ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Чернігівської області
проспект Миру , 20                                                                       тел. 678-853
РІШЕННЯ

11 липня 2008 року                      справа № 8/124

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Макрос”, вул..Саксаганського, 84/86, офіс 10, м.Київ

До відповідача: Закритого акціонерного товариства “Чернігівській м’ясокомбінат”, вул..Любецька, 80, м.Чернігів

Про стягнення 14401грн.43коп.

Суддя Т.Г.Оленич

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача : Неволін Ю.О. –представник, довір.пост. від 10.01.07р.

від відповідача: Васильченко Н.В. –представник, довір. №95 від 14.04.08р.; Висоцька Н.М. –бухгалтер, довір. №164 від 02.06.08р.

Рішення приймається після перерви, оголошеної в судовому засіданні з 03.07.2008р. по 11.07.2008р., на підставі ч.3 ст.77 Господарського процесуального кодексу України

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача 7000грн. боргу за товар, отриманий по накладних №471 від 11.07.2007р., №496 від 23.07.07р., №514 від 30.07.07р., №572 від 27.07.07р. на підставі договору №Ч010106МПС від 01.01.2006р., 2835грн.14коп. інфляційних нарахувань, 394грн.59коп. процентів річних, 662грн.79коп. пені, 3508грн.91коп. штрафу за тривалість прострочення сплати боргів.

Відповідач у відзиві на позов вимоги не визнає, стверджуючи, що внаслідок аварії, яка сталося на підприємстві, було зупинено роботу підприємства, а тому в зв’язку із форс-мажорними обставинами відповідач звільняється від відповідальності.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши та оцінивши надані сторонами докази, з’ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, суд ВСТАНОВИВ:

1 січня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю „Макрос” (позивач у справі) та Закритим акціонерним товариством „Чернігівський м’ясокомбінат” укладено (далі за текстом договір) строком дії до 31.12.06р., за умовами якого продавець зобов’язується постачати, а покупець приймати і вчасно оплачувати товар (харчові добавки), вид, кількість, вартість, а також умови постачання яких визначаються відповідно до порядку, передбаченого положеннями даного договору.

Даний договір підписаний представниками сторін з протоколом узгодження розбіжностей в частині пунктів 6.3.,6.4.,6.6. договору.

Враховуючи, що термін дії договору закінчився 31.12.06р., однак жодна із сторін не надала суду доказів надсилання до настання зазначеної дати заяви про своє бажання припинити дію даного договору, суд приходить до висновку, що в силу п.9.1.1 договору він був автоматично продовжений на невизначений термін, на тих самих умовах і діє на момент прийняття рішення. Факт існування договірних відносин між сторонами на момент розгляду спору у суді не заперечувався також і представниками сторін в судовому засіданні.

Виходячи із предмету договору фактично між сторонами укладений договір поставки, положення якого регулюються ст. 265 Господарського кодексу України та ст. 712 Цивільного кодексу України, за змістом яких одна сторона - постачальник зобов’язується поставити у зумовлені строки другій стороні –покупцеві товар, а покупець зобов’язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Умови та порядок постачання та оплати товару узгоджено сторонами у 3 та 4 розділах договору.

Відповідно до розділу 3 договору продавець поставляє товар покупцеві окремими партіями на умовах ЕХW - склад продавця. Кількість товару, що поставляється в складі кожної окремої партії, визначається відповідно до товаросупроводжувальних документів, що оформляються продавцем на постачання такої партії.

Пунктом 3.6. договору сторонами встановлено, що зобов’язання продавця по здійсненню постачання товару, згідно із умовами договору, вважаються виконаними належним чином з моменту їхнього відвантаження для транспортування в пункт призначення.

Позивач на виконання умов договору, протягом строку його дії здійснював поставки товару відповідачеві. Останні поставки продукції були здійснені позивачем на підставі накладних №384 від 12.06.07р., №421 від 25.06.07р., №471 від 11.07.2007р., №496 від 23.07.07р., №514 від 30.07.07р., №572 від 27.08.07р. Факт отримання продукції підтверджується підписами осіб, уповноважених відповідачем на отримання продукції, на вказаних накладних, а також не заперечується відповідачем. Всього, протягом червня 2007р. – серпня 2007р. позивачем було поставлено продукції на загальну суму 7929грн.

