ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2008 р.

Справа № 22/52-08-1107

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Мирошниченко М. А.,

Суддів: Бєляновського В. В. та Шевченко В. В.,

при секретарі - Волощук О. О.,

за участю представників:

позивача –Дабіжа В. І.,

відповідача –ДП „Іллічівський морський торговельний порт” –не з’явився,

відповідача –Приморської митниці - не з’явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу ДПІ у м. Іллічівську, м. Іллічівськ

на рішення господарського суду Одеської області від 09.07.2008 р.

у справі №22/52-08-1107

за позовом ДПІ у м. Іллічівську, м. Іллічівськ

до ДП „Іллічівський морський торговельний порт”, м. Іллічівськ, та Приморської митниці, м. Іллічівськ,

про визнання права власності та зобов’язання до вчинення певних дій,

ВСТАНОВИЛА:

18.03.2008 р. (вх. №1443) у господарському суді Одеської області ДПІ у м. Іллічівську (далі - позивач) пред’явлено позов до ДП „Іллічівський морський торговельний порт” (далі - відповідач) про визнання права власності за державою в особі ДПІ у м. Іллічівську на майно, а саме пакувальний пенопласт для телерадіоапаратури (в контейнері MSKU 2772020) в кількості 28 місць за попередньою оцінкою вартості майна на суму 5000 грн., зобов'язання Приморської митниці зняти з митного контролю майно - пакувальний пенопласт для телерадіоапаратури, який знаходиться в контейнері MSKU 2772020, та зобов'язання Іллічівського морського торговельного порту видати зазначене майно ДПІ у м. Іллічівську для проведення заходів відповідно до норм чинного законодавства. 3-ю особою, яка не заявляє самостійних вимог, позивач зазначив - Приморську митницю (а.с. 2-4). Свої вимоги він мотивував наступним.

В ході проведення оперативно - розшукових заходів на території Іллічівського морського торговельного порту працівниками ВПМ ДПІ у м. Іллічівську був обстежений склад №15, в ході обстеження якого було встановлено, що на вищезазначеному складі зберігається бездокументний вантаж в контейнері MSKU 2772020 - пакувальний матеріал (пенопласт) для телерадіоапаратури. Комісією у складі представників ДПІ у м. Іллічівську головного державного податкового інспектора Ярошенко О. Г., державного податкового інспектора Михайлової І. В. та представника ВПМ ДПІ у м. Іллічівську Мазура С. В. було складено акт опису і попередньої оцінки майна, прийнятого на облік до рішення відповідного органу про визнання майна безхазяйним від 03.06.2004 р. за №1366/22/22. Відповідно акту було здійснено опис і попередню оцінку пакувального пенопласту для телерадіоапаратури (в контейнері MSKU 2772020) в кількості 28 місць, попередньою оцінкою вартості майна на суму 5000 грн. Згідно вищезазначеного акту, майно передано на відповідальне зберігання заступнику начальника складу №15 (ІМТП) Ткачук Л. Г., яка від підпису акта відмовилась, про що було складено акт відмови від підпису від 03.06.2004 р. №22/34. На підставі Постанови КМУ №1340 „Про порядок обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним”, дане майно, як майно з ознаками безхазяйного, взято на облік до прийняття рішення відповідного органу про визнання його безхазяйним, про що складено акт опису і попередньої оцінки за №1366/22/22 від 03.06.2004 р. та здійснено попередню оцінку вартості майна на загальну суму –5000 грн. Пункт 1 ст. 347 ЦК України передбачає, що особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. Цими діями, зокрема, є заява ПП „Олмі” (вх. ДПІ №2197 від 21.02.2006 р.) про те, що, у зв'язку зі зміною комерційних пропозицій, підприємство прийняло рішення про відмову від права власності на пакувальний пенопласт для телерадіоапаратури в кількості 28 місць, які знаходяться на території Іллічівського морського торговельного порту на складі №15 у контейнері MSKU 2772020 відповідно коносаменту SELВ 38230 на користь держави в особі ДПІ у м. Іллічівську. Відповідно до п.12 ст. 10 Закону України „Про державну податкову службу в Україні”, податкові органи уповноважені проводити роботу, пов'язану з виявленням, обліком, оцінкою та реалізацією у встановленому законом порядку безхазяйного майна. Розпорядження безхазяйним майном здійснює спеціально уповноважений державний орган - Державна податкова інспекція у м. Іллічівську, що передає його на реалізацію торговим підприємствам. Всі кошти, отримані від реалізації безхазяйного майна, перераховуються до Державного бюджету. В обґрунтування свого позову позивач також послався на п.1 ст. 16, п.1 ст. 335, ст. 336 ЦК України.

