ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30.09.08 р.                     Справа № 40/256пн

Суддя господарського суду Донецької області В.В. Манжур

При секретарі Муравйовій М.В. , розглянувши матеріали справи

за позовом Державного комітету України з державного матеріального резерву м.Київ

до відповідача Державного підприємства „Артемвугілля” м.Горлівка

про зобов’язання виконати певні дії

За участю представників сторін :

від позивача: не з”явився

від відповідача: Манженков М.М. – по дов.

В С Т А Н О В И В:

Постановою Вищого господарського суду України від 02.04.2008р. рішення господарського суду Донецької області від 05.11.2007р. та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 18.12.2007р. по справі № 40/255 пн за позовом Державного комітету України з державного матеріального резерву, м.Київ, до відповідача державного підприємства „Артемвугілля” м.Горлівка, про зобов’язання виконати певні дії: повернення до державного матеріального резерву матеріальних цінностей за переліком; стягнення штрафу у розмірі 4583333 грн. 18 коп. та пені у розмірі 485456 грн. 60 коп., у зв’язку з незабезпеченням збереження матеріальних цінностей державного резерву та їх самовільного відчуження, було скасовано та справу направлено на новий розгляд до господарського суду Донецької області. Розпорядженням засупника голови господарського суду Донецькій області від 17.04.08р.справу було передано на розгляд судді Манжур В.В. Ухвалою від 18.04.08р. справу №40/256пн було прийнято до провадження. За вказаною позовною заявою, розгляд справи призначено на 13.05.2008р. – 10 год 00 хв. Судом визнано обов`язковою явку у судове засідання представників сторін, сторони у справі зобов`язані надати докази та документи, необхідні для всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи.

Представників сторін було ознайомлено з правами та обов’язками у відповідності із ст.22 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні не було надано клопотання про фіксацію судового процесу технічними засобами, на підставі чого фіксація не була здійснена. Крім цього, роз’яснено вимоги ст.811 Господарського процесуального кодексу України, тому складено протокол, який долучено до матеріалів справи.

Ст.33 Господарського процесуального кодексу України зазначає - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 43 зазначеного кодексу передбачено, що Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В огрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що, на відповідальному зберіганні державного підприємства „Артемвугілля” (далі –відповідач) знаходяться матеріальні цінності мобілізаційного резерву, управління яким здійснює Державний комітет України з державного матеріального резерву (далі –позивач), який відповідно до Указу Президента України № 603/2001 від 07.08.01р. є правонаступником Державного агентства з управління державним матеріальним резервом, та діє на підставі Положення про Державний комітет України з державного матеріального резерву, затвердженого Постановою КМУ № 810 від 08.06.06р. проведена контрольна перевірка наявності, якісного стану, умов зберігання, обліку та звітності матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, які знаходяться на відповідальному зберіганні відповідача. В результаті перевірки КРУ було встановлено факт незабезпечення збереження матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, що підтверджується актом перевірки від 29.12.06р.У зв’язку з викладеним, позивачем заявлені вимоги про зобов’язання відповідача повернути матеріальні цінності, а саме: 1) сталь товстолистову в кількості 32,23 тонн; 2) рейки з/д широкої колії в кількості 33,6 тонн; 3) рейки з/д вузької колії в кількості 207,363 тонн; 4) балки та швелери в кількості 8,57 тонн; 5) сталь сортова конструкційна в кількості 1,247 тонн; 6) накладки та підкладки в кількості 132,18 тонн; 7) канати сталеві (трос) в кількості 116,442 тонн; 8) болти колійні в кількості 7,37 тонн; 9) костилі колійні в кількості 49,4 тонн; 10) труби нафтопровідні безшовні в кількості 4,3 тонн; 11) труби нафтопровідні електрозварні в кількості 51,75 тонн; 12) труби водо-газопровідні в кількості 165,612 тонн; 13) рукави високого тиску в кількості 4,704 тис.м.; 14) стрічка конвеєрна в кількості 1,1496 тис.кв.м.; 15) труби вентиляційні в кількості 7 760 м.; 16) бронекабель в кількості 3,593 км.; 17) кабелі шлангові і врубові в кількості 8,374 км.; 18) кабель контрольний в кількості 1,825 км.; 19) протигази ПЦ-5 в кількості 27 400 шт., загальною вартістю 4 583 333 грн. 18 коп. У зв’язку з тим, що мало місце неналежне виконання зобов’язань, позивачем відповідно до пунктів 10, 16 статті 14 Закону України „Про державний матеріальний резерв” нараховано штраф в сумі 4 583 333 грн. 18 коп. та пеню в сумі 485 456 грн. 60 коп., які він також намагається стягнути з відповідача.

Відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, посилаючись на те , що його не є спеціалізованим підприємством, для якого відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного матеріального резерву є обов’язковим, тобто не є його основною уставною діяльністю; на те , що частиною 2 ст. 11 Закону України „ Про державний матеріальний резерв” передбачено, що для підприємств заснованих повністю або частково на державній власності, відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву є обов’язковим, якщо це не завдає їм збитків; на те , що відповідно до п.п. 3.1., 3.2. укладеного між сторонами договору № 105/29 від 15.11.02р. відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву позивач повинен відшкодовувати відповідачу витрати на зберігання цінностей та оплачувати вартість робіт із закладення цінностей, але протягом всього часу зберігання цінностей таких коштів від позивача не надходило, що призвело до непридатності цінностей. Окрім того , відповідач посилається на Постанову КМУ від 05.07.04р. № 434-р, згідно якої матеріальні цінності, що знаходились на зберіганні відповідача ( крім протигазів) , були розброньовані та позивач повинен був зазначені матеріальні цінності реалізувати, але цього не було зроблено протягом декількох років, що завдало збитків відповідачу.

Окрім того , відповідачем в ході розгляду справи було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності згідно ст. 257 ЦК України .

Судом прийнято до уваги клопотання відповідача про застосування строку позовної давності згідно ст. 257 ЦК України, тому суд має розглянути це та надати необхідну правову оцінку.

Строк позовної давності застосовується судом відповідно до вимог п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 рок за змістом яких зазначено, що правила Цивільного кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим кодексом.

Позивач про порушення свого права довідався під час перевірки, що була проведена представниками Східного контрольно-ревізійного відділення Держкомрезерву, тобто 29.12.06р.

Законом України від 12.05.04р. за № 1713-IV „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України” частину першу ст. 268 ЦК України було доповнено пунктом 6. Ці зміни набрали чинності з 01.01.04р.

Відповідно до п. 6 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу центрального органу виконавчої влади, що здійснює управління державним резервом, стосовно виконання зобов'язань, що випливають із Закону України "Про державний матеріальний резерв".

В той же час, коли суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів установить, що право позивача на захист якого він просить відповідачем не порушено, приймається рішення про відмову у задоволенні позову саме з цих підстав, а не через пропуск строку позовної давності.

Якщо буде встановлено, що право позивача порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд приймає рішення, яким відмовляє в позові у зв’язку із закінченням строку позовної давності. А при визнанні причин пропуску цього строку поважною порушене право має бути захищене.

Таким чином у задоволенні клопотання відповідача щодо застосування строку позовної давності слід відмовити, оскільки право позивача на захист якого він просить відповідачем не порушено.

Позивачем в мотивованому позові було заявлено клопотання про вжиття заходів щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти , що належать відповідачеві , в межах позовних вимог .

Відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з ініціативи господарського суду як гарантія реального виконання рішення суду.

