ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2008 р.

№ 16/24

Вищий господарський суд України в складі колегії суддів:

Бернацької Ж.О. –головуючої (доповідач),

Остапенка М.І.,

Харченка В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу державного підприємства "Луганськвугілля" на постанову Луганського апеляційного господарського суду від 13.05.2008 в справі № 16/24 господарського суду Луганської області за позовом закритого акціонерного товариства Горнозбагачувальна фабрика "Краснолуцька" до державного підприємства "Луганськвугілля" про стягнення 945129, 40 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Серединської О.М.,

від відповідача: не з'явилися, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - закрите акціонерне товариство Горнозбагачувальна фабрика "Краснолуцька" у січні 2008 звернувся до господарського суду Луганської області з позовною заявою до відповідача - державного підприємства "Луганськвугілля" про стягнення 945129, 40 грн.

Рішенням господарського суду Луганської області від 14.04.2008 (суддя Шеліхіна Р.М.) позов задоволено частково: стягнуто з підприємства "Луганськвугілля" на користь закритого акціонерного товариства Горнозбагачувальна фабрика "Краснолуцька" борг у сумі 474583, 60 грн., інфляційних нарахувань у сумі 88308, 45 грн., три проценти річних у сумі 29031, 62 грн. з підстав правомірності та обґрунтованості позовних вимог, витрати зі сплати державного мита у сумі 5919, 20 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 73, 90 грн.; в решті вимог відмовлено.

Постановою Луганського апеляційного господарського суду від 13.05.2008 (судді: Бойченко К.І. –головуючий, Єжова С.С., Парамонова Т.Ф.) скасовано рішення господарського суду Луганської області від 14.04.2008 в справі № 16/24 у частині відмови у стягненні пені в сумі 353205, 73 грн. та розподілу судових витрат, стягнуто з державного підприємства "Луганськвугілля" на користь закритого акціонерного товариства Горнозбагачувальна фабрика "Краснолуцька", пеню в сумі 353205, 73 грн. з підстав правомірності та обґрунтованості позовних вимог, витрати зі сплати державного мита у сумі 9451, 29грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у сумі 118 грн.; в решті рішення господарського суду Луганської області від 14.04.2008 в справі № 16/24 залишено без змін; стягнуто з державного підприємства "Луганськвугілля" на користь закритого акціонерного товариства Горнозбагачувальна фабрика "Краснолуцька" витрати зі сплати державного мита у сумі 1766, 03 грн.

Не погоджуючись з прийнятою постановою Луганського апеляційного господарського суду від 13.05.2008, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою про її скасування та прийняття нового рішення.

В обґрунтування касаційних вимог скаржник посилається на порушення, та неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на касаційну скаргу, позивач просить постанову суду залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, вказуючи на безпідставність її доводів.

Заслухавши представника позивача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 29.07.2005 закритим акціонерним товариством Горнозбагачувальною фабрикою "Краснолуцька" (виконавець) з державним підприємством "Луганськвугілля" в особі відокремленого підрозділу "Шахта "Вергелівська" (замовник) укладено договір № 28 про надання послуг.

Згідно пункту 1.1 договору замовник зобов'язувався своїми силами та коштами поставити для збагачення виконавцю рядове вугілля, в подальшому вугілля, і сплатити вартість послуг виконавця зі збагачення вугілля.

Відповідно до умов пункту 3.7 договору під час відвантаження продуктів збагачення залізничним транспортом, всі витрати, пов'язані з цим, відносяться на рахунок замовника, зокрема, суми провізної плати, збори і штрафи, передбачені статутом залізного транспорту і нараховані за відсутності вини виконавця.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що виконавець зобов'язується збагачувати вугілля замовника на умовах давальницької сировини з метою отримання продуктів збагачування з наступною передачею її замовнику.

На виконання зазначеного договору позивач за період з жовтня 2005 року по лютий 2006 року включно надав відповідачу послуги зі збагачування вугілля на загальну суму 474583, 60 грн., що підтверджується складеними та підписаними сторонами актами звірки взаєморозрахунків від 03.10.2007 та актами здачі –прийняття робіт (надання послуг): від 31.10.2005 № 0У-0000135 на суму 33012 грн., від 31.10.2005 № 0У-0000136 на суму 7197, 60 грн., від 30.11.2005 № 0У-0000146 на суму 144528 грн., від 30.11.2005 № 0У-0000152 на суму 66705, 28 грн., від 31.12.2005 № 0У-0000162 на суму 144012 грн., від 31.12.2005 № 0У-0000170 на суму 70930, 98 грн., від 31.01.2006 № 0У-0000021 на суму 6471, 42 грн., від 28.02.2006 № 0У-0000041 на суму 1726, 32 грн.

