СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

30 вересня 2008 року

Справа № 2-17/7922.1-2006
(2-2/6251-2005)

Севастопольський
апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Антонової
І.В.,

суддів                                                                      Маслової
З.Д.,

Прокопанич Г.К.,

за участю представників сторін:

позивача:
не з'явився;

відповідача:
Літінський О. А. дов. № 171 від 30.09.2008 року;

третьої особи: не
з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу
приватного підприємства фірма "Тредко-Україна" на рішення господарського
суду Автономної Республіки Крим (суддя Гайворонський В.І.) від 07 квітня 2008
року у справі №2-17/7922.1-2006 (2-2/6251-2005)

за позовом
державного підприємства радгосп-завод "Алушта" (пров. Іванова, 3,
м.Алушта, АР Крим, 98510)

до
приватного підприємства Фірма "Тредко-Україна" (пров. Іванова, 5А-11,
м.Алушта, АР Крим, 98500)

3-тя особа  Ізобільненська сільська рада (вул.
Центральна, 1, с.Ізобільне, м. Алушта, АР Крим, 98531)

про зобов'язання
повернути самовільно зайняту земельну ділянку та стягнення 13707,49 грн.
збитків;

за зустрічним позовом приватного
підприємства Фірма "Тредко-Україна"

до державного
підприємства радгосп-завод "Алушта"

до
Ізобільненської сільської ради

про стягнення
54154,80 грн. та зобов'язання зареєструвати договір

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство радгосп-завод
„Алушта” звернулось до господарського суду АР Крим з позовом до приватного
підприємства фірма „Тредко-Україна” про зобов'язання відповідача повернути
Державному підприємству Радгосп-завод „Алушта” самовільно зайняту земельну
ділянку загальною площею 4300,00 м.кв., розташовану в м.Алушта по пров.Іванова,
3.

Позовні вимоги мотивовано тим, що
29.03.2002 року між сторонами у справі було укладено договір оренди будівлі,
споруди, в рамках якого приватному підприємству фірма „Тредко-Україна” було
передано окремо розташовану будівлю, склад будматеріалів та земельну ділянку
площею 4300,00 кв.м. В подальшому, рішенням господарського суду АР Крим від
05.04.2004 року, яке набрало законної сили, вказаний вище договір оренди було
визнано недійсним на майбутнє та 05.05.2004 року було видано наказ на примусове
виконання рішення. Позивач зазначає, що фактично рішення господарського суду АР
Крим від 05.04.2004 року не виконано, відповідач самовільно займає орендовану
раніше земельну ділянку площею 4300,00 кв.м., що являється порушенням статей
125, 126, 211, 212 Земельного кодексу України.

Рішенням господарського суду АР
Крим від 10.05.2005 року у справі № 2-2/6251-2005 позов Державного підприємства
радгосп-завод „Алушта” задоволено. Суд постановив звільнити самовільно зайняту
приватним підприємством фірма „Тредко-Україна” земельну ділянку загальною
площею 4300 м.кв., розташовану в м.Алушта по пров.Іванова, 3.

Під час вирішення спору, суд першої
інстанції встановив факт існування рішення господарського суду АР Крим від
05.04.2004 року у справі № 2-8/3748-2002 про визнання недійсним укладеного між
сторонами договору оренди та дійшов висновку про відсутність у позивача
правових підстав для подальшого зайняття спірної земельної ділянки площею
4300,00 кв.м.

Постановою Севастопольського
апеляційного господарського суду від 22.08.2008 року рішення господарського
суду АР Крим від 10.05.2005 року у справі № 2-2/6251-2005 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України
від 22.02.2006 року постанову Севастопольського апеляційного господарського
суду від 22.08.2008 року та рішення господарського суду АР Крим від 10.05.2005
року у справі № 2-2/6251-2005 скасовано, справу передано на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Скасовуючи судові акти судів першої
та апеляційної інстанцій Вищий господарський суд України зазначив, що
документів, підтверджуючих право користування спірною земельною ділянкою, крім
зазначеного договору оренди від 29.03.2002р., відповідач не надав, господарські
суди попередніх інстанцій в порушення приписів статті 212 Земельного кодексу
України не встановили правовий статус позивача стосовно спірної земельної
ділянки, не з'ясували на підставі яких правовстановлюючих документів спірна
земельна ділянка належить позивачу - на праві власності, чи використовується
ним як землекористувачем, як і не з'ясували з якого періоду відповідач
самовільно користується спірною земельною ділянкою.

