ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 41/164

22.09.08

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮМ-Аграрій»

до                      Відкритого акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг»

про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 4-01-803 фл від 02.07.01.

Суддя Спичак О.М.

Представники:

від позивача: не з’явився;

від відповідача: Букін Є.В. –представник за довіреністю № 14/20-99-08 від 02.09.2008 року;

Берченко С.А. –представник за довіреністю № 16/89-07 від 02.11.2007 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮМ-Аграрій»звернулось в Господарський суд м. Києва з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» про визнання недійсним Договору фінансового лізингу № 4-01-803 фл від 02.07.2001 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що при укладанні Договору фінансового лізингу № 4-01-803 фл від 02.07.01 р. не були дотримані вимоги ст. 21 Закону України «Про фінансовий лізинг»(в редакції від 14.01.1999р.) яка передбачала його обов’язкову державну реєстрацію у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

З цих підстав позивач просить задовольнити позов, визнати недійсним Договір фінансового лізингу № 4-01-803 фл від 02.07.2001 р., а також стягнути понесені ним по справі судові витрати –85,00 грн. –державного мита, 118, 00 грн. –витрат за інформаційно - технічне забезпечення судового процесу.

Ухвалою від 05.08.2008р. було порушено провадження по справі та призначено її розгляд на 01.09.2008 р.

01.09.2008 представник позивача в судове засідання не зя’вився, через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позову та подав заяву про застосування строків позовної давності.

У зв’язку з неявкою представника позивача та його клопотанням розгляд справи було відкладено на 22.09.2008 року.

22.09.2008 року представник позивача повторно у судове засідання не з’явився, про причини неявки суд не повідомив, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Представники відповідача підтримали раніше поданий відзив та заяву, просили в позові відмовити повністю.

Відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 22.09.2008р. оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представників відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

02.07.2001р. між позивачем та відповідачем було укладено Договір фінансового лізингу № 4-01-803 фл (далі - Договір), згідно умов якого (п.1.1), сторони погодили, що предметом цього Договору є придбання відповідачем майна та передача його у платне користування позивачу на умовах фінансового лізингу. Перелік майна, назви заводів-виготовлювачів, кількість, ціна та вартість майна, що передається в лізинг наведено у Додатках до цього Договору.

Термін лізингу становить 5,5 років з дати, вказаної акті приймання-передачі.

Згідно п.3.1 Договору позивач за користуванням майном сплачує періодичні лізингові платежі.

Розмір лізингових платежів, їх склад та терміни сплати встановлюються в Додатку до цього Договору (графік сплати лізингових платежів).

Згідно викладених в позовній заяві вимог позивач просить суд визнати зазначений вище Договір недійсним, мотивуючи це тим, що при його укладанні не були дотримані вимоги діючих на той момент норм права, а саме ст. 21 Закону України «Про фінансовий лізинг»(в редакції від 14.01.1999р.) яка передбачала, що у разі якщо об’єктом лізингу є державне майно або договір пайового лізингу передбачає залучення державних коштів чи для забезпечення виконання лізингового договору надаються державні гарантії, договір лізингу підлягає обов’язковій реєстрації у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку. Договори, незареєстровані у встановленому порядку, визуються недійсними.

З’ясувавши всі фактичні обставини справи, заслухавши пояснення представників відповідача господарський суд дійшов висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про лізинг»в редакції від 14.01.1999р. чинній на момент укладення Договору, у разі якщо об'єктом лізингу є державне майно або договір пайового лізингу передбачає залучення державних коштів чи для забезпечення виконання лізингового договору надаються державні гарантії, договір лізингу підлягає обов'язковій реєстрації у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку. Договори, не зареєстровані у встановленому порядку, визнаються недійсними.

Як вбачається з Договору укладеного між сторонами, відповідач придбаває майно за рахунок коштів державного лізингового фонду у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року № 1352.

Таким чином, укладений між сторонами Договір в силу ст. 21 Закону України «Про лізинг»підлягав обов’язковій реєстрації.

Однак, вказана реєстрація проведена не була, що не заперечується і представниками відповідача.

Статтею 21 Закону передбачено, що договори незареєстровані у встановленому порядку визнаються недійсними.

01.09.2008р. відповідач через канцелярію суду разом з відзивом подав заяву про застосування позовної давності, в якій зазначив, що позивачем порушено встановлений ч. 1 ст. 257 Цивільного Кодексу України строк позовної давності для визнання Договору лізингу № 4-01-803 фл від 02.07.2001р. недійсним, а також просив суд застосувати позовну давність до вимог позивача та відмовити останньому у позові в зв’язку з її спливом.

Згідно ч. 1 ст. 257 Цивільного Кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 3, 4 ст. 267 Цивільного Кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою про визнання Договору фінансового лізингу № 4-01-803 від 02.07.2001 30.07.2008р. тоді як з моменту укладання сторонами Договору минуло сім років, а з моменту закінчення строку позовної давності на його оскарження чотири роки.

Судом також встановлено, що позивач згідно заявлених в позові вимог не звертався до суду з вимогою поновити пропущений строк позовної давності для визнання Договору недійсним, підстав для його поновлення судом також не вбачається.

Таким чином, зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, господарський суд вважає, що строк позовної давності визначений ч. 1 ст.257 ЦК України, щодо визнання Договору фінансового лізингу № 4-01-803 від 02.07.2001 30.07.2008р. недійсним, сплив, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.          В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя О.М. Спичак

Дата підписання рішення: 11.11.2008 р.