ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11.11.08 р.                     Справа № 2/171пн

Суддя господарського суду Донецької області Мартюхіна Н.О.

при секретарі судового засідання Москаленко О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом: Приватного вищого навчального закладу “Донецький інститут соціальної освіти” м. Донецьк

до відповідача: Відкритого акціонерного товариства “Донецькшахтобуд” м. Донецьк

про витребування майна з чужого незаконного володіння

За участю

представників сторін

від позивача: Сліпченко Н.В. – за довір.

від відповідача: Леонов С.Ю., Коритін Г.Л., Рудик А.А. – за довір.

СУТЬ СПОРУ:

У судовому засіданні з 07.11.08р. до 11.11.08р.

оголошувалась перерва

Позивач, Приватний вищий навчальний заклад “Донецький інститут соціальної освіти” м. Донецьк, звернувся до господарського суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства “Донецькшахтобуд” м. Донецьк про витребування майна з чужого незаконного володіння Учбово-курсового комбінату відкритого акціонерного товариства “Донецькшахтобуд”.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на не виконання відповідачем вимог Приватного вищого навчального закладу “Донецький інститут соціальної освіти” про повернення майна, яке без достатніх правових підстав знаходиться у колишньому орендованому приміщенні відповідача.

Позивачем до прийняття рішення по справі в порядку ст. 22 ГПК України надано заяву про уточнення позовних вимог від 09.10.2008р. № 02-41/35910, де останній збільшив позовні вимоги стосовно об’єму майна, у зв’язку з проведенням опису та виявленням майна Позивача, яке знаходиться у будівлі відособленого підрозділу Учбово-курсовий комбінат ВАТ “Донецькшахтобуд” за адресою: м. Донецьк, вул. 50-й Гвардійської дивізії, 35, про витребування якого позивач первісно не заявляв. Також, одночасно цією ж заявою позивач зменшив позовні вимоги стосовно майна у вигляді бібліотечного фонду, оскільки він був переданий відповідачем представникам позивача. У зв’язку з викладеними обставинами, остаточно позивач просить витребувати із чужого незаконного володіння Відособленого підрозділу Учбово-курсовий комбінат ВАТ “Донецькшахтобуд майно, яке знаходиться за адресою: 83052, м. Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської дивізії, 35, а саме:

З приводу зазначеного судом розглядаються остаточні позовні вимоги позивача.

Відповідач надав відзив на позовну заяву від 29.09.2006р., де вказує, що позивач вимагає якесь міфічне майно, яке нібито належить Позивачеві, однак документів на підтвердження прав власності на дане майно, а так само його походження (коли і ким воно отримувалось, коли ставилось на баланс) не надано. Вказує на той факт, що позивачем не вказані основні ознаки даного майна (номер, серія, рік випуску, з якого часу перебуває на балансі у Позивача).

15.10.2008р. відповідачем заявлено клопотання, де останній просить викликати та допитати в якості свідка головного бухгалтера ПВНЗ “ДІСО”, Калініна Валерія Михайловича, який працював 3 січня 2008р. ректором ПВНЗ “ДІСО”; витребувати від ПВНЗ “ДІСО” оригінали документів вказаних в додатку № 1 до позовних заяви та залучити їх до матеріалів справи; витребувати наказ про облікову політику на 2008р.

24.09.08р., на підставі Ухвали суду від 22.09.08р., сторонами були проведені спільні обстеження та звірка наявності спірного майна в приміщенні відповідача за участю представників позивача та відповідача. За наслідками обстеження складено акт, який підписаний з боку обох сторін.

Представниками сторін неодноразово надавалися письмові та усні пояснення, висловлювались міркування та думки з приводу заявлених позовних вимог.

Розгляд справи відбувався із фіксуванням звукозаписувальними технічними засобами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази та заслухавши у судовому засіданні пояснення представників сторін, господарський суд, ВСТАНОВИВ:

Як вбачається із матеріалів справи, 31.01.2005р. між Навчально-курсовим комбінатом Відкритого акціонерного товариства “Донецькшахтобуд” (орендодавець) та Донецьким інститутом соціальної освіти Дочірнім підприємством Товариства з обмеженою відповідальністю “Донецький відкритий університет” – правонаступником якого є позивач (орендар) був укладений договір оренди нерухомого мана, що належить до державної власності, нежитлового приміщення в м. Донецьку по вул. 50-ої Гвардійської дивізії, 35.

