ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.08 Справа № 20/231д/08

Суддя Гандюкова Л.П.

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Південно-Українська лізингова компанія”, м.Запоріжжя

до відповідачів: 1.Відкритого акціонерного товариства Банк “БІГ Енергія” в особі Запорізької територіальної філії Відкритого акціонерного Банку “БІГ Енергія”, м.Запоріжжя

2.Фермерського господарства “Чевенгур”, Запорізька область, Мелітопольський район, с.Костянтинівка

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю “Слов’янське”, Запорізька область, Мелітопольський район, с.Лазурне

про визнання недійсним договору купівлі-продажу

Суддя Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача – Богдановський А.Б. (директор);

Лісняк Я.В. (дов №б/н від 15.10.2007р.);

Від відповідача-1 –не з’явився;

Від відповідача-2 –не з’явився;

Від третьої особи –не з’явився;

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлений позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу №FLT-047-04-06 від 16.02.2007р., укладеного між ВАТ Банк “БІГ Енергія” та Фермерським господарством “Чевенгур”.

Ухвалою господарського суду від 28.03.2008р. позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі № 20/231д/08, судове засідання призначено на 23.04.2008р. На підставі ст.77 ГПК України розгляд справи відкладався на 12.05.2008р., 22.05.2008р., потім –на 26.05.2008р. Ухвалою голови господарського суду від 26.05.2008р. в порядку ст.69 ГПК України строк вирішення спору у справі продовжений на один місяць –до 26.06.2008р. Розгляд справи відкладався на 11.06.2008р., 20.06.2008р.

За клопотанням позивача судовий процес, починаючи з судового засідання 26.05.2008р., фіксується за допомогою технічних засобів.

