КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.07.2008                                                                                           № 3/106

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Зеленіна В.О.

суддів:           Рєпіної Л.О.

Синиці О.Ф.

при секретарі:           Волуйко Т.В.

За участю представників:

Від позивача – Зацепін С. С. – по довіреності, Філінова К. С. – по довіреності.

Від відповідача 1 – не з’явився.

Від відповідача 2 – не з’явився.

Від третьої особи – Іщенко Г. М. – по довіреності.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) "РВП-3"

на рішення Господарського суду м.Києва від 24.04.2008 р.

у справі № 3/106 (Сівакова В.В.)

за позовом                               ТОВ "РВП-3"

до                                                   Київської міської ради

Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

третя особа -            ТОВ "Бузінвест"

про                                                  скасування рішення від 27.12.2007 р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 24.04.2008 р. у справі № 3/106 в позові ТОВ “РВП-3” до Київської міської ради та Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), за участю третьої особи – ТОВ “Бузінвест” скасування рішення від 27.12.2007 р. було повністю відмовлено.

Не погоджуючись з винесеним рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, позов задовольнити, оскільки вважає, що воно було прийняте по неповно з’ясованим обставинам, що мають значення для справи з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2008 р. було порушене апеляційне провадження у справі № 3/106, розгляд справи був призначений на 11.06.2008 р.

11.06.2008 р. представник відповідача 2 у судове засідання не з’явився, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Розгляд справи було відкладено на 18.06.2008 р.

18.06.2008 р. представник відповідача 2 знову у судове засідання не з’явився, у зв’язку з чим розгляд справи був відкладений на 25.06.2008 р.

25.06.2008 р. в розгляді даної справи було оголошено перерву до 26.06.2008 р., а 26.06.2008 р. – до 16.07.2008 р.

16.07.2008 р. в розгляді даної справи було оголошено перерву до 30.07.2008 р.

30.07.2008 р. представники відповідачів у судове засідання не з’явились, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце його проведення.

Відповідно до ст. 75 ГПК України, справа переглядається за наявним в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу та відзив ТОВ “Бузінвест”, інші подані сторонами матеріали, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.12.2007 р. Київська міська рада прийняла рішення про передачу ТОВ “Бузінвест” земельної ділянки площею 30,97 га у довгострокову оренду на 15 років (у тому числі в межах прибережних захисних смуг площею 23, 00 га) за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування.

Позивач в своїй позовній заяві стверджує, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням ч. 5 ст.116 Земельного Кодексу України та п. п. п. п. 2.2., 2.4., 2.9. Порядку набуття права на землю юридичними особами та громадянами в м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради № 313/1747 від 14.03.2002 р.

Згідно ч. 5 ст. 116 Земельного Кодексу України від 25.10.2001 р. надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

В обґрунтування свого позову ТОВ “РВП-3” надало суду рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів № 888 від 23.06.1964 р., № 620 від 24.04.1973 р. та №1741 від 26.10.1981 р.

Згідно ст. 22 Земельного Кодексу України від 18.12.1990 р., в редакції, що діяла на дату прийняття рішення № 620 від 24.04.1973 р., право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Статтею 23 Земельного Кодексу України (18.12.1990 р.) встановлено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

У відповідності до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 125 Земельного Кодексу України (25.10.2001 р.) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону (ч. ч. 1, 2 ст. 126 Земельного Кодексу України).

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що згідно рішень Київської міської ради V сесії V скликання від 01.10.2007 р. № 434/3268 та від 27.12.2007 р. рішення виконавчого комітету Київської міської ради № 888 від 23.06.1964 р., № 1741 від 26.10.1981 р. та № 620 від 24.04.1973 р. втратили чинність як такі, що не були виконанні в установленому порядку.

Судом встановлено, що земельна ділянка по вул. Набережно-Корчуватська в Голосіївському районі м. Києва, що передана ТОВ “Бузінвест” в оренду, на дату прийняття оспорюваного рішення в користуванні інших фізичних чи юридичних осіб не перебувала.

