ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.08 Справа № 20/443/08

Суддя Гандюкова Л.П.

м. Запоріжжя

За позовом Відкритого акціонерного товариства “Запорізький арматурний завод”, м.Запоріжжя

до Відкритого акціонерного товариства “Запоріжжяобленерго”, м.Запоріжжя

про зобов’язання належним чином виконувати зобов’язання за договором

Суддя Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача – не з’явився;

Від відповідача –Матіс Т.В. (довіреність № 190 від 21.09.2007р.);

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлений позов про зобов’язання належним чином виконувати зобов’язання за договором на використання електричної енергії № 40 від 01.02.93р. (із змінами та доповненнями), а саме постачати електричну енергію ВАТ “Запорізький арматурний завод” в строки, обсягах та напрузі встановлених вказаним договором.

Ухвалою суду від 10.09.2008р. позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі № 20/443/08, судове засідання призначено на 02.10.2008р. На підставі ст.77 ГПК України розгляд справи відкладено на 17.10.2008р.

17.10.2008р. справу розглянуто, за згодою представника відповідача оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позивач у судові засідання не з’являвся, про причини своє неявки суд не повідомив, заяв про відмову від позову, зміни предмету або підстав позову до суду не направив, про час і місце проведення судових засіданням повідомлений належним чином. Таким чином, суд розглядає позовні вимоги, викладені в позовній заяві, які мотивовані наступним. 01.02.1993р. між позивачем та відповідачем укладено договір на використання електричної енергії. Одним із додатків від 01.02.2005р. до договору було встановлено межу балансової належності та точку продажу електричної енергії. Однак, в подальшому з’ясувалося, що межа балансової належності то точка продажу була встановлена неправильно та помилково, в дійсності повинна бути встановлена на губках трансформатора силового ТДТН 63000/150, який знаходиться на балансі та належить позивачу. Відповідач не визнає право власності позивача на трансформатор та вважає його своєю власністю, у зв’язку з чим незаконно визначає позивача споживачем електроенергії 2-го класу та виставляє відповідні рахунки по сплаті електроенергії. В період з 2005р. по 2008р. позивач сплатив за спожиту електроенергію загальну суму, яка значно більша, ніж та яку позивач повинен би був сплатити у разі визнання відповідачем, що позивач є споживачем не 2-го, а 1-го класу, за рахунок визнання за ним права власності на силовий трансформатор. На даний час в провадженні господарського суду Запорізької області знаходиться справа №22/141/08 про визнання за позивачем права власності на трансформатор, у разі задоволення якого позивач буде вимагати перерахунку сплаченої вартості спожитої енергії та повернення або зарахування цих коштів. Відповідач постійно погрожує повністю припинити постачання електричної енергії або знизити її напругу. Більш того, постійно вимикає подачу електроенергії на чотири години, що спричинило позивачу матеріальних збитків на суму 106 100 грн. Про це свідчать листи відповідача вих.№019/4657 від 22.07.2008р., вих.№019-43/48-14, вих.№020-76 від 29.07.2008р. Такі дії є незаконними та безпідставними. Таким чином, відповідач не забезпечує позивача безперебійним, нормальним постачанням електричної енергії, що є порушенням умов п.1.1 Договору в редакції додаткової угоди б/н від 01.09.2005р. та Правил користування електричною енергією. Просить позов задовольнити на підставі ст.ст.526, 901 ЦК України, п.4.1 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою НКРЕ 31.07.96р. №28.

При пред’явленні позову позивачем було надано заяву про забезпечення позову шляхом заборони ВАТ “Запоріжжяобленерго” припиняти позивачу відпуск електричної енергії, знижувати її напругу та будь-яким іншим способом вчиняти дії, пов’язані з припиненням належного постачання електричної енергії. Ухвалою суду від 10.09.2008р. заява відхилена.

