ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

30.10.2008

Справа №2-7/9930-2008

За позовом Державного підприємства «Агрофірма «Магарач» Національногоінституту винограду і вина «Магарач» (Бахчисарайський район, с. Віліно, вул. Чапаєва, 9, ідентифікаційний код 31332064)

До відповідача Національного інституту винограду і вина «Магарач» (98600, м. Ялта, вул. Кірова, 31, ідентифікаційний код 00334830)

Про стягнення 167 078,72 грн.

Суддя І. І. Дворний

представники:

Від позивача – Лагутіна О. В., предст., дов. №122 від 09.04.2008 р.

Від відповідача - Пісаренко А. В., предст., дов. №22-2/1480 від 18.10.2007 р.

Суть справи: Державне підприємство «Агрофірма «Магарач» Національного інституту винограду і вина «Магарач» звернулося до Господарського суду АР Крим з позовом до Національного інституту винограду і вина «Магарач» про стягнення 167 078,72 грн.

Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем прийнятих на себе за договором комісії №4 від 14.03.2007 р. та додаткової угоди від 24.10.2007 р. до нього обов’язків щодо повного та своєчасного перерахування отриманих від реалізації грошових коштів, через що заборгованість Національного інституту винограду і вина «Магарач» перед ДП «Агрофірма «Магарач» Національного інституту винограду і вина «Магарач» складає 166 703,60 грн. грн. та до часу подачі позову до суду в добровільному порядку не погашена. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 375,12 грн.

Представник позивача у судовому засіданні надав заяву про збільшення позовних вимог, відповідно якої просить суд стягнути з відповідача заборгованість у сумі 266 103,06 грн., 1220,70 грн. інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 785,59 грн. Вказана заява була прийнята судом до розгляду.

У судовому засіданні представник відповідача надав відзив на позов, в якому визнав позовні вимоги Державного підприємства «Агрофірма «Магарач» Національного інституту винограду і вина «Магарач» обґрунтованими. Відзив прийнятий судом до провадження.

Оскільки матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, підстав для відкладення розгляду справи судом не вбачається.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ :

14.03.2007 р. між Державним підприємством «Агрофірма «Магарач» Національного інституту винограду і вина «Магарач» (Комітент) та Національним інститутом винограду і вина «Магарач» (Комісіонер) був укладений договір комісії на продаж товару №4, п. 1.1 якого передбачено, що в порядку та на умовах, передбачених цим Договором, Комітент доручає Комісіонеру, а Комісіонер зобов’язується за плату (винагороду) здійснювати угоди з продажу товару.

Відповідно до п. 1.2 Договору угоди з продажу товару здійснюються від імені Комісіонера та за рахунок Комітента.

Під товаром за цим Договором розуміється: вино, коньяк. Найменування товару вказується в товарних та (або) товарно-транспортних накладних, які є невід’ємною частиною цього Договору (надалі - накладні). В накладних повинна бути відображена мінімальна ціна, за якою Комісіонер може продати товар, а також кількість та асортимент товару (п. 1.3 Договору).

Комісіонер, виконуючи доручення Комітента, здійснює розрахунки з третіми особами – Покупцями через свій розрахунковий рахунок або касу підприємства (п. 1.5 Договору).

Згідно з п. 1.7 Договору загальна вартість цього договору складає 200 000 грн.

П. 2.1 Договору передбачено, що Комісіонер зобов’язується, у тому числі, щомісячно надавати Комітенту за його вимогою всі відомості про хід виконання цього Договору та одночасно з поданням звіту передавати Комітенту всі кошти, отримані від продажу товару (за вирахуванням сум, що належать Комісіонеру, у вигляді винагороди ат відшкодування витрат).

Згідно з п. 3.1 Договору за вчинення дій, вказаних в п. 1 цього Договору, Комітент сплачує Комісіонеру винагороду, яка розраховується як різниця між ціною товару, вказаною в накладній, та більш вигідною ціною, за якою Комісіонеру вдалося продати товар.

Комісіонер має право самостійно утримувати суму винагороду із коштів, отриманих Комісіонером от третіх осіб за реалізацію товару Комітента. Утриману суму Комісіонер відображає в звіті (п. 3.2 Договору).

Додатковою угодою від 24.10.2007 р. п. 1.7 договору комісії був викладений у наступній редакції: «загальна вартість цього договору складає 1 000 000,00 грн.»

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов укладеного між сторонами договору відповідачем здійснювався продаж товару, про що свідчать наступні документи:

- звіт комісіонера №12 від 18.07.2008 р. та акт виконаних робіт №12 від 18.07.2008 р., з якого вбачається, що відповідачем був здійснений продаж товару на загальну суму 58 860,00 грн., у тому числі винагорода комісіонера 3 129,40 грн.;

- звіт комісіонера №13 від 03.09.2008 р. та акт виконаних робіт №13 від 03.09.2008 р., з якого вбачається, що відповідачем був здійснений продаж товару на загальну суму 142 640,98 грн., у тому числі винагорода комісіонера 31 667,98 грн.;

- звіт комісіонера №14 від 16.10.2008 р. та акт виконаних робіт №14 від 16.10.2008 р., з якого вбачається, що відповідачем був здійснений продаж товару на загальну суму 112 838,18 грн., у тому числі винагорода комісіонера 13 438,72 грн.;

Отже, загальна сума грошових коштів за проданий товар, яка підлягає перерахуванню позивачу, за виключенням винагороди комісіонеру, складає 266 103,06 грн., яка в обумовлені договором строки Національним інститутом винограду і вина «Магарач» позивачу сплачена не була.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. При цьому, майново-господарськими, згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України, визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення стосовно господарських зобов’язань міститься в ч. 1 ст.193 Господарського кодексу України, якою визначено, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання — відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ст. 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідач не представив суду доказів оплати заборгованості перед позивачем у розмірі 266 103,06 грн., у той час як відповідно до приписів статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, способом, передбаченим чинним законодавством для доведення такого роду фактів. Більш того, наявність заборгованості у зазначеному розмірі визнана відповідачем у відзиві на позовну заяву. За таких обставин, матеріалами справи підтверджується невиконання відповідачем прийнятих на себе обов’язків за договором комісії №4 від 14.03.2007 р. обов’язків щодо повного та своєчасного перерахування отриманих від реалізації грошових коштів, через що вимоги позивача в частині стягнення з Національного інституту винограду і вина «Магарач» заборгованості у розмірі 266 103,06 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що суми інфляційних втрат у розмірі 1220,70 грн. та 3% річних у розмірі 785,59 грн., згідно з доданим до позовної заяви розрахунку, обчислені позивачем правомірно, а тому підлягають стягненню з відповідача на користь Державного підприємства «Агрофірма «Магарач» Національного інституту винограду і вина «Магарач».

Державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу підлягають стягненню з відповідача відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити.

2.          Стягнути з Національного інституту винограду і вина «Магарач» (98600, м. Ялта, вул. Кірова, 31, ідентифікаційний код 00334830) на користь Державного підприємства «Агрофірма «Магарач» Національного інституту винограду і вина «Магарач» (98433, Бахчисарайський район, с. Віліне, вул. Чапаєва, 9, ідентифікаційний код 31332064) суму заборгованості у розмірі 266 103,06 грн., 3% річних у розмірі 785,59 грн., 1220,70 грн. інфляційних втрат, 2 681,09 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3.          Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Дворний І.І.