ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

20 листопада 2008 р.

№ 22/277/07

Вищий
господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:

Добролюбової Т.В.

Гоголь Т.Г., Швеця В.О.

розглянувши  матеріали касаційної скарги

Фізичної особи -підприємця
ОСОБА_1

на постанову

Запорізького апеляційного
господарського суду від 29.02.08

у справі

№22/277/07

за позовом

Фізичної особи -підприємця
ОСОБА_1

до

1.          Запорізької міської ради 2.          Товариства з обмеженою
відповідальністю "Автомобільний ринок"

треті особи, які не
заявляють  самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача-2

1.          Товариство з обмеженою
відповідальністю "Авто-Плюс" 2.          Приватний підприємець ОСОБА_2

про

визнання права власності

Представники сторін у судове засідання не з'явилися, належно повідомлені
про час і місце розгляду касаційної скарги.

Приватним підприємцем Кулініч Анатолієм
Пилиповичем у липні 2007 року заявлений позов до Запорізької міської ради,
Товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільний ринок" про
визнання права власності на кіоск, розташований в ряді №4, місце №107 на
авторинку в місті Запоріжжя на Оріхівському шосе, 36.  Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказував на
те, що спірний кіоск є нерухомим майном, яке створено ним в установленому
законом порядку, тому просив визнати за ним право власності на це майно  на підставі

доповідач: Добролюбова Т.В

приписів статей 331, 355, 364, 391
Цивільного кодексу України, статей 47, 48 Господарського кодексу України,
статей 11, 12, 13, 15 Закону України “Про власність”.

Рішенням господарського суду Запорізької
області від 12.12.07, ухваленим суддею Скидановою Ю.О., у задоволені позовних
вимог відмовлено. Вмотивовуючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку про
відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на спірний кіоск,
оскільки позивачем не надано доказів, підтверджуючих приналежність спірного
кіоску до нерухомого майна. Крім цього, суд встановив, що позивач не є
власником земельної ділянки, на якій збудований кіоск. Судове рішення
обґрунтоване  приписами статей 13, 15, 41
Конституції України,  статей 20, 181,
316, 331, 355, 364, 375, 391 Цивільного кодексу України, статей  47,48 Господарського кодексу України.

Запорізький апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів: Антонік С.Г.- головуючого, Яценко О.М., Юхименко
О.В., постановою від 29.02.08, перевірене рішення суду першої інстанції залишив
без змін, а апеляційну скаргу  Приватного
підприємця Кулініч Анатолієм Пилиповичем - залишив без задоволення.

Приватний підприємець ОСОБА_1
звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій
просить судові рішення у справі скасувати, як ухвалені з порушенням норм
матеріального та процесуального права, та просить прийняти нове рішення про
задоволення позовних вимог. Обґрунтовуючи свої вимоги скаржник вказує на
неврахування судами того, що майновий комплекс "Автомобільний ринок"
створювався силами і коштами приватних підприємців та адміністрації авторинку,
при цьому, кожному підприємцеві виділені частки земельної ділянки з метою
будівництва торгових місць. Заявник наголошує на тому, що ним у лютому 2005
року, за власні кошти та на вимогу керівництва авторинку, було проведено
реконструкцію торгового  кіоску.  Скаржник зауважує на тому, що спірний кіоск є
складовою частиною майнового комплексу “Автомобільний ринок”. Заявник
вважає,  що судами помилково не
застосовано приписи статей 355, 364 Цивільного кодексу України,  оскільки майно яке знаходиться у власності
двох і більше осіб належить їм на праві загальної спільної власності. На думку
скаржника, співвласник має право на виділення в натурі долі із майна яке
знаходиться в спільній дольовій власності. Вказує скаржник також на те, що
судами попередніх інстанцій безпідставно не надано оцінку договорам, які
підтверджують, що майно створене в процесі
проведення реконструкції ринку є спільною власністю.

Від Товариства з обмеженою
відповідальністю "Автомобільний ринок" надійшов відзив на касаційну
скаргу, в якому товариство просить судові рішення у справі залишити без змін, а
касаційну скаргу -без задоволення.

Від Запорізької міської ради,
Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто-Плюс", Приватний
підприємець ОСОБА_2 відзивів на касаційну скаргу судом не отримано.

Вищий господарський суд України,
заслухавши доповідь судді     Добролюбової
Т.В., переглянувши матеріали справи і касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування господарськими судами приписів чинного
законодавства,  відзначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1117
Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція на підставі
встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального і процесуального права.