Суд касаційної інстанції також
зазначив, що судами попередніх інстанцій не встановлено - які саме дії
відповідача свідчать про фактичне самовільне використання ним земельної
ділянки, не встановлено протягом якого часу здійснюється таке використання, як
і не встановлено чи таке використання здійснюється лише відповідачем, чи також
і іншими особами. З доданих позивачем фотографій, які місцевим господарським
судом прийняті як докази та приєднані до справи, не вбачається, що спірна
земельна ділянка використовується відповідачем і лише ним. Невстановлення
судами цих обставин, як вважає суд касаційної інстанції, може не призвести до
належного захисту прав позивача в разі встановлення права володіння чи користування
ним спірною земельною ділянкою та порушення його прав не лише відповідачем.

Згідно з частиною 1 статті 11112
Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у
постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під
час нового розгляду справи.

В процесі нового розгляду справи в
суді першої інстанції від позивача надійшли уточнення позовних вимог, в яких
Державне підприємство радгосп-завод „Алушта” просить суд зобов'язати
відповідача повернути Державному підприємству Радгосп-завод „Алушта” самовільно
зайняту земельну ділянку загальною площею 4381,00 кв.м в контурі № 4867, 4866 в
м.Алушта біля розвилки траси „Алушта-Судак”, а також стягнути з відповідача
збиток у розмірі 13707,49 грн., спричинений фактичним користуванням земельною
ділянкою без будь-яких правових підстав, у зв'язку з самовільним використанням
земельної ділянки не по цільовому призначенню та зняттям ґрунтового покриття
згідно з Методикою визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного
зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим
призначенням, зняття ґрунтового покрову (родючого шару грунту) без спеціального
дозволу.

Від приватного підприємства фірми
„Тредко-Україна” надійшла зустрічна позовна заява про стягнення з Державного
підприємства радгосп-завод „Алушта” 54154,80 грн. Зустрічні позовні вимоги
мотивовано тим, що в процесі використання орендованого майна за договором
оренди від 29.03.2002 року орендарем - приватним підприємством фірмою „Тредко-Україна”
були здійснені роботи по благоустрою земельної ділянки, що виразилось у
будуванні бетонної огорожі, проведенні освітлення, плануванні та інші роботи на
суму 54184,80 грн. та вказані роботи було погоджені з орендодавцем. Приватне
підприємство фірма „Тредко-Україна” посилається на пункт 8.9 договору, який
передбачає права на відшкодування зроблених невідокремлених поліпшень.

Уточнивши зустрічні позовні вимоги,
приватне підприємство фірма „Тредко-Україна” просить суд залучити до участі у
справі у якості другого відповідача Ізобільненську сільську раду як власника
спірної земельної ділянки та зобов'язати його разом з приватним підприємством
фірма „Тредко-Україна” зареєструвати договір про надання в оренду спірної
земельної ділянки площею 4300,00 кв.м. відповідно до договору оренди від
29.03.2002 року.

Рішенням господарського суду АР Крим
від 07.04.2008 року у справі № 2-17/7922.1-2006 (2-2/6251-2005) первісний позов
державного підприємства радгосп-заводу „Алушта” задоволено частково. Суд
зобов`язав приватне підприємство фірма „Тредко-Україна” повернути державному
підприємству радгосп-заводу „Алушта” самовільно зайняту земельну ділянку
загальною площею 4069,00 м.кв. в контурі № 4867, 4866 біля розвилки траси
„Алушта-Судак”. В частині стягнення збитків в сумі 13707,49 грн. відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову
приватного підприємства фірма „Тредко-Україна” відмовлено у повному обсязі.

При частковому задоволенні
первісного позову суд першої інстанції встановив факт безпідставного зайняття
відповідачем спірної земельної ділянки та необхідність її звільнення.
Відмовляючи у стягненні 13707,49 грн., господарський суд АР Крим зазначив, що
позивачем невірно визначено правову природу заявлених вимог, які, виходячи із
змісту Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного
зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим
призначенням, зняття ґрунтового покрову (родючого шару грунту) без спеціального
дозволу, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України № 963 від
25.07.2007 року, фактично є шкодою, а не збитками, як зазначив сам позивач.

Відмовляючи у задоволенні
зустрічного позову суд першої інстанції встановив пропуск позовної давності,
прийняв до уваги заяву державного підприємства радгосп-заводу „Алушта” про
застосування строку позовної давності та дійшов до висновку про необхідність
відмови у позові.

