ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2008 р.

№ 26/147

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дунаєвської Н.Г. –головуючий,

Мележик Н.І.,

Михайлюка М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-Інвест" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 12 серпня 2008 року у справі № 26/147 Господарського суду міста Києва за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Західноукраїнська аграрна компанія", Львівська область, до Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-Інвест", м. Київ, про стягнення 92 236,04 грн.,

за участю представників сторін:

позивача – Мисак О.С. (дов. від 29.09.2008 №3),

– Коржова О.Г. (дов. від 29.09.2008 №3) ,

відповідача– Муравйова І.В. (дов. від 3.07.2008 ),

В С Т А Н О В И В:

У березні 2008 року позивач –ТОВ "Західноукраїнська аграрна компанія" пред'явив у господарському суді позов до відповідача –ТОВ "Волинь-Інвест", про стягнення 92 236,04 грн.

Вказував, що 1.11.2007 між ТОВ "Західноукраїнська аграрна компанія" (постачальник) та ТОВ "Волинь-Інвест", укладено договір поставки №0185, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується на умовах договору передати у власність покупця продукцію, визначену у п.1.2 договору, а покупець –прийняти та оплатити продукцію за ціною вказаною у видатковій накладній.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов договору, в частині оплати товару, - позивач просив стягнути з відповідача на його користь 78 331,74 грн. основного боргу, 3 131,87 грн. пені, 8 046,30 грн. 50% річних, 2 726, 13 грн. інфляційних втрат, а всього 92 236,04 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15 травня 2008 року (суддя: Пінчук В.І.), яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12 серпня 2008 року (колегія суддів у складі: Ропій Л.М. –головуючий, Попікова О.В., Зеленіна В.О.), позов задоволено.

Постановлено стягнути з ТОВ "Волинь-Інвест" на користь ТОВ "Західноукраїнська аграрна компанія" 78 331,74 грн. основного боргу, 3 131,87 грн. пені, 8 046,30 грн. 50% річних та 2 726, 13 грн. інфляційних втрат.

Судові рішення мотивовані посиланнями на неналежне виконання відповідачем зобов'язання з оплати вартості поставленого товару, що є достатньою підставою для покладення на нього обов’язку по сплаті боргу, пені, інфляційних втрат та 50% річних згідно ст.ст.526, 625 ЦК України.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення та неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 526, 625, 951 ЦК України та ст.ст. 33, 43 ГПК України, просив рішення та постанову скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові .

Розглянувши матеріали справи та доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п.1 Постанови від 29.12.1976 року № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення в якому повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Постанова зазначеним вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, 1.11.2007 між ТОВ "Західноукраїнська аграрна компанія" (постачальник) та ТОВ "Волинь-Інвест", укладено договір поставки №0185, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується на умовах договору передати у власність покупця продукцію, визначену у п.1.2 договору, а покупець –прийняти та оплатити продукцію за ціною вказаною у видатковій накладній.

Згідно п.3.3 та п.3.4 договору оплата товарів здійснюється покупцем за договірною ціною шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Можливий варіант передоплати всієї вартості продукції, часткова передоплата з наступним повним розрахунком протягом 10-ти банківських днів або відстрочка чи розстрочка платежу протягом 10-ти банківських днів.

На виконання умов договору позивач згідно видаткових накладних протягом листопада –грудня 2007 року поставив відповідачу продукцію, на загальну суму 151 785, 75 грн.

Натомість відповідач свої зобов'язання з оплати поставленого товару виконав частково, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка становить 78 331, 74 грн. і відповідачем не заперечується.

З метою досудового врегулювання спору позивач 26.02.2008 направив відповідачу претензію №34 з вимогою сплатити суму заборгованості. Відповідач відповідь на претензію не надав і суму боргу не сплатив.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов не допускається.

Задовольняючи позов, місцевий господарський суд посилався на те, що заявлена до стягнення сума заборгованість підтверджується матеріалами справи та визнана відповідача, а тому підлягає стягненню з останнього на підставі ст. 625 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 6.3 договору встановлено, що у разі прострочення оплати продукції переданої покупцеві більш ніж на один день, останній сплачує штраф у розмірі 50 % річних від вартості переданої продукції та компенсує суми інших штрафних санкцій, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6.2 договору передбачений обов'язок покупця сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення у разі відмови покупця від оплати або несвоєчасну оплату переданої продукції.

Суди попередніх інстанцій, посилаючись на вказані положення договору, норми чинного законодавства та встановлені обставини справи дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача боргу, інфляційних втрат, пені та 50% річних у заявленому до стягнення розмірі.

З огляду на викладене, висновки господарських судів відповідають встановленим обставинам справи, яким надана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Посилання відповідача на неотримання ним претензії позивача правильно залишені судами поза увагою, оскільки згідно ст. 692 ЦК України, яка застосовується до договору поставки, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття розпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Судами встановлено, що згідно п.3.4 договору, кінцевий строк оплати отриманої продукції становить 10 банківських днів. Відповідач у вказані строки товар не оплатив.

Крім того, слід зауважити, що за змістом вимог чинного законодавства досудове врегулювання спору не є обов'язковим і суб'єкти господарювання, які порушили майнові права і законні інтереси інших підприємств та організації зобов'язані поновити їх не чекаючи пред'явлення претензії.

Зазначена правова позиція узгоджується з Рішенням Конституційного Суду України від 9.07.2002 №15-рп/2002 в якому наголошено на тому, що встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Інші доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права, не знайшли свого підтвердження та зводяться до намагань скаржника надати перевагу одних доказів над іншими, що суперечить вимогам ст. 1117 ГПК України.

Постанова у справі винесена з дотриманням норм процесуального законодавства щодо повного та всебічного дослідження обставин справи та належної оцінки доказів, є законною та обґрунтованою, тому її слід залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-Інвест" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 12 серпня 2008 року у справі № 26/147 залишити без змін.

Головуючий: Н.Г. Дунаєвська

Судді:           Н.І. Мележик

М.В. Михайлюк