ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2008 р.

№ 22/135

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дроботової Т.Б. –головуючого

Волковицької Н.О.

Рогач Л.І.

за участю представників сторін:

позивача

не з'явився, належно повідомлений про час і місце слухання справи

відповідача

Мальцева І.В. дов. від 11.04.2008 року

Кучер І.А. дов. від 11.04.2008 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Фермерського господарства "Деметра"

на постанову

від 26.02.2008 року Київського міжобласного апеляційного господарського суду

у справі

№ 22/135 господарського суду Полтавської області

за позовом

Фермерського господарства "Деметра"

до

Товариства з обмеженою відповідальністю Агропромислове об'єднання Глобинський консервний завод "Глобус"

про

стягнення 56826,49 грн.

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2007 року Фермерське господарство "Деметра" звернулося до господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Агропромислове об'єднання Глобинський консервний завод "Глобус" про стягнення 56826,50 грн. збитків, спричинених неналежним виконанням умов договору поставки сільськогосподарської продукції від 27.03.2006 року.

Доповненням від 25.10.2007 року позивач збільшив розмір позовних вимог і просив стягнути з відповідача також 61778,38 грн. штрафу та відшкодувати витрати - 16418,37 грн. за здійснену ним оплату праці найманих працівників та здійснені відрахування до бюджету, 6891,82 грн. вартості взятого кредиту та відсотків за цим кредитом, 1478,40 грн. вартості бензину на проїзд автомобіля.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 12.12.2007 року позов задоволено частково. З відповідача стягнуто 56826,49 збитків, 61778,38 грн. штрафу та відповідні судові витрати.

В решті позовних вимог відмовлено.

За апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Агропромислове об'єднання Глобинський консервний завод "Глобус" судове рішення переглянуте в апеляційному порядку і постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 26.02.2008 року скасоване з прийняттям нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Фермерське господарство "Деметра" звернулося до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 26.02.2008 року, а рішення господарського суду Полтавської області від 12.12.2007 року залишити без змін.

Скаржник посилається на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права та вважає, що апеляційним судом встановлено недодержання усіх істотних умов, а саме: строки поставки та місце збору, визнавши при цьому, вказаний договір діючим та таким, що частково виконувався, але в порушення частини 8 статті 181 Господарського кодексу України не визнано неукладеним договір від 27.03.2006 року.

Заслухавши суддю –доповідача та присутніх у судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові у даній справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 108, 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція рішення місцевих господарських судів та постанови апеляційних господарських судів переглядає за касаційною скаргою (поданням) та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи предметом спору у даній справі є стягнення збитків за неналежне виконання умов договору поставки сільськогосподарської продукції від 27.03.2006 року.

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний господарський суд виходив із того, що відповідно статті 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно підписаного між фермерським господарством "Деметра" та Товариством з обмеженою відповідальністю Агропромислове об'єднання Глобинський консервний завод "Глобус" договору поставки сільськогосподарської продукції позивач поставляє, а відповідач приймає та оплачує сільськогосподарську продукцію у відповідності до специфікації, зазначеної в пункті 1.1 договору.

Відповідно до пункту 2.1 договору постачальник зобов'язується поставляти покупцеві продукцію у відповідності до специфікації, зазначеної в п. 1.1 договору у період з 10 липня по 10 вересня 2006 року. Судом апеляційної інстанції встановлено, що вказаний період поставки дописаний у договорі прописом. Апелянтом в свою чергу надано до матеріалів справи свій примірник договору, у пункті 2.1 якого відсутні відповідні відомості щодо періоду поставки, у зв'язку з чим апелянт заперечує щодо узгодження сторонами терміну поставки.

Крім того, пунктом 2.2 договору передбачено, що постачання продукції в межах терміну, зазначеного в п. 2.1 даного договору виробляється партіями відповідно до погодженого між сторонами графіку поставок та місця збору, що є невід'ємною частиною даного договору (додаток №1).

Разом з тим, судом встановлено, що сторонами договору не був підписаний додаток №1 до договору, у якому були б визначені графік поставки та місце збору, що безпосередньо впливає на строки виконання зобов'язання.

Висновок суду першої інстанції про те, що місцем збору продукції є приймальний пункт, який розташований у межах адміністративного району за місцем знаходження виробника, апеляційний суд визнав безпідставним, оскільки суд помилково врахував положення статті 273 Господарського кодексу України, яка регулює відповідні відносини щодо виконання умов договору контрактації, яким спірний договір не є.

Висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами укладено договір контрактації апеляційною інстанцією спростовано з огляду на те, що статтею 272 Господарського кодексу України передбачено, що за договором контрактації здійснюється державна закупка сільськогосподарської продукції, і відповідні договори укладаються на основі державних замовлень на поставку державі сільськогосподарської продукції та встановлено, що підписаний сторонами договір містить умови договору поставки.