Забезпечення позову як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи може застосовуватись як за основним, так і за зустрічним позовом на будь-якій стадії процесу, включаючи перегляд рішення, ухвали, постанови (в подальшому - рішення) в апеляційному або у касаційному порядку. Приймаючи ухвалу про заборону відповідачеві вчиняти певні дії, господарський суд повинен точно визначити, які саме дії забороняється вчиняти. Помилковими слід визнати ухвали, якими боржникам забороняється користуватись їх майном, якщо через особливості цього майна користування ним не тягне знищення або зменшення його цінності. За наявності підстав для застосування такого заходу забезпечення позову господарський суд може заборонити витрачання майна на власні потреби, відчуження його у будь-який спосіб, у тому числі здійснення тих чи інших платежів або перерахування авансом певних сум тощо. Таке правило повинно застосовуватись і до інших осіб, яким на підставі ст. 67 ГПК забороняється вчинення дій щодо предмета спору. (Роз'яснення від 1994.08.23, "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову")

Вимоги позивача стосовно забеспечення позову , суд залишає без задоволення в зв`язку з безпідставністю , так як позивачем не доведено суду, що майно, у т.ч. грошові суми, яке є у відповідача, може зникнути, погіршитися за якістю або зменшитися за кількістю на момент винесення рішення господарським судом.

З’ясувавши фактичні обставини справи, докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи та правової норми, яка підлягає застосуванню, приймаючи до уваги доводи представників сторін, суд встановив:

Позивач вважає, що на відповідальному зберіганні Державного підприємства “Артемвугілля”знаходились матеріальні цінності мобілізаційного резерву, управління яким здійснювалось Державним комітетом України з державного матеріального резерву, який відповідно до Указу Президента України №603/2001 від 07.08.01р. є правонаступником Державного агентства з управління державним матеріальним резервом, та діє на підставі Положення про Державний комітет України з державного матеріального резерву, затвердженого Постановою КМУ № 810 від 08.06.06р., що нібито підтверджується Номенклатурою накопичення матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, затвердженою наказом Мінвуглепрому СРСР № 7сс від 09.06.1988р. Але до позовної заяви позивач не надав документів, які б підтверджували цей факт.

В процесі розгляду справи відповідачем були надані документи, серед яких є Наказ Донецького державного виробничого об'єднання вугільної промисловості Міністерства вугільної промисловості СРСР № м-8-с від 12.07.1988р., яким затверджено Номенклатуру матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, які знаходяться на підприємствах ДПО “Донецькдержвуглепрома”на 1986 розрахунковий рік. Будь-яких інших наказів Мінвуглепрома СРСР, в тому числі того, на який посилається позивач в позовній заяві, матеріали справи не містять.

Окрім того , матеріали справи містять акт перевірки Східного контрольно - ревізійного відділення Держкомрезерву від 29.12.06р. , згідно якого зазначено , що була проведена контрольна перевірка наявності, якісного стану, умов зберігання, обліку та звітності матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, які знаходяться на відповідальному зберіганні відповідача. В результаті перевірки було встановлено: відповідно до розпорядження КМУ від 05.07.04р. №434-р на підприємстві відповідача частково проведено розбронювання матеріальних цінностей мобрезерву, несвоєчасне освіження, правила та умови зберігання не забезпечуються, кількісне зберігання не забезпечується , якісний стан матеріальних цінностей мобілізаційного резерву не відповідає діючим стандартам, що підтверджується зазначеним актом перевірки від 29.12.06р.

Вартість матеріальних цінностей мобілізаційного резерву встановлена в розмірі 4 583 333 грн. 18 коп. виходячи з цін, що діяли на момент проведення перевірки, тобто станом на 29.12.06р.

При визначенні ціни позивач користувався висновком незалежних експертів-оцінювачів, що відповідає вимогам ст. 3 Закону України „Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні”, згідно якої незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб’єктом оціночної діяльності –суб’єктом господарювання.

На думку позивача, мало місце неналежне виконання зобов’язань відповідача по збереженню ним матеріальних цінностей на підставі взаємовідносин, що виникли між ними на підставі Наказу Мінвуглепрому СРСР 1988 року та Договору, і відповідно до пунктів 10, 16 статті 14 Закону України “Про державний матеріальний резерв” позивачем нарахований 100% штрафу в розмірі 4 583 333 грн. 18 коп. та пеня в сумі 485 456 грн. 60 коп.