Таким чином, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при винесенні рішення від 27.12.2007 р. Київською міською радою не було порушено вимог ч. 5 ст. 116 Земельного Кодексу України від 25.10.2001 р., та п. п. п. п. 2.2., 2.4., 2.9. Порядку набуття права на землю юридичними особами та громадянами в м. Києві від 14.03.2002 р., як то стверджує позивач.

Отже, ТОВ “Ремонтно-відстойний пункт-3” земельна ділянка, що передана ТОВ “Бузінвест” в оренду, раніше не відводилась та в користування не передавалась. ТОВ “Ремонтно-відстойний пункт-3” не отримувало правовстановлюючих документів на право користування цією земельною ділянкою, а тому, не має права користування цією земельною ділянкою.

Позивач у своїй позовній заяві також зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням п. п. 2.1., п. 8.1. Тимчасового порядку набуття права на землю на конкурентних засадах в м. Києві, затвердженого рішенням Київради від 19.07.2005 р. № 810/3385, відповідно до яких право оренди повинно набуватися на конкурентних засадах, починаючи з 01.09.2005 р.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржуване рішення відповідача 1 прийняте на підставі статей 93, 123, 124 Земельного Кодексу України.

Згідно зі ст. 93 Земельного Кодексу України від 25.10.2001 р., в редакції, що діяла на дату постановлення оспорюваного рішення, право оренди земельної ділянки – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземним громадянам і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об’єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Відносини, пов’язані з орендою землі, регулюються законом.

Згідно зі ст. 123 Земельного Кодексу України від 25.10.2001 р., в редакції, що діяла на дату постановлення оскаржуваного рішення, надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок.

Згідно зі ст. 124 Земельного Кодексу України, в редакції, що діяла на дату постановлення оскаржуваного рішення, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового призначення та із земель запасу під забудову здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу (ч. 3 ст. 124 Земельного Кодексу України від 25.10.2001 р.).

Обов’язковість передання в оренду земельної ділянки комунальної чи державної власності на конкурентних засадах на дату прийняття оскаржуваного рішення законом не встановлювалася, тому, колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що при прийнятті оскаржуваного рішення Київська міська рада діяла в межах наданих їй повноважень та у відповідності до закону.

Таким чином, рішення Київської міської ради від 27.12.2007 р. “Про передачу земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальністю “Бузінвест” для будівництва, експлуатації та обслуговування бази відпочинку сімейного типу та оздоровчо-розважального комплексу на вул. Набережно-Корчуватській у Голосіївському районі м. Києва” прийняте у відповідності до чинного законодавства України.

Позивач також просить суд визнати за ним право постійного користування земельною ділянкою площею 27 га, на якій розташований його цілісний майновий комплекс, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська.

Статтею 122 Земельного Кодексу України встановлено, що повноваження щодо надання земельних ділянок в користування із земель комунальної власності віднесено до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад. Тобто, надання у постійне користування земельної ділянки по вул. Набережно-Корчуватська в Голосіївському районі м. Києва віднесено до компетенції Київської міської ради.

Згідно зі ст. 123 Земельного Кодексу України надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок. Юридична особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у постійне користування із земель державної або комунальної власності, звертається з відповідним клопотанням до районної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій або сільської, селищної, міської ради. Відповідна районна державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає згоду на розроблення проекту відведення земельної ділянки. Відмову органів місцевого самоврядування або органів виконавчої влади у наданні земельної ділянки в користування або залишення клопотання без розгляду в установлений строк може бути оскаржено в судовому порядку. Тому, надання земельної ділянки у постійне користування здійснюється компетентними органами у порядку, визначеному Земельним Кодексом України.

Позивач не надав суду доказів звернення до Київської міської ради з клопотанням про відведення йому земельної ділянки по вул. Набережно-Корчуватська в Голосіївському районі м. Києва в постійне користування та не оскаржував дії Київської міської ради щодо відмови чи її бездіяльність у наданні Товариству земельної ділянки в користування.