Згідно до п. 1.1. вказаного договору орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно – частину нежитлового приміщення, загальною площею 733м2, у тому числі для використання під службове приміщення 193,8м2, розташоване за адресою 83052, м. Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської дивізії, 35 адміністративної будівлі, що знаходиться на балансі навчально-курсового комбінату ВАТ “Донецькшахтобуд”, вартість якого визначена згідно з експертною оцінкою і становить на 16.10.2000р. 290268грн. Майно передається в оренду з метою розміщення факультету економіки Донецького інституту соціальної освіти для проведення навчальних занять зі студентами.

Відповідно до п. 7.1. Орендар зобов’язується передати Орендарю в оренду Майно згідно з цим договором за актом приймання-передачі майна, який підписується одночасно з цим договором.

Пунктом 2.1 договору оренди від 31.01.05р. передбачено, що даний договір визначає взаємовідносини сторін строком на 5 (п’ять) років з 20 грудня 2002 року на підставі раніш укладеного договору оренди № 1 від 20 грудня 2002 року щодо платного використання Орендарем об’єкту оренди і діє з дати підписання сторонами даного договору та акту приймання-передачі майна.

Пунктом 10.1. договору визначено, що цей договір укладено строком на п’ять років, що діє з 20 грудня 2002р. до 20 грудня 2007р. включно.

31.01.2005р. між сторонами було підписано акт приймання – передачі частини орендованого приміщення по вул. 50-ої Гвардійської Дивізії, 35 у м. Донецьку навчально-курсового комбінату ВАТ “Донецькшахтобуд” згідно до якого Навчально-курсовий комбінат ВАТ “Донецькшахтобуд” передає, а Донецький інститут соціальної освіти приймає частину нежитлового приміщення по вул. 50-ої Гвардійської Дивізії, 35 у м. Донецьку в задовільному стані, про що складений даний акт. За цим актом позивачу було передані 14 приміщень загальною площею 193,8м2. Вказаний акт підписаний та скріплений печатками з обох сторін без зауважень.

Дослідивши зміст договору оренди № 1 від 31.01.2005р., оригінали якого надавались сторонами для огляду у судових засіданнях, судом встановлено, що даний договір укладений в простій письмовій формі.

Згідно із ст. 793 та ст. 794 Цивільного кодексу України (в редакції, що діяла до внесення змін Законом України від 20.12.06р. № 501), договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Одночасно, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на один рік і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

У відповідності із чинною редакцією статей 793, 794 Цивільного кодексу України із змінами, внесеними Законом України від 20.12.06р., договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню та відповідно державній реєстрації.

Як вказувалось, відповідно до пунктів 2.1, 10.1 договору оренди нежитлового приміщення № 1 від 31.01.05р. строк дії договору оренди визначається на п’ять років з 20 грудня 2002р. по 20 грудня 2007р. включно. При цьому, зазначений договір укладений та підписаний 31.01.2005 року під час дії редакції статей 793, 794 Цивільного кодексу України, якими передбачалася вимога до нотаріального посвідчення договору найму будівлі (окремої частини), що укладений на один рік. Виходячи з того, що сторони в договорі оренди й пунктом 2.1 й пунктом 10.1 визначили строк в п’ять років, дія якого припадала після укладання договору ще до 20.12.07р., то проміжок дії зазначеного договору оренди з 31.01.05р. до 20.12.07р. склав 23 місяця, що є більшим, ніж один рік.

Статтею 209 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Такий правочин є вчиненим з моменту його нотаріального посвідчення.

З урахуванням зазначеного, господарський суд вважає, що договір оренди нежитлового приміщення № 1 від 31.01.05р. в силу закону вимагав нотаріального посвідчення.

Факт відсутності нотаріального посвідчення зазначеного договору оренди був встановлений судом при огляді оригіналу договору оренди нерухомого майна № 1 від 31.01.05р. у судовому засіданні. Зазначені обставини, також, не спростовані сторонами.