У судовому засіданні 20.06.2008р. за згодою представників позивача оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позивач неодноразово уточнював позовні вимоги, заяви про уточнення підстав позову в порядку ст.22 ГПК України прийняті судом до розгляду. Предметом розгляду є позовні вимоги про визнання недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу №FLT-047-04-06 від 16.02.2007р., укладеного між ВАТ Банк “БІГ Енергія” та Фермерським господарством “Чевенгур”, які мотивовані наступним. 13.03.2006р. між ТОВ “Південно-Українська лізингова компанія” (позивач) та ТОВ “Слов”янське” (третя особа) був укладений договір фінансового лізингу №Л0014, згідно з яким позивач передав третій особі у фінансовий лізинг сільськогосподарську техніку. 06.04.2006р. між позивачем та ВАТ “Банк “БІГ Енергія” (відповідач-1) укладений договір факторингу валютних цінностей №05/FLT-047-04-06, згідно з яким позивач відступив відповідачу-1 право грошової вимоги зі сплати лізингових платежів третьою особою за вищезазначеним договором лізингу. В якості забезпечення виконання третьою особою його зобов’язань по сплаті лізингових платежів на користь відповідача-1, між позивачем та відповідачем-1 06.04.2006р. був укладений договір застави №05/FLT-047-04-06, згідно з яким позивач, виступивши майновим поручителем третьої особи, передав відповідачу-1 в заставу передане в лізинг майно. У зв’язку з тим, що третя особа начебто порушила зобов’язання по сплаті лізингових платежів перед відповідачем-1, останній самовільно вилучив лізингове майно та продав його ФГ “Чевенгур” (відповідач-2) на підставі спірного договору купівлі-продажу. При укладенні купівлі-продажу відповідач-1 керувався ч.5 ст.30 Закону України “Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень”. Позивач наполягає, що дії відповідача-1 є незаконним з наступних підстав. Згідно з ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Для примусового продажу товару шляхом його самостійного (проти волі власника) продажу третій особі, відповідач-1 повинен був мати право на укладення такого договору відчуження. У відповідності до ч.1 ст.574 ЦК України, ст.1 Закону України “Про заставу”, ст.3 Закону України “Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень”, у випадку реалізації предмета застави право самостійного продажу заставодержателем заставленого майна може бути встановлено виключно на підставі умов договору застави, а також законодавства, яке регулює взаємовідносини при реалізації заставленого майна. Договором застави таке право відповідача-1 не встановлено. Навпаки, у договорі прямо визначена умова продажу предмету застави заставодавцем (п.п.3.1-3.7) Згідно з п.3.2 договору застави, у разі прийняття заставодержателем рішення про звернення стягнення на предмет застави він письмово повідомляє про це заставодавця, який в цьому разі повинен виконати п.2.4.1 договору застави і вилучає предмет застави у боржника. В порушення п.2.4.1 відчуження заставленого майна здійснювалося не позивачем, як заставодавцем, і не за його довіреністю. Третя особа, у володіння якої знаходилося заставлене майно, не передавала предмет забезпечувального обтяження відповідачу-1 для звернення стягнення на нього. Відповідач-1 самовільно вилучив предмет застави, будь-які документи щодо передачі майна для звернення стягнення у нього відсутні. В цьому випадку відповідач-1 на підставі ст.28 Закону України “Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень” повинен був звернути стягнення на заставлене майно на підставі рішення суду. При задоволенні вимог обтяжувача за забезпеченим зобов’язанням шляхом продажу предмету обтяження, обтяжувавач зобов’язаний був повідомити боржника про свій намір реалізувати таке право із зазначенням, зокрема, місця та часу проведення процедури продажу, як це встановлено ч.1 ст.30 вищезазначеного Закону. Згідно з ст.27 Закону обтяжувач зобов’язаний надіслати боржнику письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов’язання, та про свій намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження у позасудовому порядку. При цьому, таке повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення, після чого боржнику надається 30 денний термін для виконання зобов’язання. Проте відповідач-1 не повідомляв ані позивача, ані третю особу, чим порушив їх права та охоронювані законом інтереси. Твердження відповідача-1 про те, що право на відчуження заставленого майна виникло у нього на підставі ч.5 ст.30 Закону України “Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень” є хибним. Ця стаття не надає прав на укладення договору відчуження, а визначає лише порядок та спосіб його укладення у випадку наявності такого права у заставодержателя, та визначає, що такий договір є підставою для перереєстрації заставленого майна. Порушення заставодавцем вищезазначених вимог ст.27, ч.3 ст.28, ч.1 ст.30 Закону України “Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень”, якими передбачено права заставодержателя на продаж заставленого майна, обумовило в момент укладення спірного договору купівлі-продажу відсутність у нього права на здійснення такого правочину. Крім того, згідно з п.2.23 “Правил державної реєстрації та обліку тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів”, погоджених 11.06.2004р. з Міністерством внутрішніх справ України та зареєстрованих 23.06.2004р. в Міністерстві юстиції України за №772/9371, відчуження машин, які не зняті з державного обліку, не допускається. Таким чином, відчуженню предмету застави (сільськогосподарської техніки) у будь-якому разі повинне передувати її зняття з державного обліку. Порушення відповідачем-1 зазначених вище умов договору застави, а також спеціальних норм цивільного законодавства, на підставі яких будується зміст право чину, вказує на те, що зміст такого правочину суперечить нормам цивільного законодавства. Оскільки згідно вищевикладених обставин у відповідача-1 було відсутнє право на укладення спірного право чину, позивач вважає, що у нього був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності, а також необхідної господарської компетенції на укладення спірного договору відчуження майна. Як зазначено в преамбулі спірного договору, відповідач діяв від імені позивача. Тобто, позивач таким чином набуває статусу учасника правочину. В той же час, позивач не уповноважував відповідача-1 на укладення спірного договору, а навпаки заперечував про його укладення. Таким чином, спірний правочин не є вільним для позивача, і не відповідає його внутрішній волі. Усі ці обставини , на думку позивача, є підставою для визнання спірного правочину недійсним у відповідності до ст.215 та ч.ч.1,2 ст.203 ЦК України. Просить задовольнити позовні вимоги на підставі договору застави, ст.215, ч.ч.1,2,3 ст.203, 316, ч.1 ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 с.321, ст.ст. 525, 526, 599, ч.1 ст.574, ст.658 ЦК України, ст.ч.1 ст.134, ч.ч.1,2,7 ст.193, ч.1 ст.207 ГК України, ст.ст. 2, 27, ч.3 ст.28, ч.1 ст.30 Закону України “Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень”.

