ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2008 р.

№ 40/33

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

Головуючого судді Кузьменка М.В.,

суддів Васищака І.М.,

Палій В.М.,

розглянувши касаційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Луч АО" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.09.2008р.

у справі №40/33 господарського суду м. Києва

за позовом Закритого акціонерного товариства "Луч АО"

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю

"Діагностик груп"

про стягнення 163 574,54грн.

за участю представників:

ЗАТ "Луч АО" –не з’явилися;

ТОВ "Діагностик груп" –Раковський К.Ю.

в с т а н о в и л а :

Закрите акціонерне товариство "Луч АО" звернулося до господарського суду м. Києва з позовом та просило суд стягнути з відповідача –Товариства з обмеженою відповідальністю "Діагностик груп" 163 574,54грн., у т.ч. 151 294,31грн. основної заборгованості, 10 693,60грн. пені, 1 586,63грн. процентів.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що відповідач, в порушення умов договору №0098-ОМ від 27.12.2007р., лише частково виконав свої зобов’язання з оплати поставлених йому мікроскопів Olympus BX51 та CX41, цифрової відеокамери Olympus DP20 та системи Cyto Vision, хоча строк виконання такого зобов’язання настав (а.с.5-7).

До прийняття рішення по суті, позивачем зменшено розмір заявлених ним вимог. Так, відповідно до заяви від 25.06.2008р., позивач просить стягнути з відповідача 10 729,31грн. основної заборгованості, 14 083,23грн. пені, 2010,22грн. процентів, а всього 26 821,76грн. При цьому, у поданій заяві позивач посилається на те, що відповідачем, після прийняття судом даної позовної заяви до розгляду, частково погашено основну заборгованість шляхом здійснення платежу у розмірі 140 565грн. 10.06.2008р. (а.с.50).

Відповідач у справі – ТОВ "Діагностик груп" відзиву на позов суду першої інстанції не надав.

Рішенням господарського суду м. Києва від 10.07.2008р. позов задоволено повністю. Відповідно до рішення суду з відповідача на користь позивача стягнуто 10 729,31грн. основної заборгованості, 14 082,23грн. пені, 2010,22грн. в рахунок трьох процентів річних (а.с.56-58).

Приймаючи рішення у даній справі про задоволення заявлених вимог у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що:

- відповідач порушив взяті на себе зобов’язання з оплати поставленого йому товару у встановлений договором строк, внаслідок чого на момент прийняття рішення заборгованість становить 10 729,31грн.;

- відповідач як особа, що допустила порушення грошового зобов’язання, має сплатити проценти у відповідності з ст.625 ЦК України;

- оскільки відповідач порушував строки виконання зобов’язання, він повинен сплатити неустойку згідно ст.549,551 ЦК України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.09.2008р. рішення господарського суду м. Києва від 10.07.2008р. скасовано, а у позові відмовлено (а.с.121-126).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні заявлених вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що:

- відповідач не був повідомлений судом першої інстанції про час і місце засідання суду належним чином, внаслідок чого був позбавлений надати докази, які спростовують заявлені позовні вимоги;

- відповідачем у повному обсязі виконані взяті на себе зобов’язання щодо оплати переданого йому позивачем товару, при цьому, збільшення ціни такого товару відповідно до умов договору здійснюється шляхом укладення додаткової угоди, а позивачем відповідний факт не доведено;

- є помилковим висновок суду першої інстанції щодо порушення строку виконання зобов’язання з оплати товару, оскільки, відповідно до умов договору, залишок суми сплачується трьома рівними платежами протягом січня, лютого та березня 2008р. згідно виставлених рахунків, між тим, факт виставлення відповідних рахунків не підтверджується зібраними у справі доказами.

Не погоджуючись з постановою апеляційної інстанції, ЗАТ "Луч АО" звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою та просить її скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вимоги касаційної скарги мотивовані порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права (а.с.129-131).

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при винесенні оспорюваного судового акта, знаходить касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 27.12.2007р. між сторонами у справі –ЗАТ "Луч АО" та ТОВ "Діагности груп" укладено договір №0098-ОМ, предметом якого є оплатна передача позивачем у власність відповідача

мікроскопів Olympus BX51 та CX41, цифрової відеокамери Olympus DP20 та системи Cyto Vision.

Даний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов’язань, а саме майново-господарських зобов’язань.

Так, відповідно до ст.173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених законами України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Однією з підстав виникнення господарського зобов’язання, згідно ст.174 ГК України, є господарський договір.

При цьому, згідно ч.1 ст.175 ГК України, майново-господарські зобов’язання, які є одним із видів господарських зобов’язань, - це цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За умовами укладеного сторонами договору, позивач передав у власність відповідача вищевказаний товар, що встановлено судами обох інстанцій.

Спір у даній справі виник у зв’язку з не виконанням відповідачем взятих на себе зобов’язань з оплати товару, поставленого йому позивачем за цим договором.

Вирішуючи переданий спір по суті заявлених вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач виконав взяті на себе зобов’язання з оплати поставленого йому товару лише частково і заборгованість, з урахуванням часткової оплати, проведеної у період розгляду справи, становить 10 729,31грн.