За цих підстав, позивач, Державний комітет України з державного матеріального резерву, м.Київ, звернувся до суду з позовною заявою про зобов'язання відповідача повернути до державного матеріального резерву матеріальні цінності, а саме: сталь товстолистову в кількості 32,23 тонн; рейки з/д широкої колії в кількості 33,6 тонн; рейки з/д вузької колії в кількості 207,363 тонн; балки та швелери в кількості 8,57 тонн; сталь сортова конструкційна в кількості 1,247 тонн; накладки та підкладки в кількості 132,18 тонн; канати сталеві (трос) в кількості 116,442 тонн; болти колійні в кількості 7,37 тонн; костилі колійні в кількості 49,4 тонн; труби нафтопровідні безшовні в кількості 4,3 тонн; труби нафтопровідні електрозварні в кількості 51,75 тонн; труби водо-газопровідні в кількості 165,612 тонн; рукави високого тиску в кількості 4,704 тис.м.; стрічка конвеєрна в кількості 1,1496 тис.кв.м.; труби вентиляційні в кількості 7 760 м.; бронекабель в кількості 3,593 км.; кабелі шлангові і врубові в кількості 8,374 км.; кабель контрольний в кількості 1,825 км.; протигази ПЦ-5 в кількості 27 400шт. та стягнути штрафні санкції в сумі 5 068 789 грн.

Дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження та матеріали справи, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, та правових норм, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що:

Оскільки між сторонами виникли правовідносини в період до 01.01.2004р., а позивач звернувся до суду, посилаючись на неправомірні дії відповідача вже після набрання чинності новим Цивільним кодексом України, при їх з'ясуванні слід керуватися як загальним законодавством, так і спеціальним законодавством України, до якого відносяться Закон України “Про державний матеріальний резерв”.

Згідно ст. 43 ГПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Судовими доказами слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного розгляду справи.

Згідно з п.4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 2 ст. 11 Закону України “Про державний матеріальний резерв”передбачено, що для підприємств заснованих повністю або частково на державній власності, відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву є обов’язковим, якщо це не завдає їм збитків.

Позивач в підтвердження своїх позовних вимог посилається на Номенклатуру накопичення матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, затвердженою наказом Мінвуглепрому СРСР № 7сс від 09.06.1988р. Проте, як зазначено вище, в матеріалах справи є наявною Номенклатура накопичення матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 1986 рік, затверджена наказом Донецького державного виробничого об'єднання вугільної промисловості Міністерства вугільної промисловості СРСР № м-8-с від 12.07.1988р. В матеріалах справи відсутні належні докази того, що саме ця Номенклатура була застосована сторонами при укладанні Договору № 105/29 від 15.11.02р. в якості його специфікації.

Відповідно до п. 1 ст. 11 Закону України “Про державний матеріальний резерв”запаси матеріальних цінностей державного резерву розміщуються на підприємствах, в установах і організаціях, спеціально призначених для зберігання матеріальних цінностей державного резерву. Частина запасів матеріальних цінностей державного резерву може зберігатися на промислових, транспортних, сільськогосподарських, постачальницько-збутових та інших підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності на договірних умовах п.2 ст. 11 Закону України “Про державний матеріальний резерв”.

Згідно із п. 10 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.97 р. N 1129 із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 27.09.2000р. № 1469, від 11.07.2001р. № 801, від 06.08.2003р.№ 1216, від 03.08.2005р. № 701, матеріальні цінності вважаються закладеними до державного резерву після підписання акта про їх приймання, розміщення на місці постійного зберігання та оформлення відповідних бухгалтерських документів складського обліку.

Жодного документа, який би свідчив про те, що вказані в акті КРУ матеріальні цінності закладені до державного резерву позивач суду не надав.

Положеннями ст. 2 Закону України “Про державний матеріальний резерв” встановлено, що позичання матеріальних цінностей з державного резерву –відпуск матеріальних цінностей з державного резерву на договірних засадах з наступним поверненням до державного резерву тієї ж кількості аналогічних матеріальних цінностей або, у разі неможливості їх повернення, - з відшкодуванням за рішенням Кабінету Міністрів України грошової вартості на час повернення, але не менше, ніж на час відпуску, з наступним спрямуванням одержаних коштів на закладення відповідної кількості матеріальних цінностей.