Не погодившись з рішенням
господарського суду АР Крим, приватне підприємство фірма „Тредко-Україна”
звернулось до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати.

Доводи апеляційної скарги полягають
у неповноті дослідження судом першої інстанції обставин справи, непогодженості
з доводами позивача про зайняття спірної земельної ділянки без належних на те
правових підстав. Приватне підприємство фірма „Тредко-Україна” також
посилається не невірне застосування господарським судом АР Крим положень
цивільного законодавства про позовну давність стосовно невірного визнання початку
перебігу позовної давності по зустрічних вимогах про стягнення 54154,80
грн.

Представник Ізобільненської
сільської ради у судові засідання 09.09. та 30.09.2008 року не з`явився,
причину неявки не повідомив, про час та місце слухання справи сповіщався
належним чином ухвалами від 28.08. та 09.09.2008 року.

Від позивача надійшло клопотання
про відкладення розгляду апеляційної скарги у зв'язку із знаходженням директора
у відрядженні. Однак, судова колегія виходить з того, що представництво
юридичної особи в суді не обмежується колом певних осіб, сторона у справі у
випадку неможливості забезпечення представника у судове засідання не позбавлена
права, в силу статті 22 Господарського процесуального кодексу України, подавати
свої вимоги і заперечення в письмовому вигляді.

Судова колегія також зазначає, що
розгляд апеляційної скарги відкладався саме з причини відсутності представників
вказаних вище осіб у судовому засіданні 09.09.2008 року. За таких обставин,
судова колегія визнала можливим розглянути справу за відсутності нез`явившихся
представників позивача та третьої особи.

У зв'язку з відпусткою судді
Лисенко В.А. у складі судової колегія було здійснено заміну на суддю Маслову
З.Д.

Повторно розглянувши справу в
порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, вислухавши
пояснення присутнього у судовому засіданні представника відповідача,
перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального
та процесуального права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про
наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни
оскаржуваного рішення суду першої інстанції виходячи з наступного.

29.03.2002 року між
радгоспом-заводом „Алушта” та приватним підприємством фірмою „Тредко-Україна”
був укладений договір оренди будівлі, споруди за умовами пунктів 1.1-1.2, 1.5
якого приватному підприємству фірмі „Тредко-Україна” було передано у тимчасове
володіння будівлю-склад будматеріалів, розташований за адресою: місто Алушта,
провулок Іванова, 3 та земельну ділянку розміром 4300,00 м2 у
користування разом з орендованим об'єктом.

Судовою колегією
встановлено, що в провадженні господарського суду АР Крим знаходилась справа №
2-8/3748-2004 за позовом прокурора м.Алушти в інтересах держави в особі
радгоспу-заводу „Алушта” до приватного підприємства фірми „Тредко-Україна” про
визнання договору оренди від 29.03.2002 року недійсним.

Так, рішенням господарського суду
АР Крим від 05.04.2004 року у справі № 2-8/3749-2004 позов прокурора м.Алушти
було задоволено частково. Суд визнав недійсним на майбутнє договір оренди
будівлі, споруди від 29.03.2002 року та постановив виселити приватне
підприємство фірма „Тредко-Україна” із займаного приміщення, розташованого за
адресою: місто Алушта, провулок Іванова, 3.

Постановою Вищого
господарського суду України від 22.12.2004 року рішення господарського суду АР
Крим від 05.04.2004 року у справі № 2-8/3748-2004 залишено без змін. Ухвалою
Верховного Суду України від 24.02.2005 року приватному підприємству фірмі
„Тредко-Україна” було відмовлено у порушенні касаційного провадження у справі №
2-8/3748-2004.

Згідно з пунктом 1 статті 125
Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на
земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем
документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування
земельною ділянкою, та його  державної
реєстрації.

Відповідно до пункту 1.5 договору
оренди будівлі, споруди від 29.03.2002 року розмір земельної ділянки, яка
передається в користування разом з орендованим об'єктом, згідно з додатком № 1,
складає 4300,00 кв.м.

Таким чином, у даному випадку
передача у володіння приватному підприємству фірма „Тредко-Україна” земельної
ділянки площею 4300,00 кв.м. обумовлювалась передачею в оренду майна,
розташованого на спірній земельній ділянці. Лише факт оренди майна був правовою
підставою для перебування у володінні земельної ділянки.