Відповідач-1 ВАТ “БІГ енергія” в особі Запорізької територіальної філії проти позову заперечив, мотивуючи наступним. ТОВ “Південно-Українська лізингова компанія” виступило майновим поручителем ТОВ “Слов’янське” та в забезпечення виконання останнім зобов’язань за договором факторингу валютних цінностей №05/FLT-047-04-06 від 06.04.2006р. передало в заставу банку рухоме майно: трактор, сіялку, дві пневматичні стренері рядні сіялки, яке належить йому на праві власності згідно з свідоцтвом про реєстрацію машини від 30.06.2006р. серія АБ №333139, виданим інспекцією державного технічного нагляду Запорізької обласної державної адміністрації та балансовими довідками ТОВ “Південно-Українська лізингова компанія”. Відповідно до п.3 ст.577 ЦК України та ст.11 Закону України “Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень” Банком у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна було зареєстровано приватне обтяження майна, яке є предметом договору застави №05/FLT-047-04-06 від 06.04.2006р., про що свідчить витяг від 18.06.2006р. №8347061. Згідно з ст.1082 ЦК України листом від 06.04.2006р. №7874 Банком було направлено повідомлення ТОВ “Слов’янське”. ТОВ “Слов”янське” зобов’язання за договором лізингу не виконувало, починаючи з дати укладення договору, що підтверджується банківськими виписками. Згідно з п.2.1.3 п.2.1 договору застави банк (Заставодержатель) має право звернути стягнення на предмет застави у разі несплати боржником лізингових платежів. Відповідно до ч.3 ст.24 Закону України “Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень” Банком у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (витяг від 05.10.2007р. №9417978) зареєстроване звернення стягнення на предмет застави. 05.10.2006р. Банк на адресу позивача в порядку ст.27 Закону України “Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень” було направлено повідомлення №2052/1 про порушення боржником зобов’язань за договором фінансового лізингу від 13.03.2006р. №Л0014 з вимогою виконати порушене зобов’язання або передати Банку предмети забезпечувального обтяження. Позивач вимоги, викладені у повідомленні, не виконав, посилаючись (листи від 05.03.2007р., від 21.08.2007р., 28.01.2008р.) на те, що обов’язки відносно перевірки заставленого майна, його розшуку у разі зникнення, звернення стягнення на заставлене майно покладені договором застави та Законом України “Про заставу” виключно на Заставодержателя. Отримавши від власника майна відмову виконати умови договору застави, банком проведено заходи розшуку заставленого майна, в результаті яких було встановлено, що майно знаходиться у с.Костянтинівка Василівського району Запорізької області на приватній території, яка належить фізичній особі Васильєву О.К. Згідно з актом прийому-передачі від 03.11.2006р. Васильєв О.К передав це майно Банку. У зв’язку з тим, що у тридцятиденний термін, визначений у повідомленні Банку від 10.05.2006р. №2052/1, зобов’язання за договором фінансового лізингу від 13.03.2006р. №Л0014 залишались невиконаними, згідно з ч.1 ст.30 Закону України “Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень” Банком було прийнято рішення реалізувати предмет застави. Згідно з вимогами ст.27 Закону України “Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень” Банком на адресу ТОВ “Південно-Українська лізингова компанія” було надіслано повідомлення про продаж предметів забезпечувального обтяження від 04.12.2006р. №2257, у якому, зокрема, встановлено дату продажу –16.02.2007р. та час –10 год. 00 хв. За договором купівлі-продажу від 16.02.2007р. № LT-047-04-06 майно, що перебувало у заставі банку, було продано ФГ “Чевенгур” на підставі ч.5 ст.30 Закону України “Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень”. Передача майна покупцеві підтверджується актом прийому передачі від 16.02.2007р. № FLT-047-04-06. Листом від 03.03.2007р. позивача було повідомлено про реалізацію майна. Таким чином, банком під час здійснення процедури звернення стягнення на заставлене майно було дотримано всіх вимог чинного законодавства та жодним чином не порушено права власника чи третіх осіб. Крім того, відповідач-1 зазначив, що позивачем в результаті укладення договору лізингу від 13.03.2006р. №Л0014 та договору факторингу від 06.04.2006р. №05/FLT-047-04-06 було отримано повну суму вартості майна, що було предметом договорів лізингу та застави у розмірі 2 721 136,60 грн., з яких суму 530 621,64 грн. сплачено ТОВ “Слов’янське” (перший платіж за договором лізингу), 2 190 514,96 грн. –ВАТ Банк “БІГ енергія” (за договором факторингу). Просить у задоволенні позову відмовити.

