не мав реальної фінансової можливості. Позивачеві не було нічого відомо про договори №13/п та №13/к від 11.04.1997р. як про підстави надання кредиту. Позивач вважає, що відповідач замінив оригінал договору, який надавав позивачеві для ознайомлення, після 26.07.1997р. –дати засідання Комітету кредиторів, який ухвалив рішення про надання кредиту. Таким чином, укладаючи договір поруки №П-281 від 22.07.1997р., позивач неправильно сприймав предмет та інші істотні умови угоди, що вплинуло на його волевиявлення. У разі, якщо б позивачеві було відомо, що відповідач без його відома змінить підстави для надання кредиту, договір поруки не був би укладений. Просить позов задовольнити на підставі ст.ст.41,48,56,151,153,154,191,194 ЦК УРСР, визнати недійсним договір поруки №П-281 від 22.07.1997р., укладений між ЗАТ “Промбудкомплект” та КАБ “Слов’янський” внаслідок помилки.

Відповідач позов не визнав, вважає, що він не підлягає задоволенню на наступних підставах. Відповідно до ст.56 ЦК УРСР під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб’єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була укладена. У позовній заяві ЗПТ “Промбудкомплект” перераховує істотні та узгоджені сторонами умови договору поруки №П-281 від 22.07.1997р. та договору кредитної лінії №11654402 від 22.07.1997р. та вказує, що помилявся відносно господарських операції, на які будуть спрямовані кредитні кошти, а також прибутковості цих операцій. Однак, зазначене не є істотними умовами ані договору поруки, ані договору кредитної лінії. Оскільки господарські операції, на які будуть спрямовані кредитні кошти, не узгоджувалися сторонами у спірному договорі поруки, то, відповідно, жодна з сторін, як і закон, не вважала це істотними умовами. Викладені у позовній заяві обставини, спрямовані на те, що позивач помилявся щодо мотивів угоди. Правила ст.56 ЦК УРСР не поширюються на випадки, коли помилка стосується мотивів укладення угоди, тому відсутні підстави для визнання договору поруки недійсним. Просить у позові відмовити.

Позивачем було заявлено клопотання про витребування у відповідача оригіналів документів, наведених у позовній заяві, яке ухвалою суду від 28.03.2008р. було задоволено. Оригінали договору №13/п від 11.04.1997р. та договору №13/к комісії від 11.04.1997р. не були надані, оскільки відповідно до письмового пояснення відповідача оригінали вказаних договорів в архіві відсутні, КАБ “Слов’янський” не є стороною договорів.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

22.07.1997 р. між КАБ “Слов’янський” (кредитор, відповідач у справі) та Приватним підприємством “ІІС” (кредитоотримувач) укладено договір кредитної лінії №11654402, за яким відповідач зобов’язався надати у розпорядження кредитоотримувачеві шляхом оплати його платіжних доручень грошові кошти для оплати виробничих потреб в межах суми 360 000 грн., на строк, для мети і на умовах, визначених договором, а кредитоотримувач –повернути банку грошові кошти в сумах, якими він розпорядився фактично, сплатити відсотки за розпорядження грошовими коштами та дотриматися всіх умов кредитування, що витікають із цього договору ст.ст.1,2,3,4).

Цього ж дня 22.07.1997р. між ЗАТ “Промбудкомплект” (поручитель, позивач у справі) та КАБ “Слов”янський” (Кредитор) укладено договір поруки №П-281, згідно з яким позивач взяв на себе зобов’язання відповідати перед кредитором за зобов’язаннями боржника за договором кредитної лінії №11654402 від 22.07.1997р. у обсязі 535 000 грн.

25.03.2008р. ЗАТ “Промбудкомплект” звернувся з позовом про визнання недійсним зазначеного договору поруки на підставі ст.56 ЦК УРСР, так як він був укладений з його боку під впливом помилки, оскільки позивач неправильно сприймав предмет та інші істотні умови угоди, що вплинуло на його волевиявлення. Зокрема, позивачеві не було відомо про договори №13/п та №13/к від 11.04.1997р. як про підстави надання кредиту.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши дослідженні докази, пояснення представників сторін, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають на наступних підставах.

Приписами ст.ст.33, 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 р. №3 “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угод недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угоди недійсною і застосування передбачених законом наслідків.

Відповідно до приписів, встановлених ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом’якшує або скасував цивільну відповідальність особи.

Таким чином, відповідність чи невідповідність договору закону повинна визначатися на підставі законодавства, яке було чинним на момент укладення.

На момент підписання договору від 22.07.1997р. був чинний Цивільний кодекс Української РСР 1963 року.

Згідно з ст.ст.41,48 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст.56 ЦК УРСР, яка вказана у підставі позову, угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Згідно з п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978р. №3 “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб’єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Статтею 153 ЦК УРСР встановлено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

За договором поруки поручитель зобов'язується перед кредитором іншої особи відповідати за виконання нею свого зобов'язання в повному обсязі або в частині (ст.191 ЦК УРСР).