Тому, за умови визнання договору
оренди від 29.03.2002 року недійсним, підстави для подальшого перебування
спірної ділянки у володінні відповідача відсутні. Судовою колегією встановлено,
що інших документів, які б підтверджували право відповідача на користування
земельною ділянкою площею 4300 м2, розташованої за адресою: місто
Алушта, провулок Іванова, 3, окрім договору оренди від 29.03.2002 року,
відповідачем суду не надано.

Частина 1 статті 212 Земельного
кодексу України передбачає, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають
поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат,
понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у
придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і
споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно
зайняли земельні ділянки.

Суд першої інстанції вірно
встановив, що позивач - Державне підприємство радгосп-завод „Алушта” є
землекористувачем спірної земельної ділянки на підставі акту на право
постійного користування земельною ділянкою від 26.12.2000 року.

Відповідно до частини 1 статті 32
Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення
господарського спору.

Частиною 1 статті 43 Господарського
процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази
за своїм власним переконанням, заснованому на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в господарському процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Дослідивши обставини справи в їх
сукупності, судовою колегією встановлено, що 10.03.2008 року за заявою
Державного підприємства радгосп-завод „Алушта” було проведено перевірку
використання земельної ділянки площею 4069,00 кв.м. за адресою: м.Алушта,
пров.Іванова, 3. Перевірка проводилась комісією у складі голови постійної
комісії Ізобільненської сільської ради по забезпеченню законності,
правопорядку, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян, питанням
адміністративно-територіального устрою, депутата та секретаря Ізобільненсокї
сільської ради, а також представника Державного підприємства радгосп-завод
„Алушта” (том 3 а.с.122).

Із змісту акту перевірки від
10.03.2008 року вбачається, що землекористувачем земельної ділянки є Державне
підприємство радгосп-завод „Алушта” на підставі акту на право постійного
користування земельною ділянкою від 26.12.2000 року, фактично земельну ділянку
використовує приватне підприємство фірма „Тредко-Україна”, у якого
правовстановлюючі документи на земельну ділянку відсутні, цільовим призначенням
земельної ділянки є сільськогосподарське призначення, фактично родючий грунт
засипаний щебенем, використовується під стоянку транспортних засобів.

Таким чином, встановивши факт
використання відповідачем спірної земельної ділянки без будь-яких правових
підстав, господарський суд АР Крим дійшов вірного висновку про необхідність
задоволення позовних вимог в цій частині та необхідність зобов`язання
приватного підприємства фірму „Тредко-Україна” повернути державному
підприємству радгосп-заводу „Алушта” самовільно зайняту земельну ділянку
загальною площею 4069,00 м.кв. З наведених обставин судова колегія також вважає
безпідставними вимоги приватного підприємства фірма „Тредко-Україна” про
зобов'язання Державного підприємства радгосп-завод „Алушта” та Ізобільненської
сільської ради зареєструвати договір оренди земельної ділянки, оскільки окремо
земельна ділянка в оренду не надавалась.

При цьому, суд першої інстанції
правомірно відмовив у стягненні з
приватного підприємства фірми „Тредко-Україна” 13707,49 грн. з підстав
невірного визначення позивачем правової природи заявлених вимог, які, виходячи
із змісту Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного
зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим
призначенням, зняття ґрунтового покрову (родючого шару грунту) без спеціального
дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 963 від
25.07.2007 року, фактично є шкодою, а не збитками, як зазначено позивачем.
Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Державне підприємство
радгосп-завод „Алушта” не позбавлено права звернутись до суду з позовом про
стягнення вказаної суми вірно зазначивши при цьому правове обґрунтування
позовних вимог.

Що стосується оскаржуваного рішення
господарського суду АР Крим в частині відмови у задоволенні зустрічного позову
про стягнення 54184,80 грн. з підстав пропуску строку позовної давності, судова
колегія зазначає наступне.

Відповідно до статей 256, 257
Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або
інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для
окремих видів вимог законом  може
встановлюватися спеціальна позовна давність скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною давністю.

Частина 1 статті 261 Цивільного
кодексу України встановлює, що перебіг позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Так, приватним підприємством фірма
„Тредко-Україна” були заявлені зустрічні позовні вимоги про стягнення 54184,80
грн., які мотивовано тим, що в процесі використання орендованого майна за
договором оренди від 29.03.2002 року орендарем - приватним підприємством фірма
„Тредко-Україна” були здійснені роботи по благоустрою земельної ділянки, що
виразилось у будуванні бетонної огорожі, проведенні освітлення, плануванні та
інших робіт на вказану суму.

