ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 32/272

14.07.08

За позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Вагра»

До

Третя особа

Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву

1. Державна служба з питань національної культурної спадщини

2. Київська міська рада

Про

зобов’язання вчинити дії

Суддя Хрипун О.О.

Представники сторін:

Від позивача Панченко Г.В. –предст.

Від відповідача Костишена В.Л. –гол.спец.-ю/к юр.відд.

Від третьої особи-1 Ващенко Я.Л. –предст.

Від третьої особи-2 не з’явились

Від прокуратури міста Києва Кравченко Н.М. –прок.відд.

Обставини справи:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача та просить зобов’язати відповідача виконати рішення Київської міської Ради № 67/723 від 08.02.2007 «Про програму приватизації комунального майна територіальної громади міста Києва на 2007-2010 роки»(додаток 4 пункт 5) щодо приватизації нежилих приміщень та укласти договір купівлі-продажу нежилих приміщень загальною площею 67,50 кв.м по вул. Пушкінській, 32, літ. «А»та «А’»в м. Києві з Товариством з обмеженою відповідальністю «Вагра».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Київської міської ради № 67/723 від 08.02.2007 «Про програму приватизації комунального майна територіальної громади міста Києва на 2007-2010 роки»(далі –Рішення) затверджено перелік об’єктів, що перебувають у комунальній власності та підлягають приватизації. До переліку віднесено спірні нежилі приміщення, що підлягають приватизації шляхом їх викупу позивачем. Пунктом 5 додатку 4 до Рішення відповідач визначений органом приватизації, з яким укладається відповідний договір купівлі-продажу об’єкту приватизації.

Натомість, як зазначає позивач, відповідач рішення Київської міської Ради не виконує, строків проведення приватизації не дотримується, чим порушує законні права та інтереси позивача як учасника приватизаційної процедури та, в кінцевому результаті, покупця спірних приміщень.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого позов не визнає та просить суд відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі, зазначаючи, що будинок по вул. Пушкінській, 32, літ. «А», «А’»в місті Києві взято під охорону держави як пам’ятку історії національного значення, відчуження якої або передача якої у володіння, користування чи управління іншим особам допускається за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. Посилаючись на норми Закону України «Про тимчасову заборону приватизації пам’яток культурної спадщини», відповідач вказав, що заборонено приватизацію пам’яток культурної спадщини до затвердження Верховною Радою України переліку пам’яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації. Відповідач також наголошував, що у відповідності до положень ст. 2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)»не можуть бути об’єктами малої приватизації будівлі (споруди, приміщення) або їх окремі частини, які становлять національну, культурну та історичну цінність і перебувають під охороною держави.

Третя особа-1 надала письмові пояснення по суті спору, відповідно до яких зазначила, що будинок за адресою: м. Київ, вул. Пушкінська, 32 постановою Ради Міністрів УРСР від 21.07.65 № 711 взято під охорону держави як пам’ятку історії республіканського значення (охоронний номер - № 73). Крім того, наказом Комітету охорони і реставрації пам’яток історії, культури та історичного середовища Київської міської державної адміністрації від 16.05.1994 № 10 цей будинок оголошено щойно виявленим об’єктом культурної спадщини, оскільки державний реєстр нерухомих пам’яток України на даний момент перебуває у стадії формування і зазначений будинок до нього не внесений, тому в силу положень Закону України «Про тимчасову заборону приватизації пам’яток культурної спадщини»до затвердження Верховною Радою України переліку пам’яток, що не підлягають приватизації, приватизація пам’яток культурної спадщини заборонена.

Третя особа-2 письмових пояснень по суті спору не надала, повноважних представників в судове засідання не направила.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.03.2007 між Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» та позивачем укладено Договір № 10/2894 про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва в оренду, за яким позивачу передані в оренду нежилі приміщення загальною площею 67,5 кв.м по вул. Пушкінській, 32, літ. «А», «А’» в місті Києві.

Рішенням IV сесії V скликання Київської міської Ради № 62/723 від 08.02.2007 «Про програму приватизації комунального майна територіальної громади міста Києва на 2007-2010 роки»затверджено перелік об’єктів, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва та підлягають приватизації.

Пунктом 5 додатку 4 Рішення Київради право приватизувати орендовані нежилі приміщення загальною площею 67,5 кв.м по вул. Пушкінській, 32, літ. «А», «А’»в місті Києві шляхом викупу надано позивачу.