Статтею 220 Цивільного кодексу України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Положеннями частини другої ст.215 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Отже, нікчемним визнається правочин, якщо його недійсність встановлена законом. Оскільки недійсність таких правочинів визнана безпосередньо у правовій нормі (ст.220 Цивільного кодексу України), то вони вважаються недійсними з моменту їх вчинення.

Таким чином, недотримання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору оренди нежитлового приміщення № 1 від 31.01.05р. не тягне за собою будь-яких правових наслідків, не породжує у сторін прав та обов’язків, у тому числі, й у будь-якому випадку підстав утримувати позивачем спірне майно в приміщенні відповідача, та відсутність підстав у відповідача затримувати, зберігати спірне майно у своїх приміщеннях, оскільки такий правочин є недійсним (нікчемним) в силу закону.

Крім цього, за твердженням позивача, в період дії договору оренди № 1 від 31.01.2005р. ним в орендоване приміщення для з метою налагодження освітнього процесу, який є основною діяльністю позивача, було ввезено рухоме майно згідно з переліком, що витребується.

Листом № 276 від 06.08.2008р. позивач повідомив відповідача про те, що співробітництво в частині оренди приміщення споруди в Навчально-курсовому комбінаті ВАТ “Донецькшахтобуд” за адресою: м. Донецьк – 52, вул. 50-ої Гвардійської дивізії, 35 припиняється з 21 серпня 2008р. та зазначено, що орендовані приміщення будуть здані орендодавцю за актом.

Представниками сторін у судових засіданнях не заперечувався факт припинення користування приміщеннями.

Згідно до матеріалів справи 13 серпня 2008р. представники позивача прибули до орендованого приміщення з метою проведення інвентаризації майна, яке знаходиться в орендованих приміщеннях та визначення кількості транспортних засобів, необхідних для вивезення майна. Однак в допуску до орендованого приміщення представникам позивача було відмовлено, а орендовані приміщення були опечатані, з приводу не допуску у орендне приміщення позивачем було складено акт від 13.08.2008р.

У зв’язку з не допуском у орендне приміщення та неможливістю повернути належні на праві позивачу товарно-матеріальні цінності останній звернувся до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Як вказує позивач, відповідач незаконно володіє та відмовляється повернути позивачу вище зазначене майно.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 22.09.2008р. зобов’язано сторін з’явитись 24.09.2008р. о 10 год. 00 хв. за адресою: м. Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської дивізії, 35, третій поверх, для проведення звірки спірного майна. Організацію звіряння, складання та оформлення акту покладено на позивача.

За результатами вказаного звіряння сторонами складено акт наявності майна від 24.09.2008р. який підписаний представниками сторін без зауважень, тобто вказаним актом підтверджений факт наявності спірного майна саме в приміщеннях відповідача, які орендувалися позивачем.

Відповідач не заперечує проти наявності спірного майна в його приміщеннях, та вказує що він його не приховує.

Одночасно, основні заперечення відповідача щодо спірного майна зведені до того, що позивачем не доведено право власності на це майно та не підтверджено відповідними документальними доказами. Інших суттєвих доводів відносно цього та за якими причинами спірне майно не підлягає поверненню позивачеві, відповідачем не висунуто. Також, відповідачем не надано будь-яких доводів та доказів в підтвердження того, що спірне майно знаходиться в приміщеннях відповідача на будь-яких інших законних підставах.

Ухвалами суду неодноразово під час судового розгляду справи, судом витребувались від відповідача надати докази знаходження в орендованому приміщенні майна, що належить відповідача та надати суду відповідні письмові пояснення з цього приводу.

Крім того, Ухвалами суду від 28.10.08р., від 05.11.08р. від відповідача витребувались надати суду письмові пояснення, підписані посадовими особами з підтверджуючими доказами, чи є спірне майно, що знаходиться в приміщенні за адресою: м. Донецьк вул. 50-ої Гвардійської дивізії, 35 власністю відповідача; надати суду докази знаходження в орендованому приміщенні майна, що належить відповідачу та надати суду письмові пояснення з приводу того, яке саме майно відповідача знаходиться в спірному приміщенні та на яких підставах воно належить відповідачу, вказані пояснення надати за підписом посадової особи.