Згідно з частиною 1 статті 786
Цивільного кодексу України до вимог про відшкодування збитків у зв'язку з
пошкодженням речі, яка була передана у користування наймачеві, а також до вимог
про відшкодування витрат на поліпшення речі застосовується позовна давність в
один рік.

В той же час, частина 2 статті 786
Цивільного кодексу України передбачає, що перебіг позовної давності щодо вимог
наймодавця починається з моменту повернення речі наймачем, а щодо вимог наймача
- з моменту припинення договору найму.

Судова колегія вважає, що хоча у
даному випадку і має місце визнання в судовому порядку недійсним договору
оренди будівлі, споруди від 29.03.2002 року, фактичного припинення договору
найму не відбулось, оскільки приватне підприємство фірма „Тредко-Україна” до
теперешнього часу користується як спірною земельною ділянкою, так і спорудами,
розташованими на ній. У зв'язку з цим, підстави для висновку як про початок
перебігу позовної давності, так і про його закінчення, відсутні.

За таких обставин зустрічний позов
про відшкодування вартості невід`ємних поліпшень підлягає розгляду по суті.

Так, відповідно до пункту 8.8
договору оренди від 29.03.2002 року зроблені Орендарем окремі поліпшення
орендованого об'єкту є власністю Орендаря.

Пунктом 8.9 вказаного договору
встановлено, що у разі, якщо Орендар провів за власний рахунок та за згодою
Орендодавця поліпшення, які є невідокремними для орендованого об'єкту, він має
право після припинення договору на відшкодування вартості цих поліпшень.

Частиною 3 статті 778 Цивільного
кодексу України також встановлено, що якщо поліпшення речі зроблено за згодою
наймодавця, наймач має право на
відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості
в рахунок плати за користування річчю.

Із змісту висновку експерта № 2919
від 25.04.2007 року, зробленого на підставі ухвали господарського суду АР Крим
від 16.10.2006 року про призначення у справі будівельно-технічної експертизи,
вбачається факт виконання приватним підприємством фірма „Тредко-Україна” на
займаній земельній ділянці наступних робіт: зведення підпірної стінки з
бутобетону, облаштування забором майданчику із збірних залізобетонних плит, облаштування
огорожі з сітки, монтаж металевих труб діаметром 57 мм, 75 мм та 100 мм (том 2
а.с.108).

В той же час, частина 2 статті 778
Цивільного кодексу України зазначає, що якщо поліпшення можуть бути
відокремлені від речі без її пошкодження, наймач має право на їх вилучення.

Із змісту фототаблиці № 1 як
додатку до  висновку експерта № 2919 від
25.04.2007 року, вбачається, що облаштування спірної земельної ділянки полягає
у проведенні зазначених вище робіт у зведенні паркану за периметром. Даний факт
також підтверджується актом від 10.03.2008 року перевірки використання
земельної ділянки (том 3 а.с.122).

Таким чином, у даному випадку
об'єкт, у відношенні якого зроблені поліпшення, відсутній, а зведений паркан є
самостійним об'єктом. Тому, така ознака як невідокремленість для орендованого
об'єкту у даному випадку відсутня, а зведений об'єкт за своєю конструкцією може
бути демонтований та вилучений орендарем. За таких обставин, підстави для
застосування пунктів 8.8, 8.9 договору відсутні, а подальша доля зведеного
об'єкту визначається частиною 2 статті 778 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, судова колегія
відмовляє у задоволенні зустрічного позову саме з підстав його
необґрунтованості.

Наведені вище обставини свідчать
про неповне дослідження судом першої інстанції фактичних обставин справи та
невірне застосування норм матеріального права,
у зв'язку з чим, оскаржуване рішення підлягає зміні із застосуванням
наведеної вище мотивувальної частини.

Керуючись статтями 101, 103 пункт
2, 101 частина 1 пункти 1, 4, 105 Господарського процесуального
кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного
підприємства фірма „Тредко-Україна” задовольнити частково.

Рішення господарського суду
Автономної Республіки Крим від 07 квітня 2008 року у справі № 2-17/7922.1-2006
(2-22/6251-2005) змінити.

У задоволенні зустрічного позову
приватного підприємства фірми „Тредко-Україна” відмовити у повному обсязі.

Рішення господарського суду
Автономної Республіки Крим від 07 квітня 2008 року у справі № 2-17/7922.1-2006
(2-22/6251-2005) в частині часткового задоволення первісного позову Державного
підприємства радгосп-завод „Алушта” залишити без змін.

Головуючий суддя
І.В. Антонова

Судді
З.Д. Маслова

Г.К. Прокопанич