Відповідач-2 позов не визнав у зв’язку з наступним. ФГ “Чевенгур” згідно з договором купівлі-продажу від 16.02.2007р. №FLT-047-04-06, укладеним з ВАТ Банк “БІГ Енергія” в особі Запорізької територіальної філії придбав сільськогосподарську техніку, яка була передана йому за актом приймання-передачі. Договір було укладено Банком від імені ТОВ “Південно-Українська лізингова компанія”, використовуючи своє право позасудового звернення стягнення на заставлене майно, передбачене Законом України “Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень”. Факт виконання сторонами умов договору купівлі-продажу підтверджується актом приймання-передачі від 16.02.2007р. №FLT-047-04-06 та платіжними документами про перерахування коштів (меморіальні ордери №2, №956 від 16.02.2007р.). Вважає, що договір купівлі-продажу укладено з дотриманням вимог чинного законодавства, зокрема, ст.ст.655,656,659,662-664,689,692 ЦК України, Закону України “Про заставу”, Закону України “Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень”, без порушень норм ст.203 ЦК України. Просить відмовити у задоволенні позову.

Третя особа –(ТОВ “Слов’янське”) у судові засідання не з’являлася, про місце, час судового засідання повідомлена належним чином.

У судове засідання 20.06.2008р. представники відповідачів також не з’явилися, про місце та час судового засідання повідомлені належним чином. Від відповідача-1 надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача-1.

Суд визнав наявні матеріали достатніми для розгляду справи у відсутність відповідачів та третьої особи в порядку ст.75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

13.03.2006р. між ТОВ “Південно-Українська лізингова компанія” (Лізингодавець, позивач у справі) та ТОВ “Слов”янське” (Лізингоодержувач, третя особа) було укладено договір фінансового лізингу №Л0014, згідно з умовами якого лізингодавець зобов’язався придбати у постачальника та передати Лізингоодержувачу (користування та володіння та умовах платності) рухоме майно, а Лізингоодержувач –прийняти предмет лізингу та сплачувати встановлені договором платежі (п.п.1.1,1.3).

Згідно з Специфікацією (додаток №1 до договору) предметом лізингу була сільськогосподарська техніка, а саме: трактор Саse STХ 425 (1 шт.), сіялка Flexi-Coil 820 (1 шт.), пневматична стернева 12-ти рядна сіялка MF 555 (2 шт.).

Згідно з актами приймання-передачі №Л0014 від 06.04.2006р., №Л0014-б від 04.04.2006р., №Л0014-в від 06.04.2006р. зазначене майно було передано у лізинг.

06.04.2006р. між ВАТ Банк “БІГ Енергія” в особі Запорізької територіальної філії (Фактор, відповідач-1) та ТОВ “Південно-Українська лізингова компанія” укладеного договір факторингу валютних цінностей №05/FLT-047-04-06, за яким відповідач-1 за плату передав в розпорядження позивача грошові кошти, а позивач відступив право грошової вимоги зі сплати лізингових платежів, що виникло з договору фінансового лізингу №Л0014 від 13.03.2006р., укладеного між позивачем та третьою особою.

Цього ж дня між відповідачем-1 та позивачем в забезпечення вчасного виконання зобов’язань Боржником (ТОВ “Слов’янське”) зобов’язань за договором фінансового лізингу №Л0014 від 13.03.2006р. було укладено договір застави №05/FLT-047-04-06 відповідно до умов якого позивач (Заставодавець) передав в заставу відповідачу-1 (Заставодержатель) рухоме майно, вказане в п.1.2 цього договору. Згідно п.1.2 договору застави предметом застави є трактор Саse STХ 425 (1 шт.), сіялка Flexi-Coil 820 (1 шт.), пневматична стернева 12-ти рядна сіялка MF 555 (2 шт.) (згідно Специфікації до договору Лізингу.

