КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2008                                                                                           № 11/111

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Андрієнка В.В.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача: Циган І. І., довіреність б/н від 30.01.2008р.,

від відповідача: Ласковий Є. М., довіреність б/н від 30.01.2008р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Скалт”

на рішення Господарського суду м.Києва від 15.07.2008

у справі № 11/111

за позовом                               Товариства з обмеженою відповідальністю “Скалт”, м. Київ, вул. Кіквідзе,18-А,

до                                                   Товариства з обмеженою відповідальністю “Фортуна - банк”, м. Київ, вул. Боричів Тік, 35-В,

про                                                  визнання недійсним договору № 04К-КЛ/52 від 24.05.2007

Суть рішення і скарги:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Скалт” (далі – ТОВ “Скалт”, Позивач, заявник) звернулося в господарський суд міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Фортуна - банк” (далі – ТОВ “Фортуна - банк”, Відповідач), визнання недійсним договору про надання кредитної лінії № 04К-КЛ/52 від 24.05.2007р.,

Рішенням господарського суду м. Києва від 15.07.2008р. у справі № 11/111 в задоволенні позову ТОВ “Скалт” було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Позивач подав на нього апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення господарського суду міста Києва від 15.07.2008р. у справі № 11/111 та прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позов ТОВ “Скалт” та визнати недійсним укладений між сторонами спірний договір.

Свої вимоги Товариство з обмеженою відповідальністю “Скалт” обґрунтовує тим, що рішення місцевого господарського суду прийняте з неповним з’ясуванням обставин, що мають значення для справи, місцевий господарський суд неправильно застосував та порушив норми процесуального та матеріального права.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Зокрема заявник посилається на те, що спірний правочин суперечить вимогам закону та не містить умов, порядку видачі кредиту, а саме не встановлено термін, в який видається кожний окремий транш кредиту, а також не встановлено відповідальності кредитора за несвоєчасну видачу або не видачу кредиту.

Представник Відповідача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення господарського суду м. Києва від 15.07.2008р. у даній справі є законним, об”єктивним і таким, що відповідає дійсним обставинам справи, а тому просили залишити це рішення без змін, а подану на нього Позивачем апеляційну скаргу – без задоволення.

Заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, дослідивши та вивчивши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вказувалось вище, ТОВ “Скалт” звернулося в господарський суд містаКиєва з позовом до ТОВ “Фортуна - банк” про визнання недійсним договору № 04К-КЛ/52 від 24.05.2007р. і рішенням господарського суду м. Києва від 15.07.2008р. у справі № 11/111 в задоволенні даного позову було відмовлено.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що укладений сторонами договір містить всі умови, що визначені законом як істотні, і підстави для визнання його недійсним відсутні.

У зв”язку з цим, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду про відмову в задоволені позовних вимог, з огляду на наступне.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції, 24.05.2007 між ТОВ “Фортуна-банк” та ТОВ “Скалт” було укладено Договір про надання кредитної лінії № 04К - КЛ/52 від 24.05.2007 (далі - Договір).

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України (далі – ГК України) господарським визнається зобов”язання, що виникає між суб”єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб”єкт (зобов”язана сторона, у тому числі боржник) зобов”язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб”єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб”єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов”язаної сторони виконання її обов”язку.

Відповідно до ч. 2 п. 1 ст. 175 ГК України майнові зобов”язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно змісту ст.ст. 11, 14 та 509 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) договір, зокрема, є підставою виникнення цивільних прав і обов”язків (зобов”язань), які мають виконуватися у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

В даному випадку, відповідно до п. 1.1 Договору Відповідач надає Позивачу грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, надалі за текстом - кредит, відповідно до положень цього Договору. Пунктом 1.1.1 Договору встановлено, що надання кредиту буде здійснюватись окремими частинами, кожна частина окремо “транш”, а у сукупності “транші”, в межах максимального ліміту заборгованості.

Відповідно до п. 2.2 Договору видача Відповідачем траншів Позивачу проводиться за письмовою заявою Позивача. Транш Позивачу оформлюється додатковою угодою до цього Договору, що є його невід”ємною частиною.

В наступному, 24.05.2007р., 27.06.2007р., 03.07.2007р. та 05.07.2007р Позивачем направлялись Відповідачу листи № б/н, в яких Позивач просив збільшити максимальний ліміт заборгованості за Договором та видати транш. На підставі зазначених листів сторонами були укладені Додаткові угоди № 1,2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10 та 11 до Договору про надання кредитної лінії № 04К - КЛ/52 від 24.05.2007р.

Відповідно до умов Договору, Додаткових угод до нього, листів Позивача, Відповідачем було видано Позивачу кредит на загальну суму 3 130 000,00 грн., що підтверджується належним чином засвідченими копіями меморіального ордеру № 184/10 від 24.05.2007р., меморіального ордеру № 1 від 27.06.2007р., меморіального ордеру № 184/7 від 03.07.2007р., меморіального ордеру № 184/24 від 05.07.2007р., які містять посилання на те, що призначенням платежу є надання траншу за Договором № № 04К - КЛ/52 від 24.05.2007р. Зазначені обставини Позивачем не заперечуються.