За загальним правилом, згідно приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказів в розумінні ст. 33 ГПК України на підтвердження того, що на спірне майно претендує відповідач або що зазначене майно належить на будь-якому праві відповідачу останнім до матеріалів справи не надано, у тому числі не надано й на вимогу суду.

Крім того у судовому засіданні заступник головного бухгалтера підприємства відповідача Рудик Алла Анатоліївна, підтвердила, що спірне майно не є власність відповідача та у бухгалтерському обліку останнього не значиться.

Обґрунтовуючи належність спірного майна, позивачем на підтвердження права власності на спірне майно були надані наступні документи: акт приймання матеріальних цінностей № 70 від 21.03.2002р.; накладна № 64 від 21.03.2006р.; акт приймання матеріальних цінностей від 16.10.2000р., рахунок-фактуру № 195 від 9.10.2000р., акт приймання матеріальних цінностей від 28.12.2002р., накладну № 104 від 28.12.2002р., акт приймання матеріальних цінностей від 20.04.2006р., накладну № 4867/06/09 від 20.04.2006р., акт приймання матеріальних цінностей від 17.01.2006р., видаткову накладну № РН-0000006 від 17.01.2006р., видаткову накладну № 59 від 07.12.2006р., акт приймання матеріальних цінностей від 14.08.2006р., видаткова накладна № 19 від 14.08.2006р., акт приймання матеріальних цінностей від 21.04.2006р., видаткова накладна № РН-0000037 від 21.04.2006р., акт приймання матеріальних цінностей від 30.12.2005р., видаткову накладну ; РН-0000267 від 30.12.2005р., акт приймання матеріальних цінностей від 08.12.2006р., накладну № 13/10 від 13.10.1999р., акт приймання матеріальних цінностей від 27.08.1999р., товарно-транспортну накладну 02 ААД від 27.08.1999р., акт приймання матеріальних цінностей від 30.09.2003р., видаткова накладна № РН-174 від 30.09.2003р., накладна № 208 від 05.05.1999р., акт приймання матеріальних цінностей від 17.09.2003р., накладна № 628 від 17.09.2003р., акт приймання матеріальних цінностей від 06.12.2004р., видаткова накладна № РН-0003927 від 06.12.2004р., накладна № 196 від 06.03.2002р., накладна № 870 від 04.06.2004р., акт приймання матеріальних цінностей від 26.07.2004р., накладна від 26.07.2004р., акт приймання матеріальних цінностей від 02.12.2002р., накладна від 02.12.2002р., акт приймання матеріальних цінностей від 01.07.2003р., накладна № 229/2 від 01.07.2003р., накладна № 323 від 09.10.2000р., рахунок-наказ № 512133 від 07.07.1999р., рахунок-наказ № 512134 від 07.07.1999р., акт приймання матеріальних цінностей від 04.05.2006р., акт приймання матеріальних цінностей від 27.11.2000р., акт приймання матеріальних цінностей від 02.12.2004р., накладна № 358 від 06.12.2004р., акт приймання матеріальних цінностей від 30.06.2004р., накладна № 144 від 30.06.2004р., накладна № 110 від 18.09.2001р., акт приймання матеріальних цінностей від 13.01.2000р., накладна № 12 від 03.08.2007р., акт приймання матеріальних цінностей від 27.04.2000р., накладна № 27/04 від 27.04.2000р., акт приймання матеріальних цінностей від 01.08.2000р., накладна від 01.08.2000р., акт приймання матеріальних цінностей від 21.10.1999р., акт приймання матеріальних цінностей № 43 від 11.03.2003р., видаткова накладна № РН-0000027 від 11.03.2003р., акт приймання матеріальних цінностей № 70 від 10.04.2003р., видаткова накладна № РН-0000041 від 10.04.2003р., акт приймання матеріальних цінностей № 29 від 24.02.2003р., накладна № 339 від 24.02.2003р., акт приймання матеріальних цінностей від 11.07.2000р., видаткова накладна № РНк-01179 від 11.07.2000р., рахунок № С-283027 від 03.07.2000р., акт приймання матеріальних цінностей від 23.03.2000р., накладна № 01281 від 23.03.2000р., акт приймання матеріальних цінностей від 22.11.2004р., накладна № 139 від 22.11.2004р., акт приймання матеріальних цінностей № 24 від 24.02.2003р., видаткова накладна від 24.02.2003р., видаткова накладна від 24.02.2003р.