Відповідно до п.1.6 договору застави заставлене майно залишається у власності заставодавця, та у господарському розпорядженні боржника, що одержав у заставодавця за договором фінансового лізингу.

Згідно з п.2.1.4 заставодержатель має право самостійно або через повірених осіб реалізувати предмет застави з метою погашення заборгованості боржника у порядку, передбаченому чинним законодавством України та цим договором.

Пунктом 3.2 договору застави встановлено, що у разі прийняття Заставодержателем рішення про звернення стягнення на предмет застави Заставодержатель письмово повідомляє про це Заставодавця, який у цьому разі повинен виконати п.2.4.1 цього договору. Заставодавець вилучає Предмет застави у Боржника, та повідомляє про це заставодавця у будь-який зручний для нього спосіб.

Згідно з п.2.4.1 договору застави Заставодавець взяв на себе зобов’язання у випадку невиконання або неналежного виконання зобов’язань Боржника за договором лізингу або зверненням Заставодержателя у десятиденний термін з дати такого звернення здійснити відчуження предмета застави на користь Заставодержателя, або передати довіреність на право вилучення та відчуження Предмету застави уповноваженій особі Заставодержателя.

16.02.2007р. між ВАТ Банк “БІГ Енергія” в особі Запорізької територіальної філії (відповідач-1) та Фермерським господарством “Чевенгур” (відповідач-2, покупець) було укладено договір №FLT-047-04-06 купівлі-продажу, при цьому вказано, що ВАТ Банк “БІГ Енергія” діє від імені ТОВ “Південно-Українська лізингова компанія” на підставі ч.5 ст.30 Закону України “Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень” та договору застави №05/FLT-047-04-06 від 06.04.2006р.

Згідно з договором купівлі-продажу продавець передав, а покупець прийняв у власність трактор Саse STХ 425 (1 шт.), сіялка Flexi-Coil 820 (1 шт.), пневматична стернева 12-ти рядна сіялка MF 555 (2 шт.). вартість товару складає 2 550 567,25грн. з урахуванням ПДВ. Розрахунок за придбаний товар здійснюється покупцем протягом одного робочого дня з дати укладення цього договору шляхом переказу коштів продавцю за реквізитами: одержувач: ЗТФ ВАТ Банку “БІГ Енергія”, рахунок №4, МФО 313708, .

Відповідно до п.3.1 продавець зобов’язався передати покупцю товар протягом одного дня з дати підписання цього договору за актом прийому-передачі. Провести виключення реєстрації застави товару із Державного реєстру застав рухомого майна. Покупець - прийняти товар у власність, провести розрахунки з продавцем (п.3.2).

Згідно з п.п.5.2,5.3 спірного договору продавець підтвердив, що він вправі розпоряджатися товаром на підставі Закону України “Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень” , сторони визначили, що право власності на товар виникає у покупця з дати підписання цього договору.

16.02.2007р. за актом приймання –передачі Фермерське господарство “Чевенгур” прийняло обумовлений в договорі купівлі - продажу товар.

Відповідно до меморіального ордеру №2 від 16.02.2007р.Фермерське господарство “Чевенгур” сплатило на рахунок відповідача –1 суму 5604084,05грн. з призначенням платежу, у т.ч. за договором №FLT-047-04-06.

Проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню на наступних підставах.

Зі змісту ч.5 ст.30 Закону України “Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень”, на підставі якої, як зазначено в договорі, Банк діяв від імені ТОВ “Південно-Українська лізингова компанія” слідує, що договір купівлі-продажу предмета забезпечувального обтяження укладається обтяжувачем від імені боржника і є правовою підставою для набуття покупцем цього предмета права власності на відповідне рухоме майно. Покупець предмета забезпечувального обтяження набуває право власності на відповідне рухоме майно без будь-яких забезпечувальних та публічних обтяжень, а також інших договірних обтяжень з нижчим пріоритетом.