Таким чином, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції і про те, що відсутні підстави, без дотримання порядку надання земельної ділянки у постійне користування, визначеного чинним законодавством України, визнати право постійного користування за позивачем.

Крім того, як вбачається з положень ч. 2 ст. 92 Земельного Кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об’єднання), установи та організації. З матеріалів справи вбачається, що позивач не підпадає під категорії підприємств, установ та організацій, що наділені правом отримувати земельні ділянки у постійне користування.

Згідно ст. 28 Земельного Кодексу України від 18.12.1990 р. при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об’єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження – будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів № 888 від 23.06.1964 р., № 620 від 24.04.1973 р., № 1741 від 26.10.1981 р., згідно яких відводилась земельна ділянка для розміщення та будівництва ремонтно-відстойного пункту-3.

При оцінці наданих позивачем рішень виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів судом встановлено наступне.

Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів № 888 від 23.06.1964 р. Управлінню побутового обслуговування населення виконкому міськради відводилась земельна ділянка в тимчасове користування під влаштування стоянок човнів індивідуального користування та човнів держустанов.

Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів № 620 від 24.04.1973 р. Управлінню побутового обслуговування населення виконкому міськради відводилась земельна ділянка під розміщення ремонтно-відстійних пунктів.

Таким чином, рішеннями № 888 від 23.06.1964 р. та № 620 від 24.04.1973 р. відводилась земельна ділянка під влаштування стоянок човнів та для розміщення ремонтно-відстійних пунктів відповідно. Згідно цих рішень будівництво на даних земельних ділянках не було дозволено, зокрема, будівництво ремонтно-відстойного пункту-3.

У відповідності до рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів № 1741 від 26.10.1981 р. та плану-схеми до цього рішення, Управлінню побутового обслуговування населення виконкому міськради вирішено відвести земельну ділянку площею 12 га та акваторію затоки Дніпра прощею 28 га для будівництва ремонтно-відстойного пункту № 3 в с. Корчувате.

Отже, в 1981 р. було заплановано будівництво РВП-3 та відведено для цих цілей земельну ділянку площею 12 га в с. Корчувате Московського району (згідно плану-схеми, що додається до цього рішення).

Згідно згаданого вище рішення № 1741 від 26.10.1981 р. та плану-схеми до цього рішення, витягу з бази даних Державного земельного кадастру від 28.11.2007 р. чергового кадастрового плану земельна ділянка, що відводилася для будівництва РВП-3, не співпадає (не накладається) з земельною ділянкою, що передана ТОВ “Бузінвест” на підставі оскаржуваного рішення Київської міської ради від 27.12.2007 р.

Таким чином, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що для будівництва ремонтно-відстойного пункту-3 відводилась земельна ділянка в с. Корчувате Московського району, яка не відноситься (не співпадає) до земельної ділянки, переданої в оренду ТОВ “Бузінвест”. Будівництво ремонтно-відстойного пункту-3 на вул. Набережно-Корчуватській не було дозволено, та для цих цілей не відводилась земельна ділянка.

Таким чином, обґрунтованим є висновок про те, що забудову цієї території та розміщення на ній ремонтно-відстойного пункту-3 здійснено самовільно з порушенням вимог законодавства України та вимоги щодо дотримання цільового використання земельної ділянки.

Крім цього, згідно ст. 28 Земельного Кодексу України від 18.12.1990 р. право власності чи право користування при переході права власності на будівлю і споруду переходить саме щодо цих об’єктів – будівлі і споруди.

В позовній заяві позивач посилається на те, що у його власності перебуває цілісний майновий комплекс, до складу якого входить будівля сторожового дому, причали № № 1, 2, 3, 4, паркінг, бонові огорожі, дебаркадери, ремонтні зони № № 1, 2, 3, зони сухого відстою плавзасобів.

Перераховані об’єкти, крім сторожового будинку, не є будівлями та спорудами у розумінні чинного законодавства України, а тому, право користування під цими об’єктами згідно ст. 28 Земельного Кодексу України від 18.12.1990 р. до позивача не перейшло.