11.04.2008 р. (вх. №7460) 3-я особа надала суду письмові пояснення (а.с. 29-32), в яких просила відмовити у задоволенні позову, оскільки з моменту розміщення вказаний товар, а саме - пакувальний матеріал пенопласт для телерадіоапаратури (у контейнері MSKU 2772020) в кількості 28 місць, за попередньою оцінкою вартості майна на суму 5000 грн., зберігається на території Іллічівського морського торговельного порту під митним контролем. Постановою КМУ від 25.08.98р. №1340 „Про порядок обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним” передбачено, що його дія поширюється на майно, термін зберігання якого під митним контролем закінчився, а власник не звернувся за ним в установлений Митним кодексом України термін. Однак, на виконання Декрету КМУ від 08.04.93р. №33-93 „Про порядок вилучення та реалізації вантажів, що знаходяться у морських торговельних портах і на припортових залізничних станціях понад встановлені терміни” та Постанови КМУ від 16.05.96р. №536 „Про реалізацію вантажів, що зберігаються в морських торговельних портах і на припортових залізничних станціях понад встановлені терміни” створена комісія з питань вилучення та реалізації вантажів, що зберігаються в морських торговельних портах і на припортових залізничних станціях понад встановлені терміни. У своїй роботі комісія керується вищезазначеними документами, а також Положенням про комісію, яке було затверджено Головою комісії за погодженням з Міністерством транспорту, Міністерством фінансів та Міністерством юстиції України. Згідно з п.2 та п.3 вищезгаданих постанови КМУ та Декрету КМУ, відповідно, реалізацію вантажів з простроченим терміном зберігання доручено здійснювати портам та припортовим залізничним станціям на підставі рішень комісії, які оформляються актами, що підписуються всіма членами комісії, визначеними постановою КМУ. На розгляд комісії приймаються документи щодо вилучення та реалізації вантажів, терміни зберігання яких під митним контролем закінчилися і митницею не вжито заходів до їх реалізації у разі відсутності доручення вантажовласників (вантажовідправників) щодо подальшого їх відправлення, з їх вини, а також з незалежних від морських торговельних портів чи припортових залізничних станцій причин. При цьому комісією не приймаються до розгляду вантажі, що зберігаються на митних та митних ліцензійних складах, які реалізуються відповідно до Порядку, затвердженого Постановою КМУ від 25.08.98р. №1340 „Про порядок обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним”. Вказані у позовній заяві вантажі не є конфіскованими і не є власністю держави, тому їх реалізація на внутрішньому та зовнішньому ринках України повинна здійснюватися з дотриманням усіх норм і правил діючого законодавства на загальних підставах. Тобто, загальний порядок імпорту товарів поширюється на реалізацію зазначених вантажів у даному випадку. Крім того, виручка, що одержується від їх реалізації, йде на покриття усіх витрат порту та митне оформлення, а залишок коштів повертається вантажовласнику. Зазначене підтверджується листом Міністерства зовнішніх економічних зв'язків і торгівлі України від 14.12.99р. №01-20/1604, листом Держмитслужби України від 29.11.99р. №15/1-3745-ЕП. Всупереч приписам ст. 33 ГПК України, будь-які докази щодо вилучення вказаного майна, його зберігання та безперервного володіння протягом п'яти років саме ДПІ відсутні. Більш того, матеріали справи та безпосередньо самі позовні вимоги свідчать про зворотне. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Оскільки в даному випадку в позові ставиться питання щодо переходу права власності на товари, що знаходяться під митним контролем, то слід застосовувати норми Митного кодексу як спеціального закону. Частиною 1 ст. 246 Митного кодексу України встановлюються поняття митного режиму відмови на користь держави, згідно з якою відмова на користь держави - митний режим, відповідно до якого власник відмовляється від товарів, що перебувають під митним контролем, без будь-яких умов на свою користь. Частиною другою ст. 246 МК України встановлено, що відмова від товарів на користь держави допускається з дозволу митного органу, який видається у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою КМУ від 17.12.03р. №1955 „Про деякі питання відмови на користь держави від товарів, що перебувають під митним контролем” встановлено Порядок видачі митним органом дозволу на відмову на користь держави від товарів, що перебувають під митним контролем. Крім того, ст. 187 МК України встановлено, що питання, пов'язані із здійсненням митного контролю відповідно до заявленого митного режиму, регулюються спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі митної справи (Держмитслужбою), який визначає порядок здійснення такого контролю та надає роз'яснення щодо застосування відповідних митних процедур. Наказом Держмитслужби від 24.12.03р. №906, у відповідності зі статтями 187 та 246 МК України, затверджено Порядок застосування митного режиму відмови на користь держави до товарів, що перебувають під митним контролем. Таким чином, за державною митною службою України законодавчо закріплено право встановлювати Порядок застосування митного режиму відмови на користь держави до товарів, що перебувають під митним контролем. Отже, питання про реалізацію зазначених товарів має бути вирішено відповідно до Декрету КМУ від 08.04.93р. №33-93 „Про порядок вилучення та реалізації вантажів, що знаходяться у морських торговельних портах і на припортових залізничних станціях понад встановлені терміни”.