Згідно з ст.28 Закону України “Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень” звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження може бути припинене боржником або третьою особою шляхом виконання порушеного боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або тієї частини цього зобов'язання, виконання якої було прострочене, разом з відшкодуванням обтяжувачу витрат, понесених у зв'язку з пред'явленням вимоги та/або звернення стягнення. Якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов'язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов'язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача.

Згідно з ст.30 цього Закону, обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов'язанням шляхом продажу предмета забезпечувального

обтяження третій особі. При цьому обтяжувач зобов'язаний у порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, повідомити боржника та інших обтяжувачів відповідного рухомого майна про свій намір реалізувати таке право із зазначенням обраного ним способу, місця та часу проведення процедури продажу. Обтяжувач вправі продати предмет обтяження будь-якій особі-покупцю або на публічних торгах.

Відповідно до ст. 27 Закону України “Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень” якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов'язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Укладаючи договір застави, у пункті 3.2 договору застави №05FLT/-047-04-06 від 06.04.2006р. позивач та відповідач -1 передбачили, що у разі прийняття Заставодержателем рішення про звернення стягнення на предмет застави Заставодержатель письмово повідомляє про це Заставодавця, який у цьому разі повинен виконати п.2.4.1 цього договору. Заставодержатель вилучає Предмет застави у Боржника, та повідомляє про це заставодавця у будь-який зручний для нього спосіб.

Згідно з п.2.4.1 договору застави Заставодавець взяв на себе зобов’язання у випадку невиконання або неналежного виконання зобов’язань Боржника за договором лізингу або зверненням Застоводержателя у десятиденний термін з дати такого звернення здійснити відчуження предмета застави на користь Заставодержателя, або передати довіреність на право вилучення та відчуження предмету застави уповноваженій особі Заставодержателя.

Відповідно до п.3.3 договору застави заставодавець у десятиденний термін після одержання повідомлення про вилучення предмета застави надсилає своїх спеціалістів для технічного огляду і транспортування предмета застави до узгодженого з заставодержателем місяця зберігання та проведення подальших робіт.

Приписами ст.ст. 33,34 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач-1 посилається на виконання ним вимоги закону і направлення боржнику та майновому поручителю повідомлення. У підтвердження направлення позивачу повідомлення про порушення боржником зобов’язань за договором фінансового лізингу відповідачем-1 надано повідомлення №2052/1 від 05.10.2006р.(т.1а.с.93), витяг з Журналу реєстрації вихідної кореспонденції(т.1.а.с.94). Крім того, відповідач-1 посилається на направлення позивачу повідомлення про продаж предметів забезпечувального обтяження №2257 від 04.12.2006р. і у підтвердження направлення цього повідомлення надає повідомлення про вручення поштового відправлення№2479071 (т.1 а.с.96).

Позивач отримання від Банку зазначених повідомлень заперечив, в свою чергу надав відповідь №13/2-9-522 від 19.06.2008р. Запорізької дирекції Українського державного підприємства поштового зв’язку “Укрпошта”, надану на адвокатський запит, згідно з якою рекомендований лист з повідомленням за №2475071 на ім’я ТОВ “Південно-Українська лізингова компанія” ніколи не відправлявся, та не доставлявся. Згідно даних проведеної перевірки встановлено, що 04.12.06р. у ВПЗ №35 було прийнято рекомендований лист з повідомленням №2475071 та відправлений в цей же день, але іншому одержувачу. На підставі цього офіційного повідомлення, а також враховуючи, що Журнал реєстрації вихідної кореспонденції є внутрішнім документом відповідача-1 і не може бути належним доказом поштового відправлення, суд вважає недоведеним направлення відповідачем-1 повідомлення позивачу про порушення боржником зобов’язання та повідомлення про продаж предметів забезпечувального обтяження. Посилання відповідача на те, що позивач вимоги, викладені у повідомленні, не виконав (листи від 05.03.2007р., від 21.08.2007р., 28.01.2008р.) є безпідставним, оскільки ці листи направлені після укладення спірного договору –купівлі продажу і вони не стосуються тієї техніки, яка була предметом договору купівлі-продажу.