Разом з тим, такого висновку суд першої інстанцій дійшов без врахування наступних норм матеріального права.

В силу ч. 1 ст.188 ГК України, за загальним правилом, одностороння зміна господарських договорів не допускається. Аналогічне положення містить ст.525 ЦК України, яка визначає, що одностороння зміна умов зобов’язання не допускається.

Так, укладеним сторонами договором передбачено можливість зміни ціни договору у випадку зміни курсу сесії НБУ більше ніж на 1% від зазначених у п.4.2 договору показників курсу іноземної валюти. Між тим, вказаним договором встановлено, що така зміна відбувається шляхом укладення сторонами додаткової угоди, на що вірно звернула увагу апеляційна інстанція. При цьому, факт укладення відповідної додаткової угоди щодо зміни ціни товару позивачем належними доказами (двосторонньою угодою) не доведено.

Переглядаючи прийняте рішення в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції встановив, що позивачем повністю здійснено оплату поставленого товару за ціною, яка визначена умовами договору, шляхом перерахування: 27.12.2007р. –320 000грн., 09.04.2008р. –80 000грн., 09.06.2008р. –140 565грн., що у загальній сумі становить 540 565грн.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вірно дійшов висновку про те, що заявлені вимоги в частині стягнення основної заборгованості є необґрунтованими.

Також касаційна інстанція погоджується з правильністю висновку суду апеляційної інстанції щодо помилковості твердження суду першої інстанції про доведення позивачем факту порушення відповідачем встановлених договором строків оплати з наступних підстав.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст.175 ГК України.

Відповідно до п.1 ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

В силу ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно п.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Укладеним сторонами договором визначено порядок здійснення розрахунків, відповідно до якого оплата за товар проводиться наступним чином: 60% в якості авансового платежу протягом трьох банківських днів з моменту підписання договору; залишок суми сплачується трьома рівними платежами відповідно протягом січня, лютого і березня 2008р. згідно з виставленими рахунками (п.4.1 договору).

Заявляючи вимоги про стягнення процентів та пені, позивач посилається на несвоєчасне здійснення остаточних платежів.

Визнаючи заявлені позовні вимоги в частині стягнення пені та процентів такими, що підлягають задоволенню, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено строки оплати. При цьому, суд першої інстанції не з’ясовував чи виставлялись відповідачу рахунки, як це передбачено умовами договору. З’ясовуючи відповідне питання, суд апеляційної інстанції визнав недоведеним факт виставлення відповідних рахунків на здійснення остаточних платежів, що також вбачається з платіжних доручень якими здійснено оплату відповідачем, у яких у графі "призначення платежу" є посилання лише на рахунок №334 від 27.12.2007р. на оплату авансу (а.с.88-89).

Так, в силу ч. 2 ст.613 ЦК України, якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Крім того, відповідно до ст.547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов’язання вчиняється у письмовій формі. При цьому, недодержання письмової форми, в силу ч.2 вказаної норми, тягне за собою нікчемність правочину. Пеня є видом неустойки та видом забезпечення виконання зобов’язання відповідно д о ст.ст.546,549 ЦК України.

Договором сторонами встановлена відповідальність у вигляді пені за порушення строків поставки товару (п.8.3 договору); досягнення між сторонами згоди щодо відповідальності у вигляді пені за порушення строків оплати у встановленій формі не доведено позивачем.

У поданій позовній заяви, позивач мотивує заявлені вимоги в частині стягнення пені нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань". Разом з тим, вказаний Закон передбачає можливість встановлення такої відповідальності за домовленістю сторін та максимальний розмір пені, а не обов’язок застосування такої відповідальності за наявності лише факту прострочення, що вбачається з ст.1 Закону, яка визначає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції, повторно розглядаючи справи відповідно до ст.101 ГПК України, за наявними у справі і додатково поданими доказами, які не були надані суду першої інстанції, з причин не повідомлення відповідача належними чином про час і місце засідання суду першої інстанції, що встановлено апеляційною інстанцією, дійшов правильного висновку щодо необґрунтованості заявлених вимог та скасував прийняте у справі рішення.

Посилання скаржника, що судами не взято до уваги те, що відповідачем здійснено попередню оплату у меншому ніж 60% від вартості товару розмірі, як на обставину, що має значення для вирішення спору у даній справі, безпідставні, оскільки предметом спору у даній справі не є застосування відповідальності за прострочення оплати частини авансу, отже, з’ясування відповідної обставини не входить до предмету доказування у даній справі.

Крім того, в силу ч.3 ст.538 ЦК України, позивач, у разі здійснення оплати авансу не у повному обсязі, мав право зупинити виконання свого обов'язку або відмовитися від його виконання частково чи у повному обсязі.

За таких обставин, підстав для зміни чи скасування постанови Київського апеляційного господарського суду від 16.09.2008р. не має.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119- 11111 ГПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.09.2008р. у справі №40/33 господарського суду м. Києва залишити без змін, а касаційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Луч АО" –без задоволення.

Головуючий суддя Кузьменко М.В.

Судді Васищак І.М.

Палій В.М.