Частиною 1 ст. 202 Цивільного кодексу України визначається, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов”язків.

В той же час, статтею 215 ЦК України визначено підстави, за наявності яких правочин визнається недійсним.

Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст.203 Цивільного кодексу України, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним: правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч. 3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, суд має право визнати договір недійсним виключно з підстав, зазначених у ч. 1 ст.215 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою звернення до суду, на думку Позивача, є той факт, що всупереч вимогам закону у Договорі не зазначено про умови та порядок видачі кредиту, а саме не встановлено термін, в який видається кожний окремий транш кредиту, а також не встановлено відповідальності кредитора за несвоєчасну видачу або не видачу кредиту.

Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов”язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов”язкові умови договору відповідно до законодавства.

Стаття 2 Закону України “Про банки і банківську діяльність” від 07.12.2000р. № 2121-ІП визначає банківський кредит як будь-яке зобов”язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов”язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов”язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов”язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов”язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов”язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов”язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов”язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Статтею 1 спірного Договору визначені предмет договору, строк його дії, плата за кредит, мета надання кредиту.

Відповідно до п.п. 1.1.1 п. 1.1 ст. 1 Договору порядок видачі кредиту регламентований, а саме зазначено, що надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами (траншами).

Статтями 2, 3, Договору визначені умови видачі кредиту і порядок його видачі. Зокрема, п. 2.2 ст. 2 Договору сторони узгодили, що видача траншів проводиться за письмовою заявою позичальника та після набрання чинності кредитним договором за умови виконання позичальником п.п. 3.3.6-3.3.7 Договору (надання інформації у разі зміни юридичного статусу, місцезнаходження, платіжних реквізитів, складу керівних осіб, інформації про фінансово-господарський стан та інш.). Транш позичальнику оформлюється додатковою угодою до кредитного договору та є його невід'ємною частиною.

Згідно п. 3.1 ст. З Договору на кредитора покладено обов'язок надавати позичальнику транші шляхом їх перерахування на поточний рахунок позичальника в ТОВ “Фортуна-банк”. Термін, в який видається кожен окремий транш кредиту, в Договорі не зазначений. Однак, відсутність домовленості між сторонами щодо терміну видачі кожного траншу не впливає на дійсність Договору, оскільки поряд із зобов”язаннями, в яких визначено строк виконання, Цивільний кодекс України допускає можливість існування зобов”язань з невизначеним строком. Механізм реалізації прав кредитора, якщо строк виконання боржником обов”язку не встановлений, передбачений ст. 530 Цивільного кодексу України - у цьому випадку кредитор має право вимагати виконання зобов'язання в будь-який час, а боржник повинен виконати такий обов”язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає з договору або актів цивільного законодавства. До того ж, у п.2.2 ст. 2 Договору міститься вказівка, що видача траншу здійснюється за заявою позичальника, і як свідчать матеріали справи, відповідач надавав позивачу транші за Договором того ж дня, коли надходили листи позивача про видачу траншу, що відповідає положенням п. 2.2 ст. 2 Договору, і позивачем по суті не заперечується. Від одержання кредиту позивач не відмовлявся.

Статтею 4 Договору передбачена відповідальність сторін. Згідно 4.4 Договору в разі повного або часткового невиконання стороною умов цього Договору, яке спричинило іншій стороні матеріальні збитки, винна сторона відшкодовує їх протягом п'яти робочих днів з дати одержання документально підтвердженої письмової вимоги свого контрагента. Відшкодування заподіяних збитків не звільняє винну сторону від сплати штрафних санкцій.

За таких умов, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що укладений сторонами Договір містить всі умови, що визначені законом як істотні, і підстави для визнання його недійсним відсутні.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, обов”язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Проте, в даному випадку, Позивач, всупереч вимог вказаної норми закону, не надав суду апеляційної інстанції належних доказів на підтвердження своїх доводів та вимог, заявлених в апеляційній скарзі.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 15.07.2008р., яке було прийнято по даній справі, у зв”язку з повним з”ясуванням обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду дійсним обставинам справи, а також у зв”язку з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим. Підстав, для скасування або зміни вказаного судового рішення та задоволення апеляційної скарги ТОВ “Скалт”, суд апеляційної інстанції не знаходить.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32 - 34, 36, 91, 92, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Скалт” залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 15.07.2008р. у справі № 11/111 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Скалт” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Фортуна - банк” про визнання договору № 04К-КЛ/52 від 24.05.2007р. недійсним, – без змін.

2. Справу № 11/111 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя

Судді

10.10.08 (відправлено)