На виконання ч. 1 ст. 23 Закону України «Про охорону культурної спадщини», 25.09.2007 між Головним управлінням охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вагра»було укладено охоронний договір № 1679 на щойно виявлений об’єкт культурної спадщини за адресою: вул. Пушкінська, 32.

Листом № 30-03/1751 від 13.03.2007 відповідач повідомив позивача про прийняте Київміськрадою рішення та запропонував звернутися до нього для отримання переліку документів, необхідних для приватизації вищевказаних нежилих приміщень.

Однак, відповідач своїми листами № 30-03/4952 від 26.06.2007 та № 30-03/1304 від 15.02.2008 відмовив позивачу в приватизації спірних приміщень зазначаючи, що Державна служба з питань національної культурної спадщини Міністерства культури і туризму України не надала позитивної відповіді щодо приватизації нежилих приміщень площею 67,5 кв.м за адресою: м. Київ, вул. Пушкінська, 32, літ. «А», «А’»з огляду на те, що, а тому приватизація даного об’єкта неможлива.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з нормою ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 60 Закону України «Про місцеве самоврядування»встановлює, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров’я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об’єкти, визначені відповідно до закону як об’єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Положеннями статей 2, 3, 5 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)»визначено порядок проведення приватизації невеликих державних підприємств, та зокрема, встановлено наступне. Об’єктами малої приватизації є цілісні майнові комплекси невеликих державних підприємств, віднесених Державною програмою приватизації до групи А; окреме індивідуально визначене майно; об’єкти незавершеного будівництва та законсервовані об’єкти. У випадках, коли до складу підприємств входять структурні підрозділи (магазини, перукарні, майстерні, їдальні тощо), які можуть бути виділені у самостійні підприємства, об’єктами малої приватизації є названі структурні підрозділи. Не можуть бути об'єктами малої приватизації будівлі (споруди, приміщення) або їх окремі частини, які становлять національну, культурну та історичну цінність і перебувають під охороною держави. Приватизація об’єктів малої приватизації здійснюється шляхом викупу або продажу з аукціону, при цьому продавцями об’єктів малої приватизації, що перебувають у загальнодержавній та комунальній власності, є відповідно: Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва; органи приватизації, створені місцевими Радами, а покупцями можуть бути юридичні особи, які визнаються покупцями відповідно, до Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств».

Відповідно до приписів ст. 7 вказаного закону Фонд державного майна України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, місцеві Ради затверджують за поданням органів приватизації переліки об’єктів, які перебувають відповідно у загальнодержавній власності, власності Автономної Республіки Крим та комунальній власності і підлягають викупу.

Статтею 8 вказаного Закону встановлено, що з моменту прийняття рішення про приватизацію підприємства здійснюється його підготовка до приватизації. Підготовка об’єкта малої приватизації до продажу здійснюється органами приватизації, які: визначають ціну продажу об’єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, або початкову вартість продажу об’єкта на аукціоні, за конкурсом; готують та публікують інформацію про об’єкти малої приватизації у відповідних інформаційних бюлетенях та місцевій пресі, інших друкованих виданнях, визначених органами приватизації. Строк підготовки об’єкта малої приватизації до продажу не повинен перевищувати двох місяців з дня прийняття рішення про включення його до відповідного переліку об’єктів, що підлягають приватизації.

Право власності на державне майно згідно з положеннями ч. 1 ст. 23 Закону України підтверджується договором купівлі-продажу, який укладається між покупцем та уповноваженим представником відповідного органу приватизації, а також актом приймання-передачі зазначеного майна.

Відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини»об’єкт культурної спадщини - це визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов’язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об’єкти, інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об’єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність; нерухомий об’єкт культурної спадщини –об’єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності; при цьому пам’ятка - це об’єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам’яток України.

Статтею 1 Закону України «Про тимчасову заборону приватизації пам’яток культурної спадщини»заборонено приватизацію пам’яток культурної спадщини до затвердження Верховною радою України переліку пам’яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації.

Таким чином, зі змісту Закону України «Про охорону культурної спадщини»та Закону України «Про тимчасову заборону приватизації пам’яток культурної спадщини»вбачається, що пам’яткою є об’єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам’яток України, тобто саме на ці об’єкти розповсюджується дія заборони.