27.05.2008 р. (вх. №10704) відповідач надав суду відзив на позов (а.с. 51-52), в якому просив відмовити у його задоволенні, оскільки позивач не надав доказів, що він заволодів саме тим майном, від якого власник відмовився. Позивач стверджує, що він володіє вантажем на час подання позову та на цій підставі має право набути право власності на вантаж. Але це твердження Позивача не відповідає дійсності та чинному законодавству, оскільки: по-перше, з моменту вивантаження вантажем фактично володіє відповідач, тому що вантаж знаходиться на зберіганні на території Іллічівського морського торговельного порту; по-друге, позивач не надав ніяких доказів, які підтверджують, що він заволодів вантажем. Акти опису і попередньої оцінки майна, прийнятого на облік до рішення відповідного органу про визнання майна безхазяйним складені в односторонньому порядку і не можуть прийматись в якості доказу заволодіння вантажем, тому що такий документ не є правовстановлюючим. Чинне цивільне законодавство не містить вимог стосовно взяття на облік органами ДПІ рухомого майна, яке зберігається в морських портах понад встановлені терміни. Крім того, акти складено позивачем самостійно, начальник складу порту документів на вантаж позивачу не надав. Інші документи, надані позивачем в якості доказів, зокрема, постанова о/уповноваженого ВПМ ДПІ у м. Іллічівську та протокол огляду і вилучення предметів також не можуть встановлювати право володіння податковою службою вищевказаним майном та визнання за ним права власності на безхазяйну річ. Вантаж, який в своїй позовній заяві просить визнати за державою, вже передано на реалізацію, згідно акту про вилучення та реалізацію вантажів, складеного відповідно до Декрету КМУ „Про порядок вилучення та реалізації вантажів, що знаходяться у морських торговельних портах і на припортових залізничних станціях понад установлені терміни”. Таким чином, оскільки відсутнє майно, відсутній і предмет спору.

29.05.2008 р. (вх. №10990) позивач надав суду уточнення позову (а.с. 55), в якому просив визнати право власності за державою в особі ДПІ у м. Іллічівську на майно, а саме - пакувальний пенопласт для телерадіоапаратури (в контейнері MSKU 2772020) в кількості 28 місць, за попередньою оцінкою вартості майна на суму 5000 грн.; зобов'язати Приморську митницю зняти з митного контролю майно - пакувальний пенопласт для телерадіоапаратури, який знаходиться в контейнері MSKU 2772020; зобов'язати Іллічівський морський торговельний порт видати зазначене майно ДПІ у м. Іллічівську для проведення заходів відповідно до норм чинного законодавства.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 03.06.2008 р. (а.с. 60) до участі в справі, в якості співвідповідача, залучено Приморську митницю.

20.06.2008 р. судом до справи залучений відзив Приморської митниці на позов (а.с. 67-71), в якому вона просила відмовити у його задоволенні, з тих же підстав, що були нею вказані як 3-ю особою з цієї справи у письмовому поясненні, а також, оскільки з моменту розміщення вказаний товар, а саме папір в контейнері GSTU 4015204 вагою 19826 кг, за попередньою оцінкою вартості майна на суму 30000 грн., зберігається на території Іллічівського морського торговельного порту під митним контролем. Пунктом 1 Постанови КМУ від 17.12.03р. №1955 „Про деякі питання відмови на користь держави від товарів, що перебувають під митним контролем” встановлено, що, у разі наміру власника товарів, що перебувають під митним контролем на митній території України, відмовитися від цих товарів на користь держави без будь-яких умов на свою користь, він або уповноважена ним особа подає до митного органу заяву за формою, що визначається Держмитслужбою України. Оскільки в даному випадку власник вантажу відомий, він не позбавлений можливості розмістити в установленому порядку вказаний у позовній заяві товар у режим відмови на користь держави.