Відповідно до пункту 5.1 договору сторонами передбачено, що замовник оплачує виконавцю вартість послуг зі збагачування вугілля шляхом перерахування грошових коштів у національній валюті України на рахунок виконавця у розмірі 100 процентів протягом п’яти днів з моменту отримання рахунку замовником.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що вказані рахунки отримані відповідачем двічі, в день їх виставлення, про що зазначено у найменуванні розділу акту звірки взаєморозрахунків від 03.10.2007 „№, та дата отримання рахунку фактури”.

Вдруге позивач направив на адресу відповідача рахунки простими листами з повідомленнями про вручення поштового відправлення, що підтверджується вказаними повідомленнями із зазначенням дати вручення рахунків: № 137 та № 142 від 31.10.2005 отримані 18.11.2005, № 148 та № 154 від 30.11.2005 отримані 14.12.2005, № 162 та № 172 від 31.12.2005 отримані 12.01.2006, рахунок № 21 від 31.01.2006 отримано 02.02.2006.

Відповідач проти цих доводів не заперечував.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідача перед позивачем згідно договору утворилась заборгованість в сумі 474583, 60 грн., яку відповідач не сплатив.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач нарахував інфляційні за період з листопада 2005 року по грудень 2007 року на загальну суму 88308, 45 грн., а також три проценти річних за період з 24.11.2005 по 18.01.2008 на загальну суму 29031, 62 грн.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у відзиві без номеру та дати від 14.04.2008 відповідач визнав позовні вимоги у частині стягнення боргу в сумі 474583, 60 грн., інфляційних нарахувань у сумі 88308, 45 грн. та трьох відсотків річних у сумі 29031, 62 грн.; відповідач не визнав позовну вимогу про стягнення пені в сумі 353205, 73 грн., посилаючись на положення статті 232 Господарського кодексу України, зазначивши, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання припиняється через шість місяців з дня, коли зобов’язання повинно бути виконане.

Суди обох інстанцій правомірно дійшли висновку, що дії відповідача у частині визнання позовних вимог про стягнення боргу, інфляційних нарахувань, трьох відсотків річних не суперечать положенням частини 5 статті 78 Господарського процесуального кодексу України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені за період з 24.11.2005 по 18.01.2008, місцевий суд виходив з того, що позивачем порушено встановлений законом порядок нарахування пені, передбачений статтею 232 Господарського кодексу України

Суд апеляційної інстанції не погодився з вказаним висновком суду першої інстанції, мотивуючи тим, що пунктом 6.5 договором передбачено, що за прострочення умов сплати послуг з переробки вугілля, відповідач оплачує позивачу пеню у розмірі 0,1% від простроченої суми платежу за весь період платежу, включаючи день сплати заборгованості.

Проте висновки суду апеляційної інстанції про стягнення пені колегія суддів Вищого господарського суду України вважає передчасними, з огляду на наступне.

Згідно частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання.

Відповідно до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України про стягнення неустойки (штрафу, пені) позовна давність застосовується в один рік.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано.

Суд апеляційної інстанції не врахував відповідність пункту 6.5 договору приписам пункту 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України, частини 6 статті 232 Господарського кодексу України та статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань".

За таких обставин рішення господарського суду Луганської області від 14.04.2008 та постанова Луганського апеляційного господарського суду від 13.05.2008 в цій частині підлягають скасуванню.

Аналіз наведених доводів в їх сукупності свідчить про неповне з’ясування судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, та про порушення вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України щодо всебічного, повного та об’єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене, вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного та об’єктивного встановлення обставин справи, прав та обов’язків сторін, і відповідно до вимог чинного законодавства вирішити спір.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного підприємства "Луганськвугілля" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Луганської області від 14.04.2008 та постанову Луганського апеляційного господарського суду від 13.05.2008 в справі № 16/24 господарського суду Луганської області в частині стягнення пені скасувати. Справу в цій частині передати на новий розгляд в іншому складі суду до господарського суду Луганської області.

В іншій частині рішення господарського суду Луганської області від 14.04.2008 та постанову Луганського апеляційного господарського суду від 13.05.2008 в справі № 16/24 залишити без змін.

Головуючий, суддя:

Ж. Бернацька

Судді:

М. Остапенко

В. Харченко