За наслідками фактичного здійснення вказаних господарських операцій позивачем до матеріалів справи надані також податкові накладні, а саме: накладна № 60 від 21.03.2002р., податкова накладна № 206 від 16.10.2000р., податкова накладна № 100 від 16.12.2002р., податкова накладна № 4867/06/09 від 19.04.2006р., податкова накладна № 1 від 05.01.2006р., податкову накладну № 59 від 07.12.2006р., податкову накладну № 19 від 14.08.2006р., податкову накладну № 37 від 27.03.2006р., податкова накладна № 273 від 05.12.2005р., податкова накладна № 13/10 від 13.10.1999р., податкова накладна № 676 від 16.08.1999р., податкова накладна № 174 від 09.09.2003р., податкова накладна № 163 від 16.09.2003р., податкова накладна № 1725 від 06.12.2004р., податкова накладна № 85 від 04.03.2002р., податкова накладна № 4487 від 16.07.2004р., податкова накладна № 1964 від 29.11.2002р., податкова накладна № 229 від 23.06.2003р., податкова накладна № 225 від 27.09.2000р., податкова накладна № 239 від 05.10.2000р., податкова накладна від 15.07.1999р., податкова накладна № 494 від 27.04.2006р., податкова накладна № 353 від 02.12.2004р., податкова накладна № 144 від 14.06.2004р., податкова накладна № 113 від 13.09.2001р., податкова накладна № 13/01 від 13.01.2000р., податкова накладна № 27/04 від 27.04.2000р., податкова накладна № 01.08.2000р., податкова накладна № 2601 від 21.10.1999р., податкова накладна № 27 від 11.03.2003р., податкова накладна № 41 від 10.04.2003р., податкова накладна № 347 від 19.02.2003р., податкова накладна № 01281 від 20.03.2000р., податкова накладна № 536 від 13.02.2003р.

Такі документи за своїм змістом та формою є первинними обліковими документами, які фіксують факти здійснення господарських операцій з набуття спірного майна на праві власності. Зокрема, зазначені документи, у відповідності до вимог ст. 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”, мають усі обов’язкові реквізити первинних документів, підписані уповноваженими посадовими особами обох сторін та є підставою для здійснення господарських операцій та бухгалтерського, податкового обліку.

Також, як вбачається з матеріалів справи, позивачу виписувались податкові накладні його контрагентами за господарськими операціями, які в силу п.п. 7.2.3 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» складаються в момент виникнення податкових зобов’язань продавця у двох примірниках, оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається в продавця товарів (робіт, послуг). При цьому, податкова накладна виступає як звітний податковий документ і одночасно розрахунковий документ.

При цьому, відповідно до п.п. 7.4.1 п. 7.4. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду складається із сум податків сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв’язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу).

Датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій, зокрема, дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 2 ст. 328, 392 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно пункту 1 статті 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, виходячи із вищенаведених норм Цивільного кодексу України, долучені позивачем до матеріалів справи вищезазначені первинні документи свідчать про придбання позивачем спірного майна в свою власність. Зазначені документи підтверджують, що позивач добросовісно та належним чином набув право на спірне майно, яке безпідставно перебуває у приміщеннях відповідача. Відповідач приналежність спірного майна іншим особам не оспорив, доказів такого не надав.

Крім того, позивачем на підтвердження права на спірне майно, до матеріалів справи надано договір позички (безоплатного користування майном) від 03.01.2008р.

За цим договором Товариство з обмеженою відповідальністю “Донецький відкритий університет” (позикодавець) передає Приватному вищому навчальному закладу “Донецький інститут соціальної освіти” (позичальнику) майно, вказане в п. 1.2. договору, в тимчасове володіння та користування, а Позичальник зобов’язується повернути це майно в тому стані, в якому він його отримав, з врахуванням нормального зносу.

Згідно до п. 1.2. договору майно, що є предметом договору, передається Позичальнику в наступному складі:

Згідно до п. 4.1. договору, він укладається на 1 рік з дня передачі майна Позичальнику.