При цьому відповідачем не надано доказів включення спірного приміщення до Державного реєстру нерухомих пам’яток України, а отже не надано належних доказів, що вказане приміщення є пам’яткою культурної спадщини. Таким чином, відповідачем не доведено, що дія Закону України «Про тимчасову заборону приватизації пам’яток культурної спадщини»розповсюджується на приватизацію нежилих приміщень загальною площею 67,50 кв.м по вул. Пушкінській, 32, літ. «А»та «А’»в м. Києві.

Як вбачається із матеріалів справи, постановою Ради Міністрів УРСР від 21.07.65 № 711 взято під охорону держави як пам’ятку історії республіканського значення будинок за адресою: м. Київ, вул. Пушкінська, 32. Наказом Комітету охорони і реставрації пам’яток історії, культури та історичного середовища Київської міської державної адміністрації від 16.05.1994 № 10 оголошено щойно виявленим об’єктом культурної спадщини саме цей будинок.

А Київською міською радою рішення щодо приватизації Товариством з обмеженою відповідальністю «Вагра»приймалось лише щодо нежилих приміщень загальною площею 67,50 кв.м по вул. Пушкінській, 32, літ. «А»та «А’», а не всього будинку № 32.

Крім того, згідно з положеннями ст. ст. 17, 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини»встановлено, що пам’ятка, крім пам’ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб’єкти права власності на пам’ятку визначаються згідно із законом. Об’єкти культурної спадщини, що є пам’ятками (за винятком пам’яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. Порядок надання погоджень встановлюється центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини. Перелік пам’яток, які не підлягають приватизації, затверджується Верховною Радою України.

Статтею 325 Цивільного кодексу України встановлено, що суб’єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Таким чином, суд дійшов висновку, що надані відповідачем доводи в обґрунтування причин відмови позивачу в проведенні приватизації спірного об’єкту є необґрунтованими.

Статтею 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Положеннями ст. 7 Закону України № 401-XIV від 15.01.1999 «Про столицю України - місто-герой Київ»та ст. 5 Закону України № 280/97-ВР від 21.05.1997 «Про місцеве самоврядування в Україні»визначено, що система місцевого самоврядування у місті Києві включає: територіальну громаду міста, міського голову, міську раду, виконавчий орган міської ради, районні ради, виконавчі органи районних у місті рад, органи самоорганізації населення.

Міська рада, згідно з положеннями ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»є органом місцевого самоврядування, що представляє відповідну територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Частиною третьою статті 73 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” передбачено, що підприємства, установи та організації, а також громадяни несуть встановлену законом відповідальність перед органами місцевого самоврядування за заподіяну місцевому самоврядуванню шкоду їх діями або бездіяльністю, а також у результаті невиконання рішень органів та посадових осіб місцевого самоврядування, прийнятих у межах наданих їм повноважень.

Із вищезазначених норм вбачається, що якщо Київська міська рада прийняла рішення № 67/723 від 08.02.2007 «Про програму приватизації комунального майна територіальної громади міста Києва на 2007-2010 роки»в межах повноважень, визначених законом. Зазначене рішення на час вирішення спору є чинним та не скасоване. Тому суд приходить до висновку, що у відповідача відсутні законні підстави ухилятись від виконання чинного рішення Київської міської ради.

Відповідачем також не надано доказів, які б давали можливість суду відмовити у позовних вимогах про зобов’язання виконати чинне рішення органу місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими, доведеними належними доказами, та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Державне мито, судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32-34, 44, 49, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Зобов’язати Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву (01032, м. Київ, б-р Шевченка, б. 50-Г, ідентифікаційний код 19030825) виконати рішення Київської міської Ради № 62/723 від 08.02.2007 «Про програму приватизації комунального майна територіальної громади міста Києва на 2007-2010 роки»(додаток 4 пункт 5) щодо приватизації нежилих приміщень та укласти договір купівлі-продажу нежилих приміщень загальною площею 67,50 кв.м по вул. Пушкінській, 32, літ. «А», «А’»в м. Києві з Товариством з обмеженою відповідальністю «Вагра»(03058, м. Київ, вул. Борщагівська, 212, ідентифікаційний код 24373355).

Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву (01032, м. Київ, б-р Шевченка, б. 50-Г, ідентифікаційний код 19030825) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вагра»(03058, м. Київ, вул. Борщагівська, 212, ідентифікаційний код 24373355) судові витрати: 85 (вісімдесят п’ять) гривень 00 копійок державного мита та 118 (сто вісімнадцять) гривень 00 копійок витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Видати наказ після набрання рішення законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття та може бути оскаржене у порядку та строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя                                                                                            О.О.Хрипун