Крім того, відповідно до статті 532 Цивільного кодексу України місце виконання зобов'язання встановлюється у договорі. Якщо місце виконання не встановлено у договорі, виконання провадиться за зобов'язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі інших правочинів, - за місцем виготовлення або зберігання товару (майна), якщо це місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобов'язання. Однак, як встановлено апеляційним судом, місце виконання кредиторові не було відоме.

Одночасно апеляційним судом встановлено, що позивач здійснив поставку продукції на приймальний пункт, що не заперечується відповідачем, і за яку відповідач розрахувався повністю. Врахувавши ту обставину, що сторонами були здійснені дії на виконання умов договору та відсутність обставин, що свідчать про недійсність відповідного договору, колегія суддів апеляційного суду дійшла до висновку, що договір поставки сільськогосподарської продукції від 17.03.2006 року є укладеним та частково виконувався.

Таким чином, суд дійшов висновку, що спір виник внаслідок неузгодження між сторонами умов поставки щодо місця приймання продукції та строку виконання зобов'язань. При цьому, сторони не були позбавлені можливості узгодити ці обставини у процесі виконання договору, оскільки відповідно до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Апеляційним судом встановлено, що позивач не звертався до відповідача з пропозиціями щодо узгодження термінів та місця виконання сторонами зобов'язань та не звертався з вимогою щодо виконання відповідачем обов'язку стосовно прийняття продукції. В свою чергу відповідач у листах №397 від 07.08.2006 року та №424 від 18.08.2006 року звертався до позивача щодо виконання позивачем поставки огірків на виконання умов договору від 17.03.2006 року.

Позивач, як доказ належного виконання договірних зобов'язань щодо поставки відповідачеві продукції надав акти приймання-передачі продукції у період з 16.07.2006 року по 15.08.2006 року, у яких зазначено, що приймальний пункт не працював, внаслідок чого відповідач не виконав свої зобов'язання щодо прийняття продукції.

Однак, оскільки умовами договору не визначені строки та місце виконання зобов'язань та враховуючи ту обставину, що позивач письмово не повідомляв відповідача про поставку продукції саме в зазначений період та не вимагав прийняття продукції відповідачем у вказаний період із зазначенням місця виконання зобов'язання, колегія суддів не визнала виконання позивачем умов договору належним, а неприйняття відповідачем продукції під час поставок, про які йому було невідомо - порушенням договірних зобов'язань.

Крім того, судом встановлено, що 15.08.2006 року позивач задискував поля, на яких були посаджені огірки, внаслідок чого, не зміг в подальшому виконувати умови договору щодо поставки продукції у період з 10.07.2006 року по 10.09.2006р., як визначено у примірнику договору самого позивача.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведене неналежне виконання зобов'язань відповідачем та понесення в зв'язку з цим збитків.

Згідно із статтею 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно з положеннями статті 22 Цивільного кодексу України збитками є зокрема доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Підставою для відшкодування збитків є наявність усіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки особи, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини особи, яка заподіяла збитки. Відсутність хоча б однієї з зазначених складових, виключає склад правопорушення взагалі, а з ним відповідно і правові підстави відшкодування збитків.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Подані сторонами докази апеляційний суд оцінив як такі, що свідчать про відсутність протиправної поведінки та вини відповідача.

Нарахований штраф в сумі 61778,38грн. на підставі пункту 5.3 договору також визнано судом необґрунтованим, оскільки факт відмови відповідача від прийняття продукції не був доведений позивачем, а тому застосування наслідків, передбачених пунктом 5.3 договору є неправомірним.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції, позовні вимоги визнав безпідставними, не підтвердженими належними та допустимими доказами, а висновки, викладені у оскаржуваному рішенні місцевого господарського суду такими, що не відповідають обставинам справи, в зв'язку з чим рішення скасував, а у позові відмовив.

Таким чином, матеріали справи свідчать, що господарський суд апеляційної інстанції в порядку статті 43, 101 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об’єктивно розглянув в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідив, встановив та надав юридичну оцінка наданим сторонами доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Твердження заявника про порушення судом норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження, суперечать матеріалам справи та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно статті 1117 Господарського процесуального кодексу України не входить до компетенції касаційної інстанції, в зв’язку з чим підстав для зміни чи скасування постанови апеляційної інстанції колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, пунктом 1 статті 1119, статтею 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 26.02.2008 року у справі № 22/135 господарського суду Полтавської області залишити без змін.

Касаційну скаргу Фермерського господарства "Деметра" залишити без задоволення.

Головуючий суддя                                         Т. Дроботова

С у д д і          Н. Волковицька

Л.Рогач