ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2008 р.

№ 2-2/2129-2008

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Губенко Н.М.

суддів

Барицької Т.Л.

Подоляк О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Перлина Криму"

на рішення

від

та на постанову

від

господарського суду Автономної Республіки Крим

25.03-04.04.2008 р.

Севастопольського апеляційного господарського суду

20.05.2008

у справі

№ 2-2/2129-2008

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма "ОЛДІМ"

до

Товариства з обмеженою відповідальністю «Перлина Криму"

про

стягнення 113 965,20 грн.

у судовому засіданні взяли участь представники:

- позивача

повідомлений, але не з’явився,

- відповідача

Конєв Р.В. –представник за довіреністю від 01.01.2008 б/н

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 25.03-04.04.2008 у справі № 2-2/2129-2008 (суддя Толпиго В.І.), залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 20.05.2008 (колегія суддів: Сотула В.В., судді: Гоголь Ю.М., Борисова Ю.В.), позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма "ОЛДІМ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перлина Криму" про стягнення 113 965,20 грн. задоволено.

Рішення господарського суду першої інстанції, із яким погодився апеляційний господарський суд мотивовано тим, що позивач довів, а відповідачем не надано доказів на протилежне, що позивачем виконані роботи з будівництва бази відповідача, про що свідчить наявний в матеріалах справи акт приймання виконаних підрядних робіт, підписаний обома сторонами; ст.ст. 526, 599 ЦК України передбачено, що зобов’язання має виконуватися належним чином, у встановлений строк, зобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки між сторонами договір на виконання підрядних робіт не укладався, строк оплати за виконані роботи не обумовлювався, тому у відповідності до ч. 2 ст. 530 ЦК України, відповідач зобов’язаний був оплатити позивачу грошові кошти за виконані роботи у 7-денний строк з дня пред’явлення вимоги; оскільки вимога позивача про оплату була вручена відповідачу 29.01.2008, а відповідач пропустив строк на оплату за виконані роботи, тому вимога позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у заявленому розмірі є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 25.3-04.4.2008 у справі № 2-2/2129-2008 та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 20.05.2008 і припинити провадження у справі.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою на судові рішення, скаржник посилається на те, що вони прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме: ч. 4 ст. 267, ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України; ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Так, вказуючи на порушення судами вказаних норм, скаржник стверджує, що оскільки акт виконаних робіт підписаний сторонами у грудні 2004 року, тому, звертаючись із позовом у лютому 2008 року, позивач пропустив строк позовної давності відтак, суди повинні були відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України відмовити у позові, а не задовольняти його, посилаючись при цьому на ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України. Крім того, провадження у даній справі необхідно було припинити на підставі п. 2 ст. 80 ГПК України, оскільки вже є рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 14.06.2007 у справі №2-9/1077-2007, яким у задоволенні позову відмовлено, залишене без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 31.07.2007 у вказаній справі, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма "ОЛДІМ" до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перлина Криму" про стягнення 113 965,20 грн. про той же предмет і з тих самих підстав. Суди попередніх інстанцій не зазначили, що згідно з наявним в матеріалах справи актом звірки вбачається заплутаність розрахунків та невідповідність суми боргу, заявленою позивачем, сумі, вказаній у цьому акті, що унеможливлює доведення обґрунтованості вимог позивача.

У відзиві на касаційну скаргу позивач заперечує проти доводів відповідача, викладених у касаційній скарзі, та зазначає, зокрема, що оскаржувані судові рішення прийняті судами попередніх інстанцій з дотриманням вимог норм процесуального та матеріального права; позивачем не пропущено строк позовної давності, адже право вимагати з відповідача оплати за виконані роботи виникло з моменту вручення відповідачеві вимоги позивача від 25.01.2008; посилання відповідача на судове рішення від 14.06.2007 у справі №2-9/1077-2007 також є необґрунтованим, оскільки у рішенні встановлено, що права позивача на час звернення із позовом у вказаній справі не були порушені відповідачем, оскільки позивач ще не пред’являв вимогу відповідачу про оплату виконаних робіт.