Доказів у підтвердження тимчасового позичання матеріальних цінностей з державного резерву позивач суду не довів.

Як вбачається з приписів ст. 2 Закону України “Про державний матеріальний резерв” самовільне відчуження матеріальних цінностей державного резерву – використання або реалізація відповідальним зберігачем матеріальних цінностей державного резерву, що перебувають у нього на відповідальному зберіганні, без відповідного рішення на це центрального органу виконавчої влади, що здійснює управління державним резервом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2006р. № 810 затверджено Положення про Державний комітет України з державного матеріального резерву.

Держкомрезерв відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, організує відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного, в тому числі мобілізаційного, резерву відповідно до встановлених мобілізаційних та інших спеціальних завдань ( п.4 п.п.10 Постанови КМУ № 810 від 08.06.2006р.).

Порядком відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов”язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002р. № 532 передбачено, що відшкодування витрат, пов”язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється на підставі договору, укладеного між Держкомрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Договір відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву укладається між Державним комітетом з державного матеріального резерву та зберігачем.

Одночасно судом встановлено, що 15.11.02р. між позивачем, Державним комітетом України з державного матеріального резерву, м.Київ, та Виробничим об`єднанням з видобутку вугілля « Артемсугілля» м. Горлівка, а не Державним підприємством “Артемвугілля”, м.Горлівка Донецької області - відповідачем по справі , був укладений Договір № 105/29 відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву. Відомості щодо правонаступництва Виробничого об`єднання з видобутку вугілля « Артемсугілля» м. Горлівка та його ні б то правонаступника Державного підприємства “Артемвугілля”, м.Горлівка Донецької області, матеріали справи не містять , як і не містять передаточного балансу , згідно якого Виробниче об`єднання з видобутку вугілля « Артемсугілля» м. Горлівка могло передати функцію зберігання матеріальних резервів та права на це до Державного підприємства “Артемвугілля”, м.Горлівка Донецької області .

Державне підприємство “Артемвугілля”, м.Горлівка Донецької області відомості щодо зміни назви підприємства ( в разі реорганізації , чи ще чогось ) не надало , але і не спростувало наявність спірного договору № 105/29 від 15.11.2002р. , насамперед визнало його існування та виконання з його сторони всіма силами та вимогами .

Дослідивши спірний договір , суд з`ясував , що він за своєю правовою природою є договором зберігання .

Статтею 936 ЦК України встановлено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов’язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ст. 937 ЦК України письмова форма договору зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Зберігач зобов’язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов’язаний зберігати річ до пред’явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, як це визначено у статті 938 ЦК України.

Статтею 942 ЦК України передбачено, що зберігач зобов’язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Водночас, у даних спірних правовідносинах відповідальне зберігання відбулося за приписами спеціальної норми визначеної у Законі України „Про державний матеріальний резерв”.

Пунктом 4 статті 11 Закону України „Про державний матеріальний резерв” передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності, яким встановлені мобілізаційні та інші спеціальні завдання, зобов’язані забезпечити розміщення, зберігання, своєчасне освіження, заміну, а також відпуск матеріальних цінностей із державного резерву згідно із зазначеними завданнями власними силами.

Державний резерв матеріальних цінностей є недоторканим і може використовуватись лише за рішенням Кабінету Міністрів України, як це визначено у статті 12 Закону України „Про державний матеріальний резерв”. У силу частини першої статті 193 ГК України та статті 526 ЦК України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Зберігання матеріальних цінностей державного резерву (далі –цінностей) здійснюється на складських приміщеннях, майданчиках, холодильних камерах, резервуарах, підземних сховищах відповідача (п. 1.1 Договору).

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що позивач передає, а відповідач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно з специфікацією (затвердженою номенклатурою у кількості та за вартістю згідно з актом форми №1).

Відповідач був зобов'язаний щороку подавати позивачу станом на 1 січня –звіт форми №12 (п. 2.7 Договору).

