ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" вересня 2008 р. Справа № 6/147

Господарський суд Чернівецької області у складі головуючого судді Гушилик С.М.

при секретарі Козмуляк М.Д.

Представники:

від позивача – Симоненко О.І., довіреність від 10.01.2008р.

від відповідача –Лук’янчук В.М., директор

розглянувши матеріали справи за позовом Чернівецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м.Чернівці

до товариства з обмеженою відповідальністю “Лукавтотранс”, м. Заставна Чернівецької області

про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в сумі 4804 грн. 94 коп.

ВСТАНОВИВ:

Чернівецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Лукавтотранс”, м. Заставна Чернівецької області, про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів в 2006 році в сумі 4804,94 грн.

Позов обґрунтований звітом про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2006 № 2735, згідно якого на підприємстві повинен працювати один інвалід-штатний працівник.

Постановою господарського суду Чернівецької області (суддя Паскарь А.Д.) від 09.07.2007 року в задоволені позову Чернівецького обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів до ТзОВ “Лукавтотранс” про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів в сумі 4804,94 грн. відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 15.05.2008 року зазначену постанову скасовано, а справу передано на новий розгляд.

Розпорядженням голови господарського суду Чернівецької області справу передано до провадження судді Гушилик С.М.

Ухвалою від 16.07.2008 року розгляд справи призначено у судовому засіданні 30.07.2008 року.

Ухвалою від 30.07.2008р. розгляд справи відкладний на 03.09.2008р.

Представник позивача позовні вимоги просив задовольнити.

Представник відповідача позов не визнає, посилаючись на те, що в 2006 році підприємство щомісячно здавало в Заставнівський районний центр зайнятості звіти форми № 3-ПН, в яких постійно вказувало наявність вакансій для працевлаштування інвалідів. Проте, Заставнівський РЦЗ жодного інваліда до підприємства для працевлаштування не направив. Будучи перевізником пільгових категорій громадян, підприємство щодня здійснює безоплатне перевезення інвалідів, однак управлянням праці та соціального захисту населення Заставнівської райдержадміністрації витрати підприємства на перевезення інвалідів у повному обсязі не відшкодовувалися. Крім того, підприємство в 2006 році неодноразово здійснювало адресну допомогу окремим інвалідам.

Заслухавши представників сторін, розглянувши подані документи, з’ясувавши обставини справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд встановив таке.

Згідно статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” № 875-ХІ1 від 21.03.1991 року зі змінами і доповненнями (далі –Закон) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Згідно звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік №2735, що поданий відповідачем, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу становила 23 особи, відповідно чисельність інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно 4-х відсотковому нормативу, становить 1 робоче місце.

Частиною 1 ст. 18 Закону визначено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 3 ст. 18 Закону).

Таким чином, із змісту зазначених правових норм вбачається, що для працевлаштування інваліди повинні безпосередньо звертатися до підприємств або до державної служби зайнятості, а підприємства, в свою чергу, зобов’язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів.

З наданих відповідачем Заставнівському районному центру зайнятості населення щомісячних звітів форми № 3-ПН за 2006 рік вбачається, що в кожному такому звіті відповідач вказував потребу в працевлаштуванні бажаючих інвалідів.

Дана обставина підтверджується також і довідкою Заставнівського РЦЗ від 09.07.2007 року № 01-16, згідно з якою протягом 2006 року підприємство щомісячно подавало вказані звіти, вказуючи в них потребу в працівниках-інвалідах.

Застосування принципу вини як умови відповідальності пов’язане з необхідністю доведення порушення зобов’язання, а тому за відсутності доказів підтвердження вини відповідача у непрацевлаштуванні інваліда, згідно нормативу, до нього не можуть застосовуватися зазначені вище штрафні санкції, у зв’язку з чим у позові слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 18, 19, 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, ст.ст. 71,86,94,159,160-163,185,186, п.6 Прикінцевих та перехідних Положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова не набрала законної сили.

Про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складення в повному обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                             С.М.Гушилик