Відповідач позов не визнав з наступних підстав. Позивач є злісним неплатником та недобросовісним контрагентом в правовідносинах з постачання –споживання електричної енергії, його заборгованість на час підготовки відзиву складає 3 029 647,68 грн. ВАТ “Запоріжжяобленерго” звернулося до суду з позовом про стягнення з ВАТ “Запорізький арматурний завод” заборгованості, однак останній з метою затягування розгляду справи оскаржив ухвалу про порушення провадження у справі, внаслідок чого по теперішній час провадження у справі зупинено. Така ж сама ситуація склалася з наступною позовною заявою про стягнення іншої суми заборгованості, за якому було порушено провадження у справі. В таких випадках положеннями Постанови НКРЕ від 31.07.1996р. №28 “Про затвердження правил користування електричною енергією”, ст.24 Закону України “Про електроенергетику”, Постанови Кабінету Міністрів України №705 від 31.08.1995р., розпорядження КМУ №133-р від 07.04.2001р. передбачено право відповідача, як енергопостачальної організації, обмежувати та відключати постачання електричної енергії, а підпунктами 3,4 пункту 7.5 Правил користування електричною енергією –обов’язок. Просить у позові відмовити.

Суд визнав наявні матеріали достатніми для розгляду справи в порядку ст.75 ГПК України у відсутність позивача.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

01.02.1993р. між Відкритим акціонерним товариством “Запоріжжяобленерго” (енергопостачальна організація, відповідач у справі, згідно з статутом –правонаступник Виробничого енергетичного об’єднання “Дніпроенерго”) та Відкритим акціонерним товариством “Запорізький арматурний завод” (абонент, позивач у справі) був укладений договір на користування електричною енергією №40 (зі змінами та доповненнями), відповідно до якого позивач зобов’язався здійснювати поставку електричної енергії по регульованим тарифам відповідно до умов договору, а відповідач зобов’язався своєчасно проводити оплату за використану електричну енергію та виконувати інші умови, обумовлені даним договором.

У подальшому до договору укладалися додаткові угоди, якими вносилися зміни.

Згідно з п.1.1 відповідач – договору енергопостачальна організація зобов’язалася поставляти споживачу електроенергію, як різновид товару –в обсягах, визначених Додатком №12 “Обсяги поставки електричної енергії споживачу”.

Позивач, в свою чергу, відповідно до п.2.2.1 договору –оплачувати поставлену електроенергію та інші платежі за розрахунковий період грошовими коштами у відповідності до встановленої системи обліку електроенергії, класу напруги, згідно з х діючими у розрахунковий період тарифами та умовами договору.

Позивач звернувся до суду з позовом у даній справі та просить зобов’язати відповідача –ВАТ “Запоріжжяобленерго” належним чином виконувати зобов’язання за договором на використання електричної енергії № 40 від 01.02.93р. (із змінами та доповненнями), а саме постачати електричну енергію ВАТ “Запорізький арматурний завод” в строки, обсягах та напрузі встановлених цим договором.

Матеріали справи свідчать, що відповідач направляв позивачеві листи, зокрема №020-43/5054 про направлення рахунку за спожиту електроенергію з вимогою здійснити оплату та попередженням про припинення подачі електроенергії, у випадку несплати; та факсограми (№019-43/4657 від 22.07.2008р., №019-43/4814 від 29.07.2008р., №020-43/5031 від 07.08.2008р.) з попередженнями про відключення електроенергії, із зазначенням часу та дати, у разі непогашення заборгованості, та можливість її відновлення після повного погашення заборгованості, оплати за повторне підключення та дотримання умов договору. Також цими повідомленнями зверталася увага на необхідність відключити устаткування, повідомлення споживачів про майбутні відключення для вживання проти аварійних заходів.

Проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, вислухавши пояснення представника відповідача, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають на наступних підставах.

Із змісту статей 15,16 ЦК України слідує, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 цього Кодексу право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно з ст.22 ГПК України зміна підстав або предмету спору є правом позивача. Відповідно до ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з ч.1 ст.13, ч.1,2 ст.14 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов’язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов’язковим для неї.

Згідно з ст.11 ЦК України цивільні права та обов’язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов’язки.

Статтею 174 ГК України визначені підстави виникнення господарських зобов’язань, ст.ст. 175, 193 цього Кодексу –поняття майново-господарських зобов’язань та загальні умови виконання господарських зобов’язань.