Рішенням господарського суду Одеської області від 09.07.2008 р. (суддя Торчинська Л. О.) з цієї справи у задоволенні позову відмовлено (а.с. 79-82). Таке рішення суд мотивував тим, що факт того, що довгий час власник не звертався за своїм майном та не надав необхідних для цього документів, не може бути доказом відмови від права власності або вчинення будь-яких дій, які б свідчили про це. Вичерпний перелік випадків, в яких органи державної податкової служби мають право подавати позови до суду, перелічений в п.11 ст. 10 та п.17 ст. 11 Закону України „Про державну податкову службу в Україні”. Вказаним законом право податкового органу на звернення до суду із позовом про визнання майна безхазяйним не передбачено. Не передбачено таке право податкового органу на звернення до суду зі вказаним позовом і іншими актами законодавства України. Між тим, повноваження органів податкової служби щодо безхазяйного майна визначені п.12 ст. 10, п.12 ст. 11 Закону України „Про державну податкову службу в Україні”, а також у Порядку обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним, затвердженому Постановою КМУ №1340 від 25.09.1998 р., проте, як зазначив місцевий суд, відповідно до п.5 ст. 1 вказаного Порядку, його дія поширюється лише на майно, яке вже визнано безхазяйним відповідно до чинного законодавства. Згідно з приписами п.2 Порядку, облік, попередня оцінка, а також відповідальність за зберігання майна, зазначеного в п.1 цього Порядку, до передачі його для подальшого розпорядження, відповідно до п.9 цього Порядку, накладаються на органи (організації), що здійснили вилучення або зберігають його. Отже, суд першої інстанції дійшов до висновку, що чинним законодавством не передбачено право податкового органу на звернення до суду з позовом про визнання права власності на безхазяйне майно, не визначено таке право також і сферою його компетенції, оскільки в даній галузі воно поширюється виключно на виявлення, облік, вжиття заходів по охороні, оцінці і реалізації безхазяйного майна. Та обставина, що податковим органом був складений відповідний акт про виявлення безхазяйного майна, на думку суду, не свідчить про наявність законних підстав для визнання права власності на безхазяйне майно за ДПІ у м. Іллічівську. Таким чином, суд вбачив безпідставними вимоги ДПІ у м. Іллічівську про визнання права власності на пакувальний матеріал (пенопласт) для телерадіоапаратури в контейнері MSKU 2772020, вартістю 5000 грн., та, відповідно, і вимоги про зобов’язання Приморської митниці зняти вказане майно з митного контролю і зобов'язання ДП „Іллічівський морський торговельний порт” видати зазначене майно ДПІ у м. Іллічівську для проведення заходів відповідно до норм чинного законодавства. В обґрунтування свого рішення суд також послався на ст.ст. 6,19 Конституції України, п.п.1,3 ст. 335, ст.ст. 336,347 ЦК України.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням, позивач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким позов (з урахуванням уточнень до нього) задовольнити, з тих же підстав, що були ним викладені у самому позові та уточненні до нього.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 07.08.2008 р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 09.09.2008 р., про що учасники процесу, згідно приписів ст. 98 ГПК України, були належним чином повідомлені.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 13.08.2008 р. розгляд апеляційної скарги призначений (перенесений) на 23.09.2008 р., про що учасники процесу, згідно приписів ст. 98 ГПК України, були належним чином повідомлені.

Фіксування судового засідання здійснювалось технічними засобами.

Представники відповідачів у судове засідання не з’явились, хоча були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду справи не заявили і колегія суддів прийняла рішення про її розгляд за їх відсутністю.

Представник скаржника (позивача) в усних поясненнях, наданих апеляційному суду, підтримав скаргу і просив її задовольнити на викладених у ній підставах.

Згідно ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні оголошувались лише вступна та резолютивна частини судової постанови.