Згідно пунктів 3.1, 3.2, 3.3 Договору позивач зобов’язаний відшкодовувати відповідачу витрати на зберігання цінностей та оплачувати вартість робіт із закладення цінностей та контролювати додержання умов зберігання цінностей, їх наявність, якісний стан.

Пунктом 7.3 Договору сторонами передбачено, що він діє протягом всього терміну зберігання цінностей.

Дослідивши матеріали справи , суд з`ясував, що пункт 1.2 Договору був порушений сторонами , а саме , позивачем не доведено факт передачі на відповідальне зберігання цінності , а відповідачем прийняття їх згідно з специфікацією (затвердженою номенклатурою у кількості та за вартістю згідно з актом форми №1). Зазначений акт в матеріалах справи відсутній , то б то відсутні взагалі докази передання матеріальних цінностей в рамках цього договору .

Передання матеріальних цінностей в рамках цього договору між позивачем та відповідачем не підтверджені жодними доказами, а посилання позивача на звіти форми 12мр, 15 мр, 16 мр, 17 мр не є обґрунтованими, оскільки вони не можуть вважатися доказами у розумінні ст. 34 ГПК України.

Крім того, позивачем не доведено належними засобами доказування його підставу позовних вимог, а саме факт передачі саме відповідачеві в 1988 році конкретного переліку матеріальних цінностей, які він вимагає повернути.

Окрім того , суд зазначає , що відповідач не є спеціалізованим підприємством, для якого відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного матеріального резерву є обов’язковим, тобто не є його уставною діяльністю згідно Статуту підприємства .

Статтею 11 Закону України “Про державний матеріальний резерв” закріплено, що для підприємств, установ і організацій, заснованих повністю або частково на державній власності (державні підприємства, установи та організації, акціонерні товариства, у статутному фонді яких контрольний пакет акцій належить державі, орендні підприємства, засновані на державній власності) відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву є обов'язковим, якщо це не завдає їм збитків.

Пунктом 7 Постанови КМУ від 12.04.02р. за № 532 “Про Порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву”передбачено, що відшкодування витрат, пов'язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держкомрезервом та відповідальним зберігачем за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Відповідач зазначає, що позивачем порушено пункти 3.1, 3.2 Договору, згідно якого він був зобов’язаний відшкодовувати відповідачу витрати на зберігання цінностей та оплачувати вартість робіт із закладення цінностей.

Матеріали справи не містять доказів перерахування грошових коштів відповідачу за зберігання матеріальних цінностей за весь термін зберігання.

Відповідач зазначає, що він неодноразово звертався до позивача з листами про фінансування на покриття витрат за зберігання цінностей мобілізаційного резерву, а також інформував про стан та якість матеріальних цінностей, які знаходяться на зберіганні. Але фінансування, поновлення, заміна матеріальних цінностей позивачем не проводилось. В докази своїх посилань він надав до суду 17.06.2008р. ( в виконання вимог ухвали суду) кошторис затрат по утримання матеріалів мобілізаційного резерву на 33 аркушах , рахунки на оплату орендних платежів за оренду складських приміщень на підставі договіру оренди з ТОВ « Резон».

Також, матеріали справи місять посилання сторін на Постанову КМУ від 05.07.04р. № 434-р, згідноя кої матеріальні цінності державного резерву, що знаходились на зберіганні відповідача, були розброньовані. Але сама постанова в матеріалах справи відсутня , та вимогу суду не була представлена позивачем .

Але посилання на зазначену Постанову містить лист позивача № 5-2/786 від 09.02.2007р. , адресований відповідачеві , в якому зазначено , що « за обліковими даними Держкомрезерву України не розброньованими залишаються тільки протигази» , то б то інші цінності є розброньованими . То б то , суд можить припустити , що у зв`язку з розбронюванням матеріальних цінностей Держкомрезерву , матеріальні цінності , що знаходились на зберіганні втратили статус матеріальних цінностей , тому на них на теперішній час ( на час звернення з позовом до суду ) не можуть розповсюджуватися норми , що передбачають порядок їх зберігання. Але позивач не надав пояснення з цього приводу . Як і не виконав вимоги зазначеної Постанови ( про що і зазначено в акті перевірки від 29.12.2006р.) . Згідно зазначеної Постанови позивач повинен був ці цінності реалізувати відповідно до ч.6 ст.12 Закону України “Про державний матеріальний резерв”, але цього Державним комітетом України з державного матеріального резерву зроблено не було. Пояснення з цього приводу теж не були надані позивачем .