На правовідносини сторін поширюються ст.ст. 26, 27 Закону України "Про електроенергетику". Відповідно до ст.26 Закону споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Згідно з ст.27 цього Закону порушення правил користування енергією є правопорушенням, яке тягне за собою встановлену законодавством України цивільну, адміністративну і кримінальну відповідальність.

Відповідно до п.5.1.1. договору №40, в редакції додаткової угоди від 01.01.2007р., електропостачальна організація має право обмежувати або припиняти поставку електричної енергії споживачу в порядку, передбаченому ПКЕЕ.

Згідно з п.7.1 Правил користування електричною енергією”, затверджених постановою 31.07.96 №28 –далі Правила (у редакції постанови НКРЕ від 17.10.2005 №910, із змінами, внесеними постановою №1497 від 22.11.2006р.) електрична енергія постачається споживачу безперервно, крім випадків, передбачених договором та нормативно-правовими актами, у тому числі цими Правилами. Обмеження в споживанні електричної енергії, а також вживання заходів щодо регулювання постачання електричної енергії споживачам здійснюється в порядку, встановленому законодавством України.

Відповідно до ч.2 ст.24 Закону України “Про електроенергетику” енергопостачальники мають право за умови неповної оплати споживачем спожитої електричної енергії обмежити його електроспоживання до рівня екологічної броні електропостачання або за відсутності такої повністю припинити електропостачання споживачу.

Частиною 8 ст.26 Закону України “Про електроенергетику” передбачено, що за умови неповної оплати за спожиту електричну енергію споживач зобов'язаний обмежити власне електроспоживання до рівня екологічної броні або повністю його припинити в разі відсутності такої.

31.05.2007р. господарським судом винесено рішення у справі №20/86/07 за позовом ВАТ “Запоріжжяобленерго” до ВАТ “Запорізький арматурний завод” про стягнення з останнього заборгованості за спожиту електричну енергію за договором №40 від 01.02.1993р. в листопаді 2006р. у розмірі 790277,60 грн., в грудні 2006р. –у розмірі 897110,16 грн., а також стягнення пені, індексу інфляції та 3% річних. Позовні вимоги у цій справі було задоволено частково у зв’язку з тим, що під час розгляду справи відповідач здійснив часткову оплату основного богу. Суми пені, індексу інфляції та 3% річних стягнуто у розмірах, які заявлено. Рішення не оскаржено та набрало законної сили.

Таким чином, господарським судом встановлений факт несвоєчасного виконання ВАТ“Запорізький арматурний завод” грошових зобов’язань за договором №40 від 01.02.1993р., тому згідно з ст.35 ГПК України цей факт не повинен доводитися знову.

Слід зазначити, що в провадженні господарського суду Запорізької області знаходяться справи №6/226/08 та №18/123/08 за позовами ВАТ “Запоріжжяобленерго” до ВАТ “Запорізький арматурний завод” про стягнення заборгованості за цим же договором, які порушено у квітні і липні 2008р. та на даний час по суті не розглянуто.

Пунктом 7.5 Правил встановлено, що постачальник електричної енергії (електропередавальна організація або основний споживач за погодженням постачальника електричної енергії) зобов'язаний, попередивши споживача не пізніше ніж за три робочих дні, припинити повністю або частково постачання йому електричної енергії (передачу або спільне використання технологічних електричних мереж), у тому числі на виконання припису представника відповідного органу виконавчої влади, зокрема, у разі: несплати рахунків, відповідно до умов договорів, наявність яких передбачена цими Правилами; несплати за недовраховану електричну енергію, визначену відповідно до складеного в установленому порядку акта про порушення. У разі усунення споживачем в установлений строк порушень, що завчасно (до дня відключення) підтверджується належним чином, електроустановки споживача не відключаються.

Розпорядженням №133-р від 07.04.2001р.(із подальшими змінами) Кабінет Міністрів України підтвердив, що в енергопостачальних компаній відсутні обмеження права відключення від джерел енергопостачання споживачів, які мають заборгованість з оплати електричної енергії, тому вони мають право припиняти постачання електричної енергії усім споживачам, які своєчасно не розраховуються за спожиту електроенергію

Згідно з ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими способами доказування.