Позивач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду касаційної скарги, однак не скористався правом, наданим йому статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, брати участь у судових засіданнях.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм попередніми судовими інстанціями належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із статтею 108 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України переглядає за касаційною скаргою (поданням) рішення місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду.

Відповідно до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 1, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати.

Вищий господарський суд України прийшов до висновку, що судові рішення є такими, що відповідають даним вимогам, враховуючи таке.

Судами попередніх судових інстанцій встановлено, що:

-          виконання позивачем робіт здійснювалося у відсутності договору, на підставі ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України, згідно з якою правочин вважається укладеним у письмовій формі, якщо його зміст викладено в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; такими документами у даному випадку є складена та погоджена сторонами договірна ціна на будівництво бази ТОВ «Перлина Криму" у Бахчисарайському районі у розмірі 113 965,20 грн. та акт виконаних робіт, де вказано сторони, найменування робіт, які виконав підрядник, сума, яку повинен був сплатити йому замовник за виконані роботи;

-          факт виконання позивачем будівельних робіт на суму 113 965,20 грн. підтверджується наявним в матеріалах справи актом приймання виконаних робіт за червень 2004 року, підписаний представниками обох сторін;

-          акт приймання виконаних робіт за червень 2004 року є належним та допустимим доказом виконання позивачем робіт, в розумінні ст. 34 ГПК України, тому що на ньому стоять справжні печатки обох сторін, та справжні підписи представників обох сторін, не зазначення посади особи, що вчинила підпис з боку відповідача не є підставою для визнання правочину, яким є акт, недійсним;

-          сторонами не обумовлювався строк оплати відповідачем позивачу виконаних робіт;

-          позивач пред’явив відповідачу вимогу у відповідності до ч. 2 ст. 530 ЦК України про сплату 113 965,20 грн. 29.01.2008, що підтверджується повідомленням про вручення відповідачу поштового відправлення, а тому, саме з цієї дати почався перебіг позовної давності і який, на час звернення із даним позовом не сплив, у зв’язку із чим доводи відповідача про те, що строк позовної давності почався з дати підписання акта приймання виконаних робіт і сплив на дату подання даного позову до суду є необґрунтованими та помилковими;

-          рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 14.06.2007 у справі №2-9/1077-2007, залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 31.07.2007 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма "ОЛДІМ" до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перлина Криму" про стягнення 113 965,20 грн. встановлено, що «на день подання позову права позивача порушені не були, оскільки вимога про оплату виконаних робіт не заявлялася, в зв’язку із чим подання позову про стягнення вартості виконаних робіт слідує визнати передчасним»;

-          на момент звернення до суду із даним позовом і розгляду даної справи права позивача вже порушені;

-          посилання відповідача про припинення провадження у справі у зв’язку із тим, що є рішення суду у справі №2-9/1077-2007, яким вирішено спір між тими ж сторонами, з того ж предмету та з тих же підстав є неспроможним тому, що у даному спорі підстави для стягнення позовної суми є іншими ніж у справі №2-9/1077-2007;

-          безпідставними є посилання на невідповідність документів позивача постанові Кабінету Міністрів України від 01.08.2005 №688, тому що правовідношення між сторонами виникли у 2004 році;

-          відповідно до ст. 33 ГПК України на відповідачеві лежить обов’язок подання доказів на доведення виконання ним зобов’язання або необґрунтованості позовних вимог, тоді як він такі суду не надав;

-          враховуючи викладене, суди попередніх судових інстанцій прийшли до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги в розумінні ст. ст. 33, 34 ГПК України є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Вищий господарський суд України погоджується із висновками господарських судів першої та апеляційної інстанцій, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов’язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов’язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декілька документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Під час розгляду справи господарськими судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що між позивачем та відповідачем договір на виконання підряду (будівельних робіт) не укладався; факт виконання позивачем відповідачу будівельних робіт підтверджується наявним в матеріалах справи актом приймання виконаних робіт за червень 2004, підписаним представниками позивача та відповідача, на суму, встановлену у договірній ціні на будівництво бази Товариства з обмеженою відповідальністю «Перлина Криму", попередньо погодженою сторонами.