Разом з тим, враховуючи довготривалі відносини між сторонами на підставі договору №Ч010106МПС від 01.01.06р., всього відповідачем отримано продукції на загальну суму 71115грн.46коп., що підтверджується підписаним сторонами актом звірки розрахунків за період з 01.01.06р. по 19.05.08р. (а.с.60).

Відповідно до п.4.3. договору від 01.01.06р. відповідач зобов’язувався оплатити вартість кожної партії товару протягом 10 банківських днів від дати поставки.

В силу ст.193 Господарського кодексу України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов’язань.

Відповідно до ч.6 ст.265 Господарського кодексу України та ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Аналіз договору №Ч010106МПС від 01.01.06р. свідчить, що в ньому відсутні будь-які застереження щодо застосування до правовідносин між сторонами положень про купівлю-продаж, а тому судом при вирішенні даного спору застосовуються норми чинного законодавства, які регулюють відносини купівлі-продажу.

Згідно із ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов’язаний оплатити товар після його прийняття, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Як встановлено судом вище, відповідач зобов’язувався оплатити вартість кожної партії товару протягом 10 банківських днів від дати поставки.

Відповідач в період з липня 2007р. по листопад 2007р. сплатив позивачеві за отримані добавки 6429грн.46коп., що підтверджується наданими відповідачем оригіналами платіжних доручень №2947 від 18.07.07р., №3053 від 25.07.07р., №3191 від 03.08.07р., №3875 від 05.10.07р., №4192 від 01.11.07р. з відмітками банківської установи про проведення платежів. Крім того, відповідач після порушення провадження у справі 19.05.08р. платіжним дорученням №5604 перерахував позивачу 7000грн.

Відповідно до складеного та підписаного представниками сторін акту звіряння розрахунків за період з 01.01.06р. по 19.05.08р. (весь період існування договірних відносин між сторонами на підставі договору від 01.01.06р.) всього відповідачем за вказаний період було сплачено 76064грн.46коп. При цьому за період з 01.01.06р. по 01.11.07р. відповідачем було сплачено 69064грн.46коп. Отже, враховуючи, що за час дії договору від 01.01.06р. позивачем поставлено продукції на загальну суму 71115грн.46коп., а відповідачем сплачено 69064грн.46коп., заборгованість по оплаті вартості отриманої продукції на підставі договору від 01.01.06р. становила 2051грн.

Разом з тим, як вбачається із вказаного акту звірки, та не заперечується відповідачем, у останнього станом на 01.01.06р. існувала заборгованість перед позивачем в сумі 4949грн. за попередні поставки. В зв’язку з чим, оскільки відповідачем не вказувалися конкретні поставки, за які здійснювалися платежі, позивач правомірно зараховував отримані суми на погашення попередньої заборгованості. За таких обставин, суд приходить до висновку, що на момент звернення позивача з позовною заявою заборгованість по оплаті становила 7000грн.

Отриману від відповідача суму 7000грн., яка сплачена ним 19.05.08р., позивач на підставі ст.534 Цивільного кодексу України направив на погашення вимоги щодо сплати нарахованого штрафу за тривалість прострочення сплати боргів. Саме з цими запереченнями з боку позивача був підписаний акт звіряння розрахунків між сторонами.

Відповідно до положень ст.ст.610,611 Цивільного кодексу України порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання. Порушення боржником взятих на себе зобов’язань призводить до настання певних правових наслідків, які полягають у застосуванні встановлених законом та договором мір відповідальності.

На підставі п.6.2. договору від 01.01.06р. позивачем нарахована пеня за прострочення сплати відповідачем вартості отриманої продукції. Як вбачається із останнього наданого позивачем 03.07.08р. розрахунку, сума пені за період з 11.05.07р. по 09.03.08р. становить 806грн.22коп. При цьому пеня обчислена з урахуванням строків виконання зобов’язань по кожній окремій видатковій накладній, починаючи з поставки товару на підставі видаткової накладної №М-00249 від 24.04.07р., строк виконання зобов’язання по якій настав 11.05.07р. Аналіз розрахунку пені свідчить, що розрахунок складений з врахуванням змін облікової ставки Національного банку України, а також з урахуванням строку нарахування штрафних санкцій, встановленого ч.6 ст.232 Господарського кодексу України. Разом з тим, позивач просить стягнути 662грн.79коп. пені, нарахованої за період з 11.05.07р. по 09.03.08р., що не перевищує фактично нараховану суму пені.