Відповідно до п.13 Роз’яснення президії Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999р. №02-5/111 “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними” помилка повинна мати суттєве значення, зачіпати природу угоди або такі якості її предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. Помилка в мотивах угоди, а також неправильна уява про норму права не підпадає під ознаки ст.56 Цивільного кодексу. (Аналогічна норма передбачена ст.229 ЦК України, чинного з 01.01.2004р.).

Таким чином, враховуючи вищевикладене, при укладенні спірного договору позивач ніяк не міг помилятись щодо природи договору, оскільки сторони мали на увазі підписання саме договору поруки, тому його твердження, що він неправильно сприймав предмет угоди є необґрунтованим. Договори №13/п та №13/к від 11.04.1997р. про які позивачу не було відомо як про підставу надання кредиту, ніяким чином не можуть впливати на істотні умови спірної угоди, оскільки в договорі поруки чітко визначений обсяг зобов’язань. Позивач не міг не усвідомлювати можливих наслідків укладення спірного договору поруки. Із змісту ст. 191 ЦК УРСР слідує, що поручитель зобов’язується за виконання боржником саме зобов’язання перед кредитором, що і вказано у спірному договорі поруки. Підстави для надання кредиту стосуються правовідносин сторін за кредитним договором, не є істотною умовою договору поруки.

Оскільки арбітражним та господарським судами Запорізької області вже неодноразово розглядалися позови ЗАТ “Промбудкомплект” предметом яких були вимоги про визнання недійсним договору поруки №П-281 від 22.07.1997р., а також визнання недійсним договору кредитної лінії № 11654402 від 22.07.1997р. з різних підстав, суд розцінює дії позивача як намагання уникнути виконання взятих на себе зобов’язань за спірним договором.

Так, арбітражним судом Запорізької області розглядалась справа № 4/1/397д про визнання недійсним договору поруки як мнимої угоди з підстав, передбачених ст.58 ч.1 ЦК УРСР. Рішенням від 20.10.2000р. у задоволенні позову відмовлено. Згодом зазначене рішення за заявою ЗАТ “Промбудкомплект” у справі №4/1/397д-20/42д/06-8/41д/06 було переглянуто господарським судом Запорізької області за нововиявленими обставинами, та ухвалою від 17.02.2006р. залишено без змін. В заяві про перегляд рішення за нововиявленими обставинами позивач, доречи, посилався на ті ж самі обставини, що і у позовній заяві у даній справі. Рішенням від 26.10.2006р. у справі №9/254д/06 ЗАТ “Промбудкомплект” було відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним договору поруки №П-281 від 22.07.1997р. у зв’язку з закінченням строку дії. Судами апеляційної та вищої інстанцій рішення залишено без змін.

Недійсність договору кредитної лінії № 11654402 від 22.07.1997р., укладеного між КАБ “Слов’янський” і ПП “ІІС”, як такого, що суперечить вимогам чинного законодавства України та як такого, що вчинений сторонами в результаті зловмисної домовленості, була предметом дослідження господарським судом Запорізької області у справах №20/40д/06 та №20/41д/06 за позовами ЗАТ “Промбудкомплект”. Рішеннями у зазначених справах у задоволенні позовів було відмовлено, судами апеляційної та вищої інстанцій рішення залишені без змін.

Відповідно до ст.35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони. Під час розгляду судом справи №20/40д встановлено, що позивачем не доведено, що в договорі кредитної лінії повинен бути обов’язково зазначений договір, на виконання якого надаються кредитні кошти; не доведено, що при укладанні кредитного договору було надано інший договір, чим той, який мається в кредитній справі. Також встановлено, що згідно з довідкою Головного управління статистики у Запорізькій області №15-7/635 від 10.02.2006р. ПП “ІІС” вилучено з ЄДРПОУ 20.12.2005р. У зв’язку з цим суд не залучав ПП “ІІС” до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог.

На підставі викладеного, суд не бере до уваги посилання позивача в обґрунтування своїх вимог на інші нормативні акти, письмові докази. Ствердження позивача, що він помилково вважав, що банк зробив ретельний розрахунок при видачі кредиту, що відповідач не здійснював контроль за виконанням кредитоотримувачем умов кредитного договору та замінив у кредитній справі договори, на підставі яких він надав цей кредит, не може бути підставою для задоволення позову про визнання недійсним договору поруки. Фактично позивач посилається на помилку в мотивах угоди, яка не може бути підставою для визнання договору недійсним. Відповідно до ст.1 Закону України “ Про підприємництво” (який був чинний на момент укладення спірної угоди) підприємництво - це самостійна ініціатива, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг та заняття торгівлею з метою одержання прибутку.

У задоволенні позову відмовляється повністю.

Судові витрати згідно з ст.49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя                      Л. П. Гандюкова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання. Рішення підписано у повному обсязі 18.08. 2008р.