ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

28.10.08                                                                                           Справа № 3/97

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого-судді Мельник Г.І.

суддів: Новосад Д.Ф.

Михалюк О.В.

розглянувши апеляційну скаргу ТзОВ “Діброва Агро”, с. Немовичі б/н від 14.08.2008 року

на рішення господарського суду Рівненської області від 31.07.2008 року

у справі № 3/97

за позовом: Заступника прокурора м. Рівне в інтересах держави в особі Відкритого акціонерного товариства Національної акціонерної компанії “Украгролізинг”, від імені якого діє Рівненська філія Національної акціонерної компанії “Украгролізинг”, м. Рівне

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Діброва Агро”, с. Немовичі

про стягнення заборгованості в сумі 225 162,83 грн.,

За участю представників:

від прокуратури м. Рівне: не з’явився;

від прокуратури Львівської області: Макогон Ю.І. –прокурор відділу (посвідчення № 28 від 12.03.2007 року);

від позивача: Новосілець О.Я. (довіреність № 14/20-72-08 від 08.08.2008 року);

від відповідача: Лаврущенко Т.О. (довіреність від 30.09.2008 року),

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду Рівненської області (суддя Мамченко Ю.А.) від 31.07.2008 року у справі № 3/97 позовні вимоги задоволено: стягнуто з ТзОВ «Діброва Агро»на користь ВАТ Національної акціонерної компанії «Украгролізинг»в особі Рівненської філії Національної акціонерної компанії «Украгролізинг»211 558,77 грн. основного боргу, 8 674,06 грн. пені та 14 811,21 грн. штрафу.

Відповідач –ТзОВ «Діброва Агро»з постановленим рішенням не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, а справу направити на новий розгляд до господарського суду Рівненської області, оскільки вважає дане рішення таким, що прийняте з порушенням норм процесуального права в частині стягнення штрафу та пені. При цьому покликається на те, що відповідно до ст. 56 ГПК України позивач, прокурор чи його заступник зобов’язані при поданні позову надіслати сторонам копії позовної заяви та доданих до неї документів, згідно п. 6 ч. 1 ст. 63 ГПК України суддя повертає позовну заяву та додані до неї документи, якщо не подано доказів надсилання відповідачеві копії позовної заяви та доданих до неї документів, проте суддя, не зважаючи на те, що позовну заяву та додані до неї документи відповідач не отримував, всупереч зазначеним процесуальним нормам прийняв позовну заяву до розгляду та порушив провадження у даній справі, чим порушив право відповідача на захист.

У доповненні до апеляційної скарги (вих. № 150 від 24.10.2008 року) відповідач зазначає, що враховуючи вимоги п. 2 ст. 121 Конституції України, ст. 361 Закону України «Про прокуратуру»та ст. 2 ГПК України, у заступника прокурора м. Рівне не було підстав подавати позов до відповідача в інтересах держави в особі ВАТ Національної акціонерної компанії «Украгролізинг»в особі Рівненської філії Національної акціонерної компанії «Украгролізинг». На підставі наведеного, просить рішення господарського суду Рівненської області від 31.07.2008 року у справі № 3/97 скасувати, а позов заступника прокурора м. Рівне –залишити без розгляду.

Позивач –ВАТ Національна акціонерна компанія «Украгролізинг»в особі Рівненської філії Національної акціонерної компанії «Украгролізинг»вимоги ухвали Львівського апеляційного господарського суду від 01.09.2008 року не виконав, відзиву на апеляційну скаргу у відповідності до вимог ст. 96 ГПК України не подав, але його представник в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу –без задоволення.

У зв’язку з неявкою представника відповідача в судове засідання 14.10.2008 року розгляд справи було відкладено на 28.10.2008 року.

Розглянувши апеляційну скаргу та доповнення до неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду Рівненської області від 31.07.2008 року у справі № 3/97 –залишити без змін.

При цьому колегія виходила з наступного.

05 червня 2007 року між ВАТ «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг»(Лізингодавець) та ТзОВ «Діброва Агро»(Лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 17-07-332 фл, згідно умов якого Лізингодавець передає Лізингоодержувачу у користування на визначений договором строк предмет лізингу, який набувається ним у власність у постачальника та визначений у додатку до договору «Найменування, кількість, ціна і вартість предмета лізингу», що є специфікацією предмета лізингу, Лізингоодержувач сплачує за це лізингові платежі на умовах договору.