В підтвердження отриманні вказаного майно за договором позички позивачем до матеріалів справи надано акт приймання-передачі майна в безоплатне користування.

Згідно до п. 1.3. Статуту Приватного вищого навчального закладу “Донецький інститут соціальної освіти” основними напрямками діяльності Інституту є підготовка згідно з договірними зобов’язаннями висококваліфікованих фахівців різних освітньо-кваліфікаційних рівнів (бакалавр, спеціаліст для галузей народного господарства, культури, засобів масової інформації, соціальної сфери.

Пунктом 7.1., 7.2., 7.3. Статуту визначено, що за Інститутом, заснованим на приватній формі власності, з метою забезпечення діяльності, передбаченої його Статутом, і відповідно до Закону України “Про вищу освіту” та його організаційно-правової форми засновником закріплюються на правах оперативного управління або передаються у власність будівлі, споруди, майнові комплекси, обладнання, а також інше необхідне майно та засоби матеріального забезпечення. З метою забезпечення діяльності Інституту Рада засновників ДВУ передає йому у користування та оперативне управління різні об’єкти, що належать Раді засновників ДВУ на правах власності. Інститут має право самостійно використовувати майно, передане йому в оперативне управління.

Відповідно до приписів ст. 133 ГК України основу правового режиму майна суб’єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права – право господарського відання, право оперативного управління, а також право оперативного ви користування майна.

Господарська діяльність може здійснюватися також на основі інших речових прав (права володіння, права користування тощо), передбачених Цивільним кодексом України.

Майно суб’єктів господарювання може бути закріплено на іншому праві відповідно до умов договору з власником майна.

Держава забезпечує рівний захист майнових прав усіх суб’єктів господарювання.

Згідно до ст. 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб’єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб’єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

Статтею 48 Закону України “Про власність” передбачено, що власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права.

При цьому, положення щодо захисту права власності поширюється також на особу, яка хоч і не власником, але володіє майном на праві повного господарського відання, оперативного управління, довічного успадкування володіння або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором. Ця особа має право на захист свого володіння також від власника.

Приписами ст. 400 ЦК України встановлено, що недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Як свідчать матеріали справи позивач звертався до відповідача з вимогою про повернення майна, що знаходиться в орендованому приміщенні, проте, як встановлено судом, відповідач викладені вимоги не виконав, спірне майно позивачу не повернув.

Як вказувалося вище на вимогу суду сторонами було складено акт звіряння наявності майна від 24.09.2008р., за висновками суду, зазначений акт є підтвердженням знаходження спірного майна саме у Учбово-курсового комбінату Відкритого акціонерного товариства “Донецькшахтобуд”.

Крім цього, судом враховуються ті обставини, що за умовами договору оренди № 1 від 31.01.2005р. предметом оренди було лише приміщення – нерухоме майно, будь яке спірне майно або інше рухоме майно предметом договору не було та за актом приймання передачі не передавалося. Вказаний факт з боку відповідача не спростований.

Згідно із ч.1 ст.20 Господарського кодексу України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Частиною 2 ст.16 Цивільного кодексу України, ч.2 ст. 20 Господарського кодексу України передбачено способи, якими суд може захистити цивільні права та інтереси, зокрема, шляхом визнання права, припинення дії, яка порушує право, присудження до виконання обов'язку в натурі тощо. При цьому, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 387 Цивільного кодексу України встановлено право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст.136 Господарського кодексу України положення щодо захисту права власності поширюються також на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на праві повного господарського відання.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги існування у позивача права власності на спірне майно та відсутність підстав для утримання спірного майна відповідачем, позовні вимоги про витребування з чужого незаконного володіння на користь позивача спірного майна, яке належить Приватному вищому навчальному закладу “Донецький інститут соціальної освіти”, та знаходиться в Учбово-курсового комбінату Відкритого акціонерного товариства “Донецькшахтобуд” за адресою м. Донецьк, вул. 50-й Гвардійської дивізії, буд. 35, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Заперечення відповідача до уваги не приймаються оскільки позивачем належним чином доведено та підтверджено доказами наявними в матеріалах справи право власності на спірне майно, відповідачем же докази на підтвердження права власності на майно не надані.

