ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2008 р.

№ 13/13-0-08

Вищий господарський суду України в складі колегії

суддів:

Грейц К.В. –головуючого,

Бакуліної С.В.,

Глос О.І.,

розглянувши касаційні скарги

- Міністерства транспорту та зв’язку України

- ДП "Херсонський морський торговельний порт"

на постанову

від 22.05.2008

Запорізького апеляційного господарського суду

у справі господарського суду Херсонської області № 13/13-0-08

за позовом

Компанії "Дніпро Карго Лімітед"

до

3-ті особи без самостійних вимог

Виконавчого комітету Херсонської міської ради

- Міністерство транспорту та зв’язку України

- ДП "Херсонський морський торговельний порт"

- Орендне підприємство "Херсонське міське БТІ"

про

часткове скасування рішення № 249 від 16.05.2006

за участю представників:

- позивача

Поліщук В.С.

- відповідача

- 3-ї особи-1

- 3-ї особи -2

не з’явились

Гончар Н.М.

Анікеєвої І.В.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Херсонської області від 07.02.2008 у справі № 13/13-0-08 (суддя Закурін М.К.), залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 22.05.2008 (колегія суддів у складі головуючого судді Яценко О.М., суддів Хуторного В.М., Кагітіної Л.П.), позовні вимоги Компанії "Дніпро Карго Лімітед" задоволені, скасовано рішення Виконавчого комітету Херсонської міської ради № 249 від 16.05.2006 в частині видачі свідоцтва про право власності на зерновий склад літера "Б", розташований по пр. Ушакова у м. Херсоні.

Рішення та постанова у справі мотивовані нормами ст. ст. 393, 1130 –1134 Цивільного кодексу України, ст. ст. 30, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", умовами договору про спільну діяльність.

Міністерство транспорту та зв’язку України та ДП "Херсонський морський торговельний порт", не погоджуючись з рішенням та постановою у справі, в поданих касаційних скаргах просять їх скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові.

Свої вимоги скаржники обґрунтовують тим, що судами попередніх інстанцій порушені норми матеріального права, зокрема, ст. ст. 328, 331 ЦК України, не дана належна оцінка доводам скаржників про те, що Компанія "Дніпро Карго Лімітед" не є належним позивачем, скасування рішення Виконавчого комітету Херсонської міської ради від 16.05.2006 № 249 безпідставно позбавляє Державу Україну права власності на майно.

Згідно розпорядження В.О. голови судової палати Вищого господарського суду України від 18.09.2008 № 02-12.2/353 розгляд касаційних скарг у справі здійснюється в постійному складі колегії суддів: головуючого судді Грейц К.В., суддів Глос О.І., Бакуліної С.В.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного та рішенні місцевого господарських судів, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що 16.05.2006 Виконавчим комітетом Херсонської міської ради прийнято рішення № 249 "Про видачу свідоцтва про право власності", яким Управління комунальної власності зобов’язано видати свідоцтво про право власності Держави в особі Міністерства транспорту та зв’язку України на будівлі та споруди по пр. Ушакова, 4.

На підставі вказаного рішення Управлінням комунальної власності видано свідоцтво про право власності Держави в особі Міністерства транспорту та зв’язку України на нерухоме майно - будівлі та споруди Херсонського морського торговельного порту, які знаходяться в м. Херсоні по пр. Ушакова, 4, в т.ч. зерновий склад літ. "Б", а Херсонським державним бюро технічної інвентаризації проведена відповідна реєстрація права власності на нерухоме майно.

Вважаючи, що спірне рішення виконкому порушує право власності на зерновий склад літ. "Б", позивач - Компанія "Дніпро Карго Лімітед" –звернувся до суду з позовом про скасування рішення в частині видачі Міністерству транспорту та зв’язку України свідоцтва про право власності на зерновий склад літера "Б", розташований по пр. Ушакова у м. Херсоні.

В обґрунтування своїх вимог позивач послався на норму ст. 331 Цивільного кодексу України, за приписами якої право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка його виготовила (створила) на підставі договору, з моменту завершення будівництва.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спірне рішення Виконкому порушує права позивача як власника майна, створеного ним в процесі спільної діяльності за договором № 133К від 12.05.1998 про сумісну господарсько-підприємницьку, інвестиційну діяльність, укладеним між Херсонським морським торговельним портом, Підприємством "Дніпрокарго ЛТД" (Великобританія) та Компанією "Дніпро Карго Лімітед" (Україна), що підтверджується актом від 06.08.1999 робочої комісії про прийняття в експлуатацію закінченої будівництвом будівлі, споруди, приміщення.