Господарськими судами попередніх
інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням
виконавчого комітету Запорізької міської ради від 29.05.03 №190/4 Товариству з
обмеженою відповідальністю “Автомобільний ринок” передано в оренду, строком на
10 років, земельну ділянку площею 12,7985 га на Оріхівському шосе для
розташування автомобільного ринку, про що 24.07.03 між Запорізькою міською
радою та ТОВ “Автомобільний ринок”
укладено договір оренди. Судами також установлено, що 10.06.04 ТОВ
“Автомобільний ринок”, укладено з  ТОВ
“Авто-Плюс”, договір № 2, за умовами якого ТОВ “Автомобільний ринок”  передає у довірче управління цілісний
майновий комплекс авторинку з метою ефективного його функціонування у
відповідності із цільовим призначенням. Строк дії договору сторонами визначений
до 29.05.2013, однак,  в подальшому,
23.05.06 цей договір достроково розірвано та укладено договір довірчого
управління з іншим суб'єктом підприємницької діяльності. Відповідно до
договорів від 01.11.05 № 862 та від 29.01.05 №765, упродовж 2005 -2007 років
позивачеві надаються послуги щодо користування
торговим місцем.  Рішенням
виконавчого комітету Запорізької міської ради від 24.02.07 №80/1 ТОВ
“Автомобільний ринок” дозволено проектування та реконструкцію існуючого
автомобільного ринку без зміни цільового призначення. Судами попередніх інстанцій
установлено, що  предметом позову у
справі є вимога Приватного підприємця ОСОБА_1 до Запорізької міської ради,
Товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільний ринок" про
визнання права власності на кіоск, розташований в ряді №4, місце №107 на
авторинку в місті Запоріжжя на Оріхівському шосе, 36.  Позивач просить визнати право власності на
підставі приписів статей 331, 355, 364, 391 Цивільного кодексу України, статей
47, 48 Господарського кодексу України, статей 11, 12, 13, 15 Закону України "Про
власність", оскільки вважає кіоск нерухомим майном, створеним ним в
установленому законом порядку.
Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України  кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16
названого Кодексу унормовано, що кожна особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема,
способом захисту цивільних прав є визнання права. Відповідно до статті 392
Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання
його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою,
а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позов
про визнання права власності є речово-правовим, вимоги котрого звернені до суду
який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно.
Об'єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності
позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою ж позову, є обставини,
що підтверджують право власності позивача на майно. Статтею 328 Цивільного
кодексу України унормовано, що право власності набувається на підставах, не
заборонених законом, зокрема із правочинів, та вважається набутим правомірно,
якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності
не встановлена судом. Спосіб набуття права власності на новостворене майно
визначений статтею 331 Цивільного кодексу України. За приписами цієї статті,
право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається
нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила чи
створила річ із своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.
Право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення
будівництва, створення майна. Якщо договором або законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до
закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту
державної реєстрації. Статтею 181 Цивільного кодексу України унормовано, що до
нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на
земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх
призначення. У відповідності із пунктом 1.6 Тимчасового положення про порядок
реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства
юстиції України від 07.02.2002 № 7/5, реєстрації підлягають права власності
тільки на об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті
в експлуатацію у встановленому порядку, за наявності матеріалів технічної
інвентаризації, підготовленим тим БТІ, яке проводить реєстрацію права власності
на ці об'єкти. Не підлягають реєстрації тимчасові споруди, а також споруди, не
пов'язані фундаментом із землею. За приписами статей 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування
полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведеності їх переконливості.
Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні
певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами
доказування. Відповідно до статті 43 цього Кодексу господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному
і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Судами попередніх інстанцій установлено, що
позивачем не надано, і відповідно матеріали справи не містять доказів,
підтверджуючих приналежність спірного кіоску до нерухомого майна. Водночас,
судами установлено, що позивач не є власником земельної ділянки на якій
розташований торгівельний кіоск, тому у цьому спорі не можуть застосовуватися
приписи статті 375 Цивільного кодексу України, котрою визначено право власника
земельної ділянки на забудову. Водночас, судом установлено, і це
підтверджується матеріалами справи, що позивачем не надано доказів того, що
майно збудовано з дотриманням всіх вимог законодавства та норм щодо порядку
створення нового майна,  введення
спірного об'єкта в експлуатацію, отримання письмового дозволу власника
земельної ділянки на будівництво цього кіоску. Довід скаржника про
незастосування судами приписів статей 355, 364 Цивільного кодексу України,
якими визначено поняття і види права спільної власності та порядок виділу
частки з майна, що є у спільній частковій власності, спростовується змістом
судових рішень. Так, судами вірно встановлено, що вказані статті не можуть бути
підставою для визнання за позивачем права власності на спірний кіоск,
оскільки  підстави виникнення такої
власності на цілісний майновий комплекс позивачем не доведені. Посилання
позивача, як на підставу задоволення своїх вимог, на приписи статей 391
Цивільного кодексу України, статей 47, 48 Господарського  кодексу України, статей 11, 12, 13, 15 Закону
України "Про власність" також вірно визнані судами не обґрунтованими.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх
інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.  Інші доводи касаційної скарги не можуть бути
підставою для скасування судових рішень, оскільки не спростовують встановленого
судами попередніх інстанцій та стосуються оцінки доказів у справі. Згідно з приписами
частини 2 статті 1117 Господарського
процесуального  кодексу  України
касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду
чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази, додатково
перевіряти їх. Отже, з урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції
колегія суддів визнає, що при вирішені спору суди правильно застосували норми
матеріального та процесуального права, тому підстав для задоволення касаційної
скарги і скасування постанови апеляційної інстанції колегія суддів не вбачає.

Враховуючи викладене та керуючись  статтями 1115, 1117 ,
1118,  1119, 11111
Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Запорізького апеляційного
господарського суду від 29.02.08 у
справі  №22/277/07  залишити
без  змін.

Касаційну скаргу Фізичної особи
-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Головуючий, суддя
Т.Добролюбова

Судді
Т.Гоголь

В.Швець