Під час розгляду даної справи позивач не надав доказів, що він належним чином виконує грошові зобов’язання за договором на користування електричною енергією, а також доказів неправомірності дій відповідача –енергопостачальної організації щодо періодичного припинення подачі позивачеві електричної енергії. При цьому, суд також враховує, що відповідач належним чином в установленому порядку завчасно повідомляв споживача про час та дату такого відключення.

Обставини, викладені позивачем у заяві щодо сплати ним за спожиту за договором електроенергію на загальну суму, яка значно більша, ніж та, яку позивач повинен би був сплатити у разі визнання відповідачем, що позивач є споживачем не 2-го, а 1-го класу, щодо оспорення права власності на трансформатор можуть бути предметом дослідження під час розгляду відповідного спору. Встановлення цих фактів є елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог у разі виникнення спору між сторонами. Із матеріалів справи слідує, що на даний час змін до договору №40 від 01.02.1993р. із цих питань не внесено, тому в силу приписів ст.629 ЦК України договір є обов’язковим для виконання сторонами.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що за вимогами пункту 4 частини першої та частини другої статті 84 ГПК України:

- резолютивна частина рішення суду має містити висновок про задоволення позову або про відмову в позові повністю чи частково по кожній з заявлених вимог. Висновок не може залежати від настання або ненастання якихось обставин (умовне рішення);

- в резолютивній частині рішення вказується, зокрема, про зобов’язання сторони виконати відповідні дії, строк виконання цих дій.

Згідно з пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 № 11 “Про судове рішення” резолютивна частина рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні і такі, що випливають з встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог; в ній, зокрема, має бути зазначено, які конкретно дії і на чию користь відповідач повинен вчинити; в яких межах допускається негайне виконання рішення, коли суд зобов'язаний або вправі його допустити.

У пункті 9 роз’яснення президії Вищого арбітражного суду України від 10.12.1996 № 02-5/422 “Про судове рішення” також зазначено, що резолютивна частина рішення ні за яких умов не повинна викладатися альтернативно.

Системний аналіз наведених законодавчих приписів, а також правових позицій Пленуму Верховного Суду України та президії Вищого арбітражного суду України свідчить про те, що господарський суд не вправі: ухвалювати судове рішення нечіткого, альтернативного характеру, яке допускає його неоднозначне розуміння та можливість вибору самими сторонами у справі, в тому числі відповідачем, порядку і способу виконання даного рішення; перебирати на себе повноваження (права та обов’язки) сторони у справі –позивача і замість нього визначатися з предметом спору і з тими способами, у які позивач має намір реалізувати свої права.

. Згідно з ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Статтею 4-5 ГПК України встановлено, що господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття рішень обов’язкових до виконання на всій території України. Невиконання вимог рішень, ухвал, постанов господарських судів тягне відповідальність, встановлену цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ст.115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов’язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України “Про виконавче провадження”.

Таким чином, суд не може у будь-якому разі зобов’язувати виконувати певні дії на майбутнє, на невизначений строк, оскільки вчинення (не вчинення) таких дій залежить від наявності або відсутності конкретних обставин, що можуть виникнути чи припинитися у будь-який момент. До того ж позивач в резолютивній частині позовної заяви просить зобов’язати відповідача постачати електричну енергію в строки, обсягах та напрузі, встановлених договором. Однак, при цьому не вказано у відповідних вираженнях конкретні строки, обсяги та напруга, а тим більше не вказано яким договором (номер, дата) вони встановлені. У разі задоволення позову таке б рішення носило декларативний характер.

Оцінивши вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог. Позивач не доказав порушення його прав відповідачем, які б підлягали захисту у вибраний ним спосіб. У задоволенні позову відмовляється.

Згідно з ст. 49 ГПК України судові витрати у справі відносяться на позивача.

Керуючись ст. ст. 75, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Суддя Л.П.Гандюкова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання. Рішення оформлено і підписано у повному обсязі 17.11. 2008 р.