Клопотання відповідача від 15.10.2008р., щодо виклику та допиту в якості свідків головного бухгалтера ПВНЗ “ДІСО”, Калініна Валерія Михайловича, який працював 3 січня 2008р. ректором ПВНЗ “ДІСО”, витребування від ПВНЗ “ДІСО” оригіналів документів вказаних в додатку № 1 до позовної заяви та залучення їх до матеріалів справи, витребування наказу про облікову політику на 2008р. підлягає частковому задоволенню в частині витребування та залучення до матеріалів справи оригіналів документів вказаних в додатку № 1 до позовної заяви, оскільки вказані документи є документальними підставами набуття позивачем права власності на спірне майно.

В решті вимог викладених у клопотанні судом відмовлено у зв’язку з тим, що питання ведення позивачем бухгалтерського та податкового обліку не стосується предмету даного спору, та таке клопотання є безпідставним.

Визначення первісної чи остаточної вартості спірного майна не має значення для вирішення справи по суті, а має значення для кваліфікування виду даного позову як майнового та визначення ціни позову.

Відповідачем було заявлено усне клопотання у судовому засіданні 07.11.08р. про зупинення провадження у справі до вирішення, пов’язаної з нею справою № 2/181пд, оскільки в цій справі буде розглянуте питання про недійсність договору оренди № 1 від 31.01.05р. нерухомого майна – нежитлового приміщення по вул. 50-ої Гвардійської дивізії, 35 в м. Донецьку, в якому знаходиться спірне майно, яке є предметом даної справи.

Суд відмовляє у задоволенні цього клопотання, у зв’язку з тим, що за наслідками розгляду даної справи суд дійшов висновку про нікчемність вказаного договору оренди, недійсність якого законом не вимагається, що не може вплинути на виникнення та наявність підстав знаходження сіпірного майна в нежитлових приміщеннях, що є предметом зазначеного договору оренди.

Щодо клопотання від 10.11.08р. про нездійснення фіксування судового засідання технічними засобами, то суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 3 статті 4-4 Господарського процесуального кодексу України, судовий процес фіксується технічними засобами та відображається у протоколі судового засідання у порядку, встановленому цим Кодексом.

У відповідності до частини сьомої статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу здійснюється на вимогу хоча б одного учасника судового процесу у суді першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи по суті або за ініціативою суду.

Усне клопотання представника відповідача про фіксування розгляду справи за допомогаю технічними засобами надійшло на прикінці судового засідання 05.11.08р., у зв’язку з чим, відбувалось застосування звукозаписувальних засобів у наступних судових засіданнях 07.11.08р. та 11.11.08р.

Щодо усного клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до вирішення кримінальної справи, то суд відмовляє, у зв’язку з відсутністю підстав передбачених ст. 79 ГПК України.

У судовому засіданні в порядку ст. 85 ГПК України за згодою сторін оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

У відповідності до ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати підлягають віднесенню на відповідача повністю.

На підставі викладеного, керуючись Господарським кодексом України, Цивільного кодексу України, ст. ст. 22, 33, 43, 49, 59, 75, 82-85 Господарського процесуального Кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Приватного вищого навчального закладу “Донецький інститут соціальної освіти” м. Донецьк до Відкритого акціонерного товариства “Донецькшахтобуд” м. Донецьк про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити повністю.

Зобов’язати Відкрите акціонерне товариство “Донецькшахтобуд” (83000, м. Донецьк, вул.. Постишева, 117, ЄДРПОУ 5432307) повернути Приватному вищому навчальному закладу “Донецький інститут соціальної освіти” (83000, м. Донецьк, вул. Університетська, 2, ) майно, яке знаходиться за адресою: 83052, м. Донецьк, вул. 50-й Гвардійської дивізії, 35, а саме:

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства “Донецькшахтобуд” (83000, м. Донецьк, вул. Постишева, 117, ЄДРПОУ 5432307) на користь Приватного вищого навчального закладу “Донецький інститут соціальної освіти” (83000, м. Донецьк, вул. Університетська, 2, ) судові витрати: державне мито в розмірі 2308грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 118грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Рішення може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення підписаний 11.11.2008р.

Суддя Мартюхіна Н.О.