ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2008 р.

№ 2-13/676-2008

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Кочерової Н.О., - головуючого,

Мамонтової О.М.,

Черкащенка М.М.,

розглянувши матеріали касаційного подання

Заступника прокурора АР Крим

на постанову

та

на рішення

Севастопольського апеляційного господарського суду від 27.03.2008 року

господарського суду АР Крим від 13.02.2008 року

у справі господарського суду

АР Крим

за позовом

ВАТ ВМБП "Електрон"

до

про

Виконавчого комітету Алуштинської міської ради АРК стягнення 7516044,07 грн.,

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:

Древицького О.В.,

- відповідача:

Попенко О.С., Щербіна В.Є., Кукушкін Ю.Ю., Колота С.В.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2008 року Відкрите акціонерне товариство "Промислове монтажно-будівельне підприємство "Електрон" (м. Новосибірськ, Російська Федерація) звернулось до господарського суду з позовом до Виконавчого комітету Алуштинської міської ради (м. Алушта, Україна) про стягнення 7516044,07 гривень.

Рішенням господарського суду АР Крим від 13.02.2008 року позов задоволено. Стягнуто з Виконавчого комітету Алуштинської міської ради 7516044,07 гривень заборгованості, 25500 грн. державного мита і 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 27.03.2008 року рішення місцевого господарського суду від 13.02.2008 року залишено без змін. а апеляційну скаргу –без задоволення..

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що позивач є правонаступником монтажного тресту №9 (підприємства п/я А-1698 до складу якого входило підприємство п/я А-3891), що заборгованість відповідача утворилась з договору між Виконкомом Алуштинської міської ради і підприємством п/я А-3891 за 1980 рік про реконструкцію центральної частини міста Алушти, що за рахунок коштів позивача громадянам, які відселялись з зони реконструкції,

Доповідач: Черкащенко М.М.

виконкомом були надані за період з 1981 по 1992 роки 86 квартир, що вартість 81 квартири згідно довідки Управління економіки Алуштинської міської ради станом на 01.06.2007р. становила 75160044,068 грн. і вказану довідку фактично слід оцінити як доказ визнання боргу відповідачем.

Не погоджуючись з судовими рішеннями, заступником прокурора АР Крим подано касаційне подання до Вищого господарського суду України з вимогою про скасування рішень першої і апеляційної інстанцій та направлення справи на новий судовий розгляд.

Касаційне подання мотивоване тим, що судами порушено статті 71, 75 ЦК УРСР в редакції 1963р. та задоволено позов з пропуском строку позовної давності, що договір на реконструкцію центральної частини м. Алушти від 08.06.1980р. не передбачав грошової форми розрахунків, що судами не з'ясовано характер правовідносин сторін, не досліджено питання джерел коштів на будівництво, адже на той час кошти були державними, суди прийшли до безпідставних висновків про правонаступництво позивача після підприємства п/я А-3891 з яким виконком Алуштинської міської ради укладав договір, судами не було досліджене питання виконання позивачем обов'язків за договором, тощо.

Судова колегія, розглянувши наявні у справі матеріали, обговоривши доводи касаційного подання, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування норм матеріального та процесуального права вважає, що касаційне подання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом апеляційної інстанції за результатом дослідження матеріалів справи відповідно до довідки позивача від 26.06.2006р. відкрита назва Тресту "Хімелектромонтаж" мала умовну назву п/я А-1698. У 1980 році між підприємством п/я А-3891, яке належало підприємству п/я А-1698 та виконавчим комітетом Алуштинської міської ради було укладено договір про реконструкцію центральної частини міста Алушти під готельний комплекс.

Пунктом 3 договору передбачалося, що реконструкція готельного комплексу здійснюватиметься підприємством п/я А-3981. Пунктом 6.1. передбачалось, що виконком передає на баланс вказаного підприємства споруди на території забудови по мірі їх звільнення від мешканців для реставрації і реконструкції під готельний комплекс.