Відповідно до ст.230 Господарського кодексу України пеня є господарською санкцією у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним господарського зобов’язання. В силу ст.549 Цивільного кодексу України пеня застосовується до несправних боржників у випадку порушення ними зобов’язання за договором. Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт систематичного порушення відповідачем своїх зобов’язань по своєчасної оплаті вартості отриманої продукції, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 662грн.79коп. пені є правомірними, а тому підлягають задоволенню.

Позивач, посилаючись на п.6.2.1. договору, просить стягнути з відповідача 3508грн.91коп. штрафу, нарахованого за тривалість прострочення сплати боргу. При цьому, позивач зазначає, що первісно заявлений до стягнення штраф в сумі 10508грн.91коп. був зменшений в зв’язку зі сплатою відповідачем 7000грн., які відповідно до ст.534 Цивільного кодексу України направлені на часткове погашення нарахованого штрафу.

Вимоги позивача щодо стягнення 3508грн.91коп. штрафу є безпідставними та задоволенню не підлягають, виходячи з наступного:

Пунктом 6.2.1. договору від 01.01.06р. передбачена додаткова відповідальність відповідача за порушення виконання зобов’язання. Згідно з приписами даного пункту у разі прострочення відповідачем оплати вартості товару понад 2 місяці, він має сплатити штраф в розмірі 15% від вартості кожної партії товару, оплата якої була прострочена, за кожний повний чи неповний місяць такого прострочення. Виходячи із змісту даного пункту суд приходить до висновку, що сторонами встановлено другий вид неустойки –штраф.

Відповідно до ст.549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання. При цьому, виходячи з визначення поняття штрафу, даний вид неустойки носить разовий характер, нараховується одноразово та не може безперервно збільшуватися в залежності від строків прострочення виконання зобов’язання. Отже, враховуючи приписи п.6.2.1. договору суд приходить до висновку, що штраф за прострочення оплати товару понад 2 місяці може бути нарахований тільки одноразово незалежно від кількості днів прострочення, на фактичну суму боргу на момент закінчення 2-х місяців, але щодо кожної поставки окремо.

Як вбачається із доданого позивачем 03.07.08р. до матеріалів справи розрахунку суми штрафу, штраф обчислювався без урахування передбаченого п.6.2.1. договору двохмісячного строку прострочення оплати, а також фактично обчислювався за кожний день прострочення із застосуванням розміру штрафу –0,5% в день, що не відповідає правовій природі штрафу. Оскільки саме позивачем визначений період нарахування штрафу за прострочення оплати товару, поставленого відповідачем по видатковій накладній №М-00113 від 27.02.07р., та враховуючи умови п.6.2.1. щодо підстав нарахування штрафу, документи, які підтверджують проведені відповідачем платежі, суд приходить до висновку, що по поставках товару, здійснених за період з 27.02.07р. по 27.08.07р. сума штрафу становить 2001грн.89коп.