Відповідно до ст.2 Закону України “Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень” боржник - особа, яка має виконати на користь обтяжувача забезпечене обтяженням зобов'язання, або майновий поручитель за таким зобов'язанням; особа, у володінні якої знаходиться майно, що належить обтяжувачу; особа, яка має виконати на користь обтяжувала зобов'язання за договором, на підставі якого виникло договірне обтяження; особа, яка відступила право вимоги, що є предметом обтяження.

Таким чином, вищевикладені обставини свідчать, що в порушення п.п. 3.2 договору застави, ст.27 Закону України “Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень” відповідач-1 (Заставодержатель) не повідомив позивача (Заставодавця, майнового поручителя) про наявність заборгованості, про своє рішення звернути стягнення на предмет застави, а позивач, в свою чергу, не видавав уповноваженій особі Заставодержателя довіреність на право вилучення та відчуження предмету застави.

Відповідно до ст.92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов’язків і здійснює їх через органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно з ст.134 ГК України суб'єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб'єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб'єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 р. №3 “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угод недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угоди недійсною і застосувати передбачені законом наслідки.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1,2,3 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

На підставі викладеного, суд вважає вимоги позивача, який визначений стороною спірного договору, про визнання недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу №FLT-047-04-06 від 16.02.2007р. обґрунтованими та доведеними, оскільки договір суперечить наведеним вище нормам законодавства, порушує права позивача як власника майна. З цих же підстав спростовуються ствердження відповідачів, що у ст.ст.215, 203 ЦК України та ст.207 ГК України, на які позивач посилається як на підставу для задоволення позовних вимог, йде мова про відповідність закону саме змісту правочину, а не процедури його укладення. Отримання позивачем в результаті укладення договору лізингу та договору факторингу повної суми вартості майна, на що звертає увагу відповідач-1, не дає підстав для порушення його прав як власника майна.

Вирішуючи питання щодо застосування реституції відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 р. №3, суд не вбачає підстав для застосування реституції на цей час у зв’язку з наступним. Відповідно до п.9.1 договору фінансового лізингу строк дії договору визначається з моменту підписання його сторонами і діє до 13.03.2011р. Дострокове припинення дії договору фінансового лізингу передбачено сторонами договору у розділі 10. Доказів дострокового розірвання договору фінансового лізингу з підстав, визначних у цьому пункті, не надано. Згідно з п.1.1 договору лізингодавець (позивач) передав у лізинг (користування та володіння на умовах платності) предмет лізингу ТОВ “Слав’янське ” (третя особа). На підставі спірного договору відповідач –2 сплатив на рахунок відповідача -1 суму 2 550 467,25грн., у той же час позивач отримав від відповідача-1 за договором факторингу суму 2 190514,96 грн. Статтею 216 ЦК України передбачено право суду застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. У даному випадку договір купівлі-продажу є оспорюваним правочином, тому будь-яка заінтересованої особа має право пред’явити вимогу про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину в окремому провадженні.

Згідно з ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідачів.

Керуючись ст. ст. 49, 75,82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним у повному обсязі з моменту укладення договір купівлі-продажу №FLT- 047-04-06 від 16.02.2007р., укладений між Відкритим акціонерним товариством Банк “БІГ Енергія”, яке діяло через Запорізьку територіальну філію Відкритого акціонерного Банку “БІГ Енергія” від імені ТОВ “Південно-Українська лізингова компанія” в якості покупця та фермерським господарством “Чевенгур” в якості покупця.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства Банк “БІГ Енергія” в особі Запорізької територіальної філії Відкритого акціонерного товариства Банк “БІГ Енергія” (69035, м.Запоріжжя, вул..Сталеварів,19, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Південно-Українська лізингова компанія” (69050, м.Запоріжжя, вул. Космічна, буд.122, ) суму 42 грн. 50 коп. витрат на державне мито, суму 59 грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Стягнути з фермерського господарства “Чевенгур” (72364, Запорізька область, Мелітопольський район, с.Костянтинівка, вул.Шкільна, буд.317-А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Південно-Українська лізингова компанія” (69050, м.Запоріжжя, вул. Космічна, буд.122, ) суму 42 грн. 50 коп. витрат на державне мито, суму 59 грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Суддя Л. П. Гандюкова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання. Рішення підписано у повному обсязі 28.07 .2008р.