Судами встановлено, що за рахунок коштів позивача за період з 1981 по 1992 роки були виділені 86 квартир з яких відповідно до довідки Управління економіки Алуштинської міської ради станом на 01.06.2007р. вартість 81 квартири складала 7516044,068 грн.

Посилаючись на статті 526, 527, 530 Цивільного кодексу України в редакції 2004 року та на положення цивільного законодавства, що зобов'язання повинні виконуватись, суди обох інстанцій прийшли до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Проте на переконання колегії судів Вищого господарського суду України з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій не можна погодитися.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 29.12.1976 року "Про судове рішення" рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Розглядаючи спір, судами першої та апеляційної інстанцій без достатнього обґрунтування було застосовано норми Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, хоча взаємовідносини сторін із встановлених судами обставин виникли з 1980 року після укладення договору на реконструкцію центральної частини міста Алушти, з огляду на що, до спірних взаємовідносин також слід було застосовувати норми Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, Основи цивільного законодавства Союзу РСР і республік в редакції 1991 року та інше законодавство відповідного періоду.

Вирішуючи спір, суди обох інстанцій не з'ясували належним чином характер взаємовідносин між сторонами. Задовольняючи позов з підстав невиконання відповідачем договірних зобов'язань, суди не звернули уваги, що відповідно до позовної заяви ВАТ «Виробниче монтажно-будівельне підприємство «Електрон»позов був поданий з посиланням на статтю 174 Господарського кодексу України, яка регламентує відносини з придбання майна за рахунок іншої особи без належних на те підстав. Зазначаючи про те, що зобов"язання за договором повинні виконуватись належним чином, судами обох інстанцій не було зазначено якими ж пунктами договору на відповідача покладався обов'язок сплачувати іншій стороні по договору кошти, в той час як наявності такого обов'язку та відповідного пункту договору судами встановлено не було.

Не приділили суди першої та апеляційної інстанцій належної уваги дослідженню питання правонаступництва позивача після підприємства п/я А-3891, яке було стороною по договору з виконкомом Алуштинської міської ради про реконструкцію центральної частини міста Алушти.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суди не звернули уваги, що відповідно до цивільного та господарського законодавства допустимими доказами в питанні створення чи реорганізації юридичної особи, а також правонаступництва повинні вважатися рішення власника про створення юридичної особи, рішення про її реорганізацію, статутні документи юридичної особи, тощо, а не власна довідка позивача, посиланням на яку суди обох інстанцій помилково обґрунтували як факт правонаступництва.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги, що статтею 16 Основ цивільного законодавства Союзу РСР і республік, які відповідно до ст.З Федерального закону Російської Федерації «Про введення в дію частини першої Цивільного кодексу Російської Федерації від 30.11.1994 № 52-ФЗ»діяли до 01.01.1995р., передбачалося, що реорганізація юридичної особи (об'єднання, приєднання, поділ, виділення, перетворення) проводяться по рішенню власника його майна чи уповноваженого власником органу, а також по рішенню органа, уповноваженого статутними документами.

Суди не звернули уваги, що ВАТ «ВМБП «Електрон»згідно статуту зареєстрованого 23.12.1992р. в мерії м. Новосібірська (а/с 70 і 71) створене двома засновниками: Комітетом по управлінню майном м. Новосібірська та Орендним виробничим монтажно-будівельним підприємством «Електрон», а отже є новоствореним підприємством і не може вважатися реорганізованим через відсутність в статті 16 Основ цивільного законодавства Союзу РСР і республік відповідного способу реорганізації при якому співзасновником виступав би орган державної влади, що після реєстрації підприємства зберігає свій статус.

Так як при створенні нового підприємства правонаступництво відсутнє, а нове підприємство набуває лише тих прав, які йому передаються до статутного фонду, то при новому розгляді справи суду слід дослідити чи передавалися до статутного фонду ВАТ «ВМБП «Електрон»майнові права за договором про реконструкцію центральної частини міста Алушти і чи підтверджується це допустимими для цього документами.