Згідно із ст.ст. 526, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Отже, оскільки як встановлено судами попередніх інстанції позивач виконав зобов’язання по виконанню будівельних робіт, відповідач прийняв виконані позивачем роботи, що підтверджується матеріалами справи –актом приймання виконаних робіт, то відповідно відповідач зобов’язаний оплатити позивачу виконану позивачем роботу у сумі, погодженій сторонами у договірній ціні і зазначеній у акті приймання виконаних робіт за червень 2004 у розмірі 113 965,20 грн.

Судами вірно встановлено, сторонами не обумовлювався строк оплати відповідачем позивачу за виконані будівельні роботи, а тому, відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов’язку, зокрема, не встановлений кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час; боржник зобов’язаний виконати такий обов’язок у семиденний строк від дня пред’явлення вимоги, якщо обов’язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як встановлено господарським судом першої інстанції, із чим погодився апеляційний господарський суд, строк виконання відповідачем обов’язку по оплаті позивачу за виконані ним будівельні роботи розпочався з 29.01.2008 –дати вручення відповідачу вимоги позивача про оплату 113 965,20 грн., однак у встановлений наведеною нормою строк, так само як і на дату звернення із даним позовом, оплата здійснена не була, а тому позов позивача є обґрунтованим, документально підтвердженим та підлягає задоволенню.

Отже, застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим ними обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни прийнятих у справі судових рішень.

Доводи відповідача, викладені в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій, їм дана належна оцінка, тому відхиляються як необґрунтовані та такі, що не спростовують зроблених судами висновків, а тому не приймаються Вищим господарським судом, виходячи із викладеного та враховуючи наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 14.06.2007 у справі №2-9/1077-2007 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма "ОЛДІМ" до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перлина Криму" про стягнення 113 965,20 грн., залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 31.007.2007, було відмовлено у позові у зв’язку із тим, що на день подання позову права позивача порушені не були, оскільки вимога про оплату виконаних робіт позивачем не заявлялась, тому подання позову про стягнення вартості виконаних робіт визнано передчасними. Що стосується даного спору, то його предметом є стягнення з відповідача на користь позивача вартості виконаних останнім робіт у сумі 113 965,20 грн., однак за іншими підставами –несплати відповідачем виконаних робіт згідно з пред’явленою йому вимогою про оплату від 25.01.2008 №6, яка не була предметом розгляду у справі №2-9/1077-2007, а тому твердження відповідача, викладені в касаційній скарзі про обов’язок судів попередніх інстанцій припинити провадження у справі, у зв’язку із наявністю судового рішення між тими сторонами, про той же предмет і з тих же підстав є необґрунтованими.

Не приймаються до уваги колегією суддів посилання відповідача у касаційній скарзі на акт звірки взаєморозрахунків, із якого, на думку відповідача, вбачається заплутаність розрахунків та невідповідність суми розміру боргу, стягуваної позивачем в судовому порядку, сумі, зазначеній у вказаному акті, оскільки, згідно з приписами ст.ст. 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»акт звірки взаєморозрахунків є зведеним обліковим документом, а не первинним документом бухгалтерської звітності, тобто чинним законодавством не надано актам звірки взаєморозрахунків юридичної сили доказу наявності або відсутності обов’язку сплатити грошові кошти, або ж виникнення будь-яких прав та обов’язків.

Керуючись статтями 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 25.03.2008-04.04.2008 та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 20.05.2008 у справі № 2-2/2129-2008 залишити без змін, касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Перлина Криму" –без задоволення.

Головуючий суддя                                          Н.М. ГУБЕНКО

Судді                      Т.Л. БАРИЦЬКА

О.А. ПОДОЛЯК