Крім того, позивачем не надано доказів, що підтверджують перехід до нього права власності на причали № № 1, 2, 3, 4, паркінг, бонові огорожі, дебаркадери, ремонтні зони № № 1, 2, 3, зони сухого відстою плавзасобів. Зокрема, перелік майна цілісного майнового комплексу “Ремонтно-відстойного пункту-3”, що приватизувався та був переданий організації орендарів “Ремонтно-відстойного пункту-3”, та докази, що підтверджують передання цього майна позивачу.

Позивач в обґрунтування права власності на об’єкт нерухомості – сторожовий будинок, посилається на рішення Господарського суду м. Києва у справі № 30/458 від 21.11.2007 р., відповідно до якого за ТОВ “РВП-3” визнано право власності на нежитлову будівлю площею 7,8 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, 45.

При дослідженні наданих учасниками процесу доказів та їх пояснень було встановлено, що адреса цьому будинку не присвоювалась, будинок не зданий в експлуатацію.

Тому, згідно ст. 28 Земельного Кодексу України від 18.12.1990 р. до позивача не перейшло право користування цією земельною ділянкою.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ТОВ “РВП-3” є такими, що не підлягають задоволенню повністю.

У своїй апеляційній скарзі скаржник, серед іншого, стверджує, що дії суду по винесенню оскаржуваного рішення за одне судове засідання без участі представника позивача, при наявності клопотання про відкладення у зв’язку з відрядженням, свідчать про порушення норм ГПК України, оскільки доводять, що позивачеві не було створено умови, необхідні для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, крім того, було порушено право позивача на участь у судовому засіданні.

Колегія вважає безпідставним таке твердження скаржника з огляду на те, що він не був позбавлений можливості направити іншого свого представника у судове засідання, позивач не був позбавлений можливості надати письмові пояснення з приводу своєї позиції. Крім того, колегія звертає увагу на положення ст. 75 ГПК України, згідно якої справу може бути переглянуто за наявним в ній матеріалами.

Також скаржник у своїй апеляційній скарзі стверджує, що судом першої інстанції неправильно були застосовані норми матеріального права, оскільки замість норм Земельного Кодексу 1970 р. були застосовані норми Земельних Кодексів 1990 та 2001 років, п. 7 перехідних положень Земельного Кодексу України від 2001 р. не було застосовано взагалі.

Таке твердження скаржника також не заслуговує на увагу. При цьому колегією береться до уваги наступне.

Предметом розгляду в даній справі є позовні вимоги ТОВ “РВП-3” про скасування рішення Київської міської ради від 27.12.2007 р. та про визнання за ТОВ “РВП-3” права постійного користування земельною ділянкою.

Згідно ч. 1 ст. 2 Земельного Кодексу України, в редакції, що діяла на дату прийняття рішення Київської міської ради від 27.12.2007 р., суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею є земельними відносинами.

Рішенням Київської міської ради від 27.12.2007 р. вирішувалися земельні питання, зокрема, питання про передачу земельної ділянки ТОВ “Бузінвест” в оренду. Тому, в силу ст. 3 Земельного Кодексу України 2001 р. Київська міська рада при прийнятті цього рішення керувалася Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, чинними на дату прийняття цього рішення.

Таким чином, при розгляді позовної вимоги про скасування рішення Київської міської ради від 27.12.2007 р. до даних відносин місцевий господарський суд обґрунтовано застосував норми Земельного Кодексу України в редакції, що діяла на дату прийняття оскаржуваного рішення.

Враховуючи зазначене вище, судова колегія приходить до висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 24.04.2008 р. у справі № 3/106 відповідає матеріалам справи та чинному законодавству, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, –

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “РВП-3” на рішення Господарського суду м. Києва від 24.04.2008 р. у справі № 3/106 – залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 24.04.2008 р. у справі № 3/106 – залишити без змін.

3. Матеріали справи № 3/106 повернути Господарському суду м. Києва.

Головуючий суддя                                                                      Зеленін В.О.

Судді                                                                                          Рєпіна Л.О.

Синиця О.Ф.

30.07.08 (відправлено)