Оскільки штраф, як вид неустойки, може бути застосований до несправного боржника за будь-яке порушення зобов’язання, в тому числі за прострочення виконання грошових зобов’язань, чинним законодавством не забороняється застосування до несправних боржників одночасно як пені, так і штрафу, матеріалами справи підтверджується факт допущення відповідачем прострочення оплати отриманого товару по видаткових накладних №М-00113 від 27.02.07р., №М-00182 від 27.03.07р., №М-00217 від 10.04.07р., №М-00249 від 24.04.07р., №М-00304 від 14.05.07р., №М-00340 від 29.05.07р., №М-00384 від 12.06.07р., №М-00421 від 25.06.07р., №М-00471 від 11.07.07р., №М-00496 від 23.07.07р., №М-00514 від 30.07.07р., №М-00572 від 27.08.07р. понад два місяці, тому дії позивача щодо нарахування штрафу є правомірними. Проте, як вбачається із матеріалів справи та підтверджується платіжним дорученням №5604 від 19.05.08р. (а.с.39), відповідачем сплачено 7000грн. Відповідно до ст.534 Цивільного кодексу України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов’язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такі черговості, якщо інше не встановлено договором: у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов’язані з одержанням виконання; у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; у третю чергу сплачується основна сума боргу. Договором № Ч010106МПС від 01.01.06р. порядок черговості погашення вимог за грошовими зобов’язаннями не встановлюється, а тому позивач правомірно скористався наданим йому правом визначення черговості погашення своїх вимог. Разом з тим, оскільки позивачем неправомірно нарахована сума штрафу –10508грн.91коп., тому із 7000грн., сплачених відповідачем 19.05.08р. на погашення штрафу мало бути направлено лише 2001грн.89коп. Решта суми –4998грн.11коп. є погашенням боргу, який існував на момент пред’явлення позову. Таким чином, предмет спору в частині стягнення боргу в сумі 4998грн.11коп. відсутній, а тому провадження у справі в цій частині має бути припинено. За таких обставин, заборгованість відповідача по оплаті товару на момент прийняття рішення становить 2001грн.89коп.

Відповідачем не надано доказів оплати ним вартості боргу в повному обсязі, а тому позов в частині суми основного боргу підлягає частковому задоволенню в сумі 2001грн.89коп.

Враховуючи, що вимоги позивача в частині стягнення 3508грн.91коп. є безпідставними внаслідок неправильного обчислення суми штрафу, в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, має на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому нарахування інфляційних та процентів річних не обмежується скороченими строками.

Сума інфляційних нарахувань обчислені позивачем із застосуванням встановлених індексів інфляції з урахуванням окремих поставок та періодів прострочення відповідачем сплати отриманого товару, починаючи з 24.01.06р. по 19.05.08р. Проценти річних обчислені позивачем також за період з 24.01.06р. по 19.05.08р. з урахуванням сум, сплата яких прострочена відповідачем. Сума інфляційних нарахувань становить 2835грн.14коп., сума процентів річних становить 394грн.59коп. Оскільки факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов’язання підтверджується матеріалами справи, не заперечується відповідачем, з нього має бути стягнуто 2835грн.14коп. інфляційних нарахувань та 394грн.59коп. процентів річних.

Судом не приймається до уваги твердження відповідача, що внаслідок аварії, яка відбулася на підприємстві 03.09.07р., настали форс-мажорні обставини, в зв’язку з чим в силу п.7.3. договору термін виконання сторонами зобов’язань переноситься відповідно до періоду, протягом якого діють такі обставини, оскільки на момент аварії відповідач повинен був виконати всі свої зобов’язання, а тому така подія не може бути розцінена як підстава для звільнення від відповідальності.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідача пропорційно задоволеним вимогам, з урахуванням погашеної ним після порушення провадження у справі суми. Враховуючи, що відповідно до п. 38 Інструкції “Про порядок обчислення та справляння державного мита”, затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції України від 22.04.1993р. №15, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 19.05.93р. за №50, внесено мито не повертається, а тому судом не вирішується питання щодо повернення позивачу сплаченого державного мита на розмір зменшених ним позовних вимог.

Керуючись, ст.ст.534,549,610,611,625,692,712 Цивільного кодексу України, ст.ст.193,230,232,265 Господарського кодексу України, ст.ст.,49,80 п.1-1,82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Закритого акціонерного товариства „Чернігівський м’ясокомбінат”, вул.Любецька, 80, м.Чернігів, 14000 (ідентифікаційний код 05507146, р/р 1 у Полікомбанку, МФО 353100) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Макрос”, м.Київ, вул.. Саксаганського, 84/86, офіс 10 (ідентифікаційний код 31256979, п/р 260094658 в АППБ “Аваль” м.Київ, МФО 300335) 2001грн.89коп. боргу, 662грн.79коп. пені, 2835грн.14коп. інфляційних нарахувань, 394грн.59коп. процентів річних., 108грн.93коп. державного мита та 89грн.92коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Провадження у справі в частині стягнення 4998грн.11коп. припинити.

В решті позову відмовити.

Суддя Т.Г.Оленич