Заслухавши усні пояснення представника скаржника (позивача), ознайомившись з доводами апеляційної скарги, дослідивши обставини і матеріали справи, в тому числі наявні у ній докази, відповідність викладеним в рішенні висновкам цим обставинам і доказам, а також перевіривши додержання та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, в ході проведення оперативно - розшукових заходів на території Іллічівського морського торговельного порту працівниками ВПМ ДПІ у м. Іллічівську було складено акт опису і попередньої оцінки майна, прийнятого на облік до рішення відповідного органу про визнання майна безхазяйним від 03.06.2004 р. за №1366/22/22 (а.с. 13-14). Відповідно акту було здійснено опис і попередню оцінку пакувального пенопласту для телерадіоапаратури (в контейнері MSKU 2772020) в кількості 28 місць, попередньою оцінкою вартості майна на суму 5000 грн. Згідно вищезазначеного акту, майно передано на відповідальне зберігання заступнику начальника складу №15 (ІМТП) Ткачук Л. Г., яка від підпису акта відмовилась, про що було складено акт відмови від підпису від 03.06.2004 р. №22/34 (а.с. 15). Із заяви ПП „Олмі” від 21.02.2006 р. вбачається, що, у зв'язку зі зміною комерційних пропозицій, це підприємство прийняло рішення про відмову від права власності на пакувальний пенопласт для телерадіоапаратури в кількості 28 місць, які знаходяться на території Іллічівського морського торговельного порту на складі №15 у контейнері MSKU 2772020 відповідно коносаменту SELВ 38230 на користь держави в особі ДПІ у м. Іллічівську (а.с. 22).

Згідно ч.1 ст. 335 ЦК України, безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Згідно ч.3 ст. 335 ЦК України, безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків, встановлених ст.ст. 336,338,341,343 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 336 ЦК України, особа, яка заволоділа рухомою річчю, від якої власник відмовився (стаття 347 цього Кодексу), набуває право власності на цю річ з моменту заволодіння нею.

Частина 1 ст. 347 ЦК України передбачає, що особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності.

Скаржник вважає, що цими діями, зокрема, є заява ПП „Олмі” (вх. ДПІ №2197 від 21.02.2006 р.) про те, що, у зв'язку зі зміною комерційних пропозицій, підприємство прийняло рішення про відмову від права власності на пакувальний пенопласт для телерадіоапаратури в кількості 28 місць, які знаходяться на території Іллічівського морського торговельного порту на складі №15 у контейнері MSKU 2772020 відповідно коносаменту SELВ 38230, на користь держави в особі ДПІ у м. Іллічівську.

З наведеним колегія суддів не може погодитися, враховуючи, що з моменту розміщення пакувальний матеріал пенопласт для телерадіоапаратури (у контейнері MSKU 2772020) в кількості 28 місць зберігається на території Іллічівського морського торговельного порту під митним контролем, що відповідає ст.ст. 43,99 Митного кодексу України.

Оскільки в даному випадку в позові ставиться питання щодо переходу права власності на товари, що знаходяться під митним контролем, то слід застосовувати норми Митного кодексу, як спеціального закону. Частиною 1 ст. 246 Митного кодексу України встановлюються поняття митного режиму відмови на користь держави, згідно з якою відмова на користь держави - митний режим, відповідно до якого власник відмовляється від товарів, що перебувають під митним контролем, без будь-яких умов на свою користь. Частиною другою ст. 246 МК України встановлено, що відмова від товарів на користь держави допускається з дозволу митного органу, який видається у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою КМУ від 17.12.2003 р. №1955 „Про деякі питання відмови на користь держави від товарів, що перебувають під митним контролем” встановлено Порядок видачі митним органом дозволу на відмову на користь держави від товарів, що перебувають під митним контролем. Пунктом 1 цього Порядку встановлено, що, у разі наміру власника товарів, що перебувають під митним контролем на митній території України, відмовитися від цих товарів на користь держави без будь-яких умов на свою користь, він або уповноважена ним особа подає до митного органу заяву за формою, що визначається Держмитслужбою України.

Отже, ПП „Олмі”, підтвердивши належним чином право власності на вищезазначений товар, може його розмістити в установленому порядку у режим відмови на користь держави, тобто може відмовитись від нього на користь держави, але повинно дотриматись передбаченого чинним законодавством порядку такої відмови.

Відповідно, не можуть прийматись до уваги колегією суддів посилання позивача у позові та в апеляційній скарзі на заяву ПП „Олмі” про відмову від права власності на пакувальний пенопласт для телерадіоапаратури в кількості 28 місць, які знаходяться на території Іллічівського морського торговельного порту на складі №15 у контейнері MSKU 2772020 відповідно коносаменту SELВ 38230, на користь держави в особі ДПІ у м. Іллічівську.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що, хоча місцевий суд і не дослідив у мотивувальній частині рішення вищезазначеного, це не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку щодо повної відмови у позові, враховуючи також наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 1 ГПК України, державні органи мають право звертатися до господарського суду у випадках, передбачених законодавчими актами України.