Не звернули суди також уваги, що станом на даний час підприємство п/я А-3891, від імені якого укладався договір про реконструкцію центральної частини міста Алушти, є окремою юридичною особою - Закритим акціонерним товариством «Монтажно-будівельне управління №78»(а/с 92). Обставини створення цього підприємства та його майнові права і обов'язки в частині виконання договору про реконструкцію центральної частини міста Алушта теж повинні бути досліджені судом при новому розгляді справи.

Вирішуючи спір, суди обох інстанцій не надали належної правової оцінки тій обставині, що всі отримані у 80-х та на початку 90-х років громадянами квартири відповідно до ст.4 Житлового кодексу УРСР належали до державного житлового фонду, тобто були державною власністю. При новому розгляді справи суду слід належним чином дослідити питання чи можуть існувати у виконавчого комітету Алуштинської міської ради, як виконавчого органу місцевого самоврядування, зобов'язання перед позивачем з факту виділення державою громадянам квартир, які після передачі їх громадянам все ж залишались до приватизації їх громадянами державною власністю.

Суди також не звернули уваги на те, що відповідно до положень Угоди між Україною та Російською Федерацією від 15 січня 1993 р. про взаємне визнання прав та регулювання відносин власності майнові питання з боку України на об'єкти соціальної сфери підприємств союзного підпорядкування, розташованих на її території відповідно до Постанови Верховної Ради України N 217/94-ВР від 20 жовтня 1994 р., покладені на Фонд державного майна України, який має співпрацювати з відповідним органом Російської Федерації. Отже, до участі у справі при новому її розгляді доцільно залучити Фонд державного майна України.

У зв'язку з помилковим застосуванням судами норм Цивільного кодексу України в редакції 2003 року замість того щоб застосовувати норми Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963р., суди не вирішили в установленому порядку питання про наявність у позивача поважних причин пропуску строку позовної давності.

Враховуючи вище наведене, судова колегія вважає, що суди порушили вимоги ст.43 ГПК України і постановили незаконні судові рішення.

Відповідно до частини 2 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Правова оцінка обставин та достовірності доказів по справі є виключна прерогатива першої та апеляційної інстанції.

За таких обставин, прийняті судові рішення підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд.

При новому розгляді справи необхідно врахувати вищевикладене, дослідити зміст постанови Ради Міністрів СРСР від 01.07.1957р. №614-301сс, наказ Міністра середнього машинобудування СРСР від 15.07.1957р. №341сс та наказ №1сс від 22.07.1957р. по Головному монтажному управлінню Міністерства середнього машинобудування СРСР про створення монтажного тресту №9 в місті Новосібірську; Постанову Ради Міністірв СРСР №758-316 від 08.09.1964р. та наказ №080сс від 04.03.1966 по Міністерству середнього машинобудування СРСР про введення відкритих та умовних найменувань; всіх наказів та розпоряджень про реорганізацію тресту "Хімелектромонтаж" в виробниче монтажно-будівельне об'єднання "Електрон" та всі наступні накази і розпорядження, що пов'язані з перетвореннями та реорганізаціями вказаного підприємства, долучивши належним чином засвідчені копії таких документів до матеріалів справи.

Аналогічним чином дослідженню та долученню до матеріалів справи підлягають всі статутні документи та положення, які стосуються юридичного статусу підприємств п/я А-3891 і п/я А-1698; повинно бути з'ясовано чи мало підприємство п/я А-3891 при укладенні договору на реконструкцію центральної частини міста Алушти статус юридичної особи.

При новому розгляді справи суду також належить дослідити фінансові документи про фінансування позивачем житла для громадян, яких відселяли із будинків, що підлягали реконструкції. Особливої уваги слід приділити питанню джерела коштів на фінансування відповідних заходів: власні кошти підприємства А-3891 чи державні цільові вкладення, перевірити доводи позивача та відповідача, дати їм належну юридичну оцінку і прийняти законне та обґрунтоване рішення.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне подання заступника прокурора АР Крим задовольнити.

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 27.03.2008 року та рішення господарського суду АР Крим від 13.02.2008р. у справі №2-13/677-2008 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду Автономної республіки Крим.

Головуючий, суддя                                Н. Кочерова

Судді О. Мамонтова

М. Черкащенко