Пунктами 2.1, 2.2, 2.3 даного договору передбачено, що Лізингодавець на письмове замовлення Лізингоодержувача для потреб останнього купує у Постачальника предмет лізингу за рахунок коштів Державного бюджету України згідно Порядку використання коштів Державного бюджету України , що спрямовуються на придбання вітчизняної техніки і обладнання для агропромислового комплексу на умовах фінансового лізингу та заходи по операціях фінансового лізингу. Строк лізингу відраховується з моменту укладення акту приймання-передачі між сторонами та Постачальником (тристоронній акт), що укладається у п’яти автентичних примірниках. Постачальник, перелік, кількість, ціна, вартість, строк лізингу, строк передачі і адреси місця передачі предмета лізингу встановлюються додатками до договору «Найменування, кількість, ціна і вартість предмета лізингу».

Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 договору фінансового лізингу від 05.06.2007 року з моменту підписання тристороннього акту одержання предмета лізингу Лізингоодержувач за користування останнім сплачує Лізингодавцю чергові лізингові платежі, що включають: відшкодування вартості предмета лізингу рівними частками за весь термін лізингу від суми невідшкодованої попереднім лізинговим платежем вартості предмета лізингу; винагороду в розмірі семи річних від залишкової невідшкодованої вартості предмета лізингу. Черговість сплати лізингових платежів кратна три місяці. Термін сплати кожного лізингового платежу встановлюється числом дати підписання тристороннього акту. Перший лізинговий платіж сплачується через три місяці з дати підписання тристороннього акту, подальші платежі –через кожні три місяці. Розмір лізингових платежів, їх складових частин встановлюються додатком до договору «Графік сплати лізингових платежів».

Згідно додатків № 1 та 3 до договору фінансового лізингу № 17-07-332 фл від 05.06.2007 року, укладених між сторонами у дані справі 05.06.2007 року, позивач зобов’язався передати відповідачу у користування строком на п’ять років комплект обладнання для курей-несучок та зерносховище.

30 листопада 2007 року між ВАТ «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг»та ТзОВ «Діброва Агро»укладено Додатковий договір № 1 до договору фінансового лізингу № 17-07-332 фл від 05.06.2007 року, згідно умов якого сторони погодили заміну Лізингодавця, а саме з ВАТ НАК «Украгролізинг» на Рівненську філію НАК «Украгролізинг», уточнили реквізити Лізингодавця.

Аналізом матеріалів справи та наявних у ній доказів колегією встановлено, що на виконання взятих на себе зобов’язань позивач передав відповідачу: згідно акту № 1 приймання-передачі сільськогосподарської техніки від 04.09.2007 року комплект обладнання для курей-несучок ТБК (43848 х 27,07) вартістю 1 186 965,36 грн. (Постачальник (Продавець) –ТзОВ «ВО «Техна»), згідно акту № 6 приймання-передачі сільсько-господарської техніки від 15.06.2007 року –зерносховище СМВУ 2.73.К4Н.2Т.ЗО-100 вартістю 1 546 000,00 грн. (Постачальник (Продавець) –ТзОВ «ТПК «Лорд»). Акти підписані керівниками підприємства, скріплені печатками Лізингодавця, Лізингоодержувача та Постачальника. Додатками № 2, 4 до договору фінансового лізингу № 17-07-332 фл від 05.06.2007 року сторони договору погодили графіки сплати лізингових платежів.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічні вимоги встановлені статтею 526 Цивільного кодексу України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно п. 3.2.1 договору фінансового лізингу № 17-07-332 фл від 05.06.2007 року укладення між сторонами тристороннього акту приймання-передачі предмета лізингу свідчить про належне виконання Лізингодавцем встановлених Лізингоодержувачем умов та специфікацій предмета лізингу та прийняття Лізингоодержувачем такого виконання. Водночас, п. 3.5.3 цього договору встановлено, що Лізингоодержувач зобов’язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати лізингові платежі відповідно до умов договору.