Згідно до п.11 ст. 10 Закону України „Про державну податкову службу в Україні” від 04.12.1990 р. (зі змінами та доповненнями), податкові органи мають право звертатися до суду з позовами про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних за такими угодами, а в інших випадках - коштів, одержаних без установлених законом підстав; стягнення заборгованості перед бюджетом і державними цільовими фондами за рахунок їх майна. Згідно до п.17 ст. 11 Закону України „Про державну податкову службу в Україні”, податкові органи мають право також звертатися до суду з позовами про скасування державної реєстрації суб'єкта підприємницької діяльності.

Отже, чинним законодавством не передбачено права податкового органу на звернення до суду з позовом про визнання права власності.

Відповідно до п.12 ст. 10 вказаного Закону, податкові органи проводять роботу, пов'язану з виявленням, обліком, оцінкою та реалізацією у встановленому законом порядку безхазяйного майна, майна, що перейшло за правом успадкування до держави, скарбів і конфіскованого майна. Згідно до п.5 ст. 1 Порядку обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним, затвердженого Постановою КМУ №1340 від 25.08.1998 р. (зі змінами та доповненнями), його дія поширюється лише на майно, яке вже визнано безхазяйним відповідно до чинного законодавства. Згідно ст. 2 вказаного Порядку, облік, попередня оцінка, а також відповідальність за зберігання майна, зазначеного в п.1 цього Порядку, до передачі його для подальшого розпорядження, відповідно до п.9 цього Порядку, покладаються на органи (організації), що здійснили вилучення або зберігають його.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку про те, що чинним законодавством не передбачено права податкового органу на звернення до суду з позовом про визнання права власності на безхазяйне майно, оскільки його компетенція поширюється виключно на виявлення, облік, вжиття заходів по охороні, оцінці і реалізації безхазяйного майна, тобто відсутні законні підстави для визнання права власності на це майно за ДПІ у м. Іллічівську.

Враховуючи вищезазначене, місцевий суд обґрунтовано вбачив безпідставними вимоги ДПІ у м. Іллічівську про визнання права власності за державою в особі ДПІ у м. Іллічівську на майно, а саме - пакувальний пенопласт для телерадіоапаратури (в контейнері MSKU 2772020) в кількості 28 місць, за попередньою оцінкою вартості майна на суму 5000 грн., та, відповідно, і вимоги про зобов'язання Приморської митниці зняти вказане майно з митного контролю і про зобов'язання Іллічівського морського торговельного порту видати зазначене майно ДПІ у м. Іллічівську для проведення заходів відповідно до норм чинного законодавства.

Згідно п.3 Роз’яснення Вищого арбітражного суду України №02-5/422 від 10.12.1996 р. „Про судове рішення” (з наступними змінами та доповненнями), рішення господарського суду повинно ґрунтуватись на повному з’ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що бе руть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Такі ж вимоги до судового рішення містяться у Постанові Пленуму Верховного суду України №11 від 29.12.1976 р. „Про судове рішення”.

Відповідно до ст. 104 ГПК України, підставами для скасування або зміни рішення суду є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

На думку судової колегії, підстав для скасування цього рішення, передбачених ст. 104 ГПК України, не вбачається.

Наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи фактично повторюють його позовні вимоги (з урахуванням уточнення позову) та доводи, викладені у позові, яким місцевий суд дав належну оцінку та вмотивовано визнав їх необґрунтованими. Зазначені доводи не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Будь-яких інших доводів щодо незаконності рішення місцевого суду та допущення ним порушень норм матеріального та процесуального права, крім вищезазначених та визнаних апеляційною інстанцією необґрунтованими та безпідставними, скаржник не навів.

Перевіряючи, згідно приписів ст. 101 ГПК України, законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в повному обсязі, тобто не тільки на підставах, викладених в апеляційній скарзі, судова колегія не встановила будь - яких порушень норм матеріального і процесуального права з боку місцевого суду і вважає, що зроблені місцевим судом висновки відповідають фактичним обставинам справи, наявним в ній доказам та приписам чинного законодавства.

Керуючись ст.ст. 99,101-105 ГПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської області від 09.07.2008 р. у справі №22/52-08-1107 - залишити без змін, а апеляційну скаргу ДПІ у м. Іллічівську, м. Іллічівськ, на зазначене судове рішення –без задоволення.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий:                                                               Мирошниченко М. А.

Судді:                                                             Бєляновський В. В.

Шевченко В. В.

Повний текст постанови підписано 24.09.2008 р.