Разом з тим, висновки судів попередніх інстанцій про підставність і ґрунтовність позовних вимог колегія суддів вважає суперечливими і передчасними.

Так, предметом доказування у справі є наявність чи відсутність підстав для визнання спірного рішення Виконкому таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції і порушує права позивача.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що спірне рішення прийняте у відповідності до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та згідно Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5, в межах наданих законом повноважень, отже, позивач має довести, а суди встановити обставини порушення у зв’язку з прийняттям спірного акту прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Отже, виходячи з зазначеної норми, позивачем за таким позовом може бути власник або титульний володілець, право власності (або інше титульне право) якого порушене виданням переліченими органами актів, і таке право має вже існувати, тобто, беззаперечно передувати зверненню до суду, адже, відсутність права виключає його судовий захист.

Втім, позивач в процесі розгляду спору не доводив належними і допустимими доказами, а суди попередніх інстанцій не встановлювали в межах даної справи обставини і підстави набуття позивачем права власності на конкретне майно (його найменування, склад, вартість), оскільки, виходячи з умов договору № 133К від 12.05.1998 про сумісну господарсько-підприємницьку, інвестиційну діяльність позивач потенційно може бути власником лише певної частки, а не всього майна, яке створене в процесі спільної діяльності, отже, вимога про скасування реєстрації права власності за Державою на цілий об’єкт - зерновий склад літ."Б" –не є достатньо ґрунтовною, до того ж, суди попередніх інстанцій не встановили, що саме зерновий склад літ."Б" передбачалось створити за договором, оскільки відповідно до п.2.1 договору предметом договору є спільна діяльність по будівництву і експлуатації на території порту складу для зберігання вантажів та здійснення перевалки вантажів через технологічну лінію порту з використанням складу.

Крім того, судами не враховано, що відповідно до приписів ч. ч. 2, 3 ст. 331 Цивільного кодексу України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації, а до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно ч. 3 ст. 18 Закону України "Про основи містобудування" закінчені будівництвом об’єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а відповідно до п. 1 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об’єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2004 № 1243, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об’єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об’єктів нового будівництва, їх інженерно-технічним оснащенням відповідно до проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Необхідність прийняття об’єкту в експлуатацію передбачена і умовами договору № 133К від 12.05.1998 (п. 2.5, додаток № 1).

Разом з тим, судами попередніх інстанцій залишились не спростованими доводи Міністерства транспорту та зв’язку України та ДП "Херсонський морський торговельний порт", що складений позивачем акт робочої комісії від 06.08.1999 про введення в експлуатацію закінченої будівництвом будівлі, споруди, приміщення, на який послався позивач в обґрунтування своїх вимог, не є належним доказом закінчення будівництва і набуття позивачем права власності.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, а також оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати. Мотивувальна частина рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права і обов’язки сторін у спірних правовідносинах.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Резолютивна частина рішення повинна містити чіткі та безумовні висновки, що ґрунтуються на аналізі та оцінці фактичних обставин, викладених у його мотивувальній частині, та відповідати застосованим до спірних відносин нормам права.

Однак, в порушення цих приписів і вимог ст. 84 ГПК України судами попередніх інстанцій не встановлена наявність чи відсутність обставин, які входять до предмету доказування і з якими закон, на який посилається позивач, пов’язує виникнення у нього права на позов і судовий захист цього права у визначений ним спосіб, наявність чи відсутність підстав для визнання спірного рішення органу місцевого самоврядування таким, що порушує права позивача.

Оскільки відповідно до приписів ст. ст. 1115, 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція перевіряє повноту встановлення та юридичну оцінку обставин справи і не наділена повноваженнями щодо їх встановлення, колегія суддів на підставі п. 3 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України вважає за необхідне скасувати судові акти попередніх інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення зазначених обставин і надання їм належної правової оцінки з врахуванням всіх вищевикладених вказівок цієї постанови.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 22.05.2008 у справі господарського суду Херсонської області № 13/13-0-08 та рішення від 07.02.2008 у цій справі скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду Херсонської області.

Касаційні скарги Міністерства транспорту та зв’язку України та ДП "Херсонський морський торговельний порт" задовольнити частково.

Головуючий суддя                               К.В.Грейц

Судді           С.В.Бакуліна

О.І.Глос