Однак, проаналізувавши графіки сплати лізингових платежів, погоджені сторонами у даній справі, а також платіжні доручення, що підтверджують розміри внесених відповідачем платежів, колегією встановлено, що відповідач свої зобов’язання згідно договору фінансового лізингу № 17-07-332 фл від 05.06.2007 року та додатків до нього щодо своєчасного та повного внесення лізингових платежів виконав лише частково, що призвело до виникнення заборгованості в сумі 211 588,77 грн.. При цьому, відповідачем прострочено строк сплати платежу на 36 днів. Розмір основного боргу підтверджується наявними у справі доказами і визнається скаржником в апеляційній скарзі.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Пунктом 7.1 договору фінансового лізингу № 17-07-332 фл від 05.06.2007 року встановлено, що за порушення строків сплати лізингових платежів Лізингоодержувач за кожний календарний день прострочення від несплаченої суми сплачує Лізингодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня. Згідно поданого позивачем розрахунку розмір пені за період з 18.03.2008 року по 02.07.2008 року становить 8 674,06 грн.

Крім того, ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. Зокрема, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Враховуючи наведене, розмір штрафу за прострочення відповідачем строків внесення лізингових платежів понад тридцять днів, а саме 36 днів, становить 14 811,21 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача з письмовою претензією (№ 216 від 15.05.2008 року) з вимогою здійснити оплату заборгованості по лізингових платежах, а також нараховані у зв’язку з цим пеню та штраф, яка залишена останнім без відповіді та задоволення. Відповідач в порушення зобов’язань згідно договору фінансового лізингу № 17-07-332 фл від 05.06.2007 року розрахунків з позивачем не провів, пеню та штраф останньому не відшкодував.

За таких обставин, колегія погоджується із висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість та законність позовних вимог щодо стягнення з відповідача 211 588,77 грн. основного боргу, 8 674,06 грн. пені та 14 811,21 грн. штрафу, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, вважає, що всі обставини, які мають значення для справи, були з’ясовані повністю і у відповідності із вимогами закону.

Покликання скаржника на те, що він не отримував копії позовної заяви та доданих до неї документів, а тому суддя на підставі п. 6 ч. 1 ст. 63 ГПК України зобов’язаний був повернути позовну заяву та додані до неї документи, не приймаються колегією до уваги як необґрунтовані та безпідставні, оскільки в матеріалах справи знаходиться фіскальний чек, що підтверджує факт надсилання копії позовної заяви ТзОВ «Діброва Агро»(а. с. 6), оскільки розрахунковий документ, виданий відправникові поштового відправлення відповідно до Правил надання послуг поштового зв’язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.08.2002 року № 1155, є належним доказом надсилання відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів.

В доповненні до апеляційної скарги скаржник покликається на безпідставність заявлення позову прокурором, а тому просить позов заступника прокурора м. Рівне залишити без розгляду. Перевіривши доводи апелянта в цій частині апеляційних вимог, колегією встановлено, що згідно ст. 121 Конституції України на прокуратуру покладено функції представництва інтересів громадянина або держави у випадках, визначених законом.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про прокуратуру»при виявленні порушень закону прокурор або його заступник у межах своєї компетенції мають право звертатися до суду із заявою про захист прав і законних інтересів громадян, держави, а також підприємств та інших юридичних осіб.

Статтею 36-1 даного Закону визначено підстави представництва прокурором інтересів держави, а саме: наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

У відповідності до ст. 2 ГПК України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Частиною третьою згаданої статті передбачено, що у позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 № З-рп/99 зі справи за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", зазначеним у частині другій статті 2 Господарського процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

В розумінні статті 21 ГПК України позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а тому, враховуючи обставини справи та вимоги чинного законодавства, що регулює дані правовідносини, колегія не вбачає встановлених ст. 81 ГПК України підстав для залишення позовної заяви заступника прокурора м. Рівне без розгляду.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Рівненської області від 31.07.2008 року у справі № 3/97 відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, зазначені в апеляційній скарзі інші доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально необґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює дані правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 99,101,103,105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні апеляційної скарги ТзОВ “Діброва Агро”, с. Немовичі б/н від 14.08.2008 року –відмовити.

2. Рішення господарського суду Рівненської області від 31.07.2008 року у справі № 3/97 залишити без змін.

3. Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи скеровуються в господарський суд Рівненської області.

Головуючий-суддя Мельник Г.І.

Суддя Новосад Д.Ф.

Суддя Михалюк О.В.