Стосовно посилань позивача , в листі № 5-2/786 від 09.02.2007р. , адресованому відповідачеві , в якому зазначено , що « за обліковими даними Держкомрезерву України не розброньованими залишаються тільки протигази» , суд зазначає, що згідно Розпорядження КМУ від 02.10.1992р. № 643-р передбачено , що розбронювання протигазів із резерву матеріалів другої групи , 1976-1978 року випуску , то воно повинно було бути ще в ті роки , але Держкомрезерв України цього не зробив по цей час .

Відповідач в доводи своїх заперечень зазначає, що в результаті відсутності коштів на обслуговування, матеріальні цінності прийшли в негідність , так як були передані понад двадцять років тому , коли їх зберігання не повинно було перевущувати 2 років ( про що і зазначено в акті перевірки від 29.12.2006р.) .

Фінансування, поновлення, заміна матеріальних цінностей позивачем не проводилась. В результаті відсутності обслуговування матеріальних цінностей вони у зв’язку з терміном придатності прийшли у негідність.

В акті перевірки від 29.12.06р. зазначено, що якісний стан матеріальних цінностей не відповідає діючим стандартам, а термін зберігання закінчився. Але сталося це з вини ДП « Артемвугілля» ( відповідача).

З урахуванням наведено , суд зазначає , що позивачем не доведена обґрунтованість заявлених ним вимог до відповідача (повернення до державного матеріального резерву матеріальних цінностей за переліком та стягнення штрафу в сумі 4 583 333 грн. 18 коп. та пені в сумі 485 456 грн. 60 коп.) , ніяких змін в частині підстави позову до суду до моменту прийняття рішення позивачем не надано, на підставі чого суд доходить висновку про відмову позивачеві у задоволенні позовних вимог в зв'язку з безпідставністю.

Питання розподілу державного мита та інформаційно–технічного забезпечення судового процесу не вирішується, оскільки позивач у встановленому законом порядку звільнений від їх сплати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 44, 49, 66, 67, 82, 84, частиною третьою ст.85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Державного комітету України з державного матеріального резерву, м.Київ, до відповідача державного підприємства „Артемвугілля” м.Горлівка, про зобов’язання виконати певні дії: повернення до державного матеріального резерву матеріальних цінностей за переліком : сталь товстолистову в кількості 32,23 тонн; рейки з/д широкої колії в кількості 33,6 тонн; рейки з/д вузької колії в кількості 207,363 тонн; балки та швелери в кількості 8,57 тонн; сталь сортова конструкційна в кількості 1,247 тонн; накладки та підкладки в кількості 132,18 тонн; канати сталеві (трос) в кількості 116,442 тонн; болти колійні в кількості 7,37 тонн; костилі колійні в кількості 49,4 тонн; труби нафтопровідні безшовні в кількості 4,3 тонн; труби нафтопровідні електрозварні в кількості 51,75 тонн; труби водо-газопровідні в кількості 165,612 тонн; рукави високого тиску в кількості 4,704 тис.м.; стрічка конвеєрна в кількості 1,1496 тис.кв.м.; труби вентиляційні в кількості 7 760 м.; бронекабель в кількості 3,593 км.; кабелі шлангові і врубові в кількості 8,374 км.; кабель контрольний в кількості 1,825 км.; протигази ПЦ-5 в кількості 27 400шт.; та стягнення штрафу у розмірі 4583333 грн. 18 коп. та пені у розмірі 485456 грн. 60 коп., у зв’язку з незабезпеченням збереження матеріальних цінностей державного резерву та їх самовільного відчуження , відмовити .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття та може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя Манжур В.В.