ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2008 р.

Справа № 9/1049/07

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого : Михайлова М.В.

Суддів: Тофана В.М.,

Журавльова О.О.

При секретарі:           Павленко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Харченко Г.Г., за довіреністю;

від відповідача: Крижановська І.М., за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Миколаївмеблі"

на рішення господарського суду Миколаївської області від 01 липня 2008 року

у справі №9/1049/07

за позовом Відкритого акціонерного товариства "Миколаївмеблі"

до відповідача Відкритого акціонерного товариства Енергопостачальної компанії "Миколаївобленерго"

про стягнення 56 081,47 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Відкритого акціонерного товариства "Миколаївмеблі" про стягнення 53 034,52 грн..

В заяві про уточнення позовних вимог від 04.03.2008р. позивач просив стягнути з відповідача 56 081,47 грн. збитків, які складаються з :

- 20 000,00 грн. витрат на оплату правової допомоги;

- 13 315,55 грн. витрат на придбання бензогенератора;

- 48,00 грн. вартості придбання мастила для бензогенератора;

- 5 878,18 грн. заробітної палати працівників за період вимушеного простою;

- 2 096,75 грн. сум нарахованих внесків на заробітну плату:

- 1 539 грн. двократної вартості недовідпущеної електричної енергії;

- 91,20 грн. вартості послуг на поновлення електричної енергії;

- 878,95 грн. збитків від інфляції та 3-х відсотків річних

-6 620,67 грн. упущеної вигоди з врахуванням індексу інфляції.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував приписами ч. 3 ст. 22, 1166, 693 ЦК України, в зв’язку з неналежним виконанням з боку відповідача зобов’язання за договором на постачання електричної енергії.

Відповідач позовні вимоги не визнав в повному обсязі, посилаючись на їх недоведеність та безпідставність.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 01 липня 2008 року по справі № 9/1049/07 (суддя Філінюк І.Г.) в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням господарського суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить повністю скасувати рішення господарського суду Миколаївської області, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача, враховуючи ринкові ціни, що будуть існувати на день ухвалення рішення.

19.09.2008 року через канцелярію від скаржника надійшло додаткове обґрунтування до апеляційної скарги.

Свої вимоги скаржник мотивує тим, що суд не повністю з’ясував обставини, що мають значення для справи, та порушив норми матеріального права.

02.09.2008 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, а 23.09.2008 року додаткові пояснення до відзиву, в яких відповідач просить рішення господарського суду Миколаївської області від 01 липня 2008 року по справі № 9/1049/07 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони, згідно приписів ст. 98 ГПК України, були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст.85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву, наявні матеріали справи та обставини, на які посилається скаржник, а також перевіривши додержання та правомірність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши представників сторін, апеляційний господарський суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 611, 623 ЦК України, у разі невиконання або неналежного виконання зобов’язання боржником він зобов’язаний відшкодувати кредиторові завдані ним збитки. Під збитками розуміються витрати, зроблені кредитором, втрата або пошкодження його майна, а також неодержані кредитором доходи, які він одержав би, якби зобов’язання було виконано боржником.

Порушення боржником взятих на себе зобов’язань спричиняє настання певних правових наслідків, що полягають у застосуванні встановлених законом мір відповідальності. Мірою відповідальності, відповідно до приписів ст. 22, п.1 ст. 623 ЦК України є обов’язок боржника відшкодувати збитки, заподіяні ним кредитору в силу невиконання або неналежного виконання своїх зобов’язань. При даній мірі відповідальності на порушника покладається обов’язок, що не лежав на ньому до правопорушення, виконання якого пов’язане із зменшенням обсягу його майнових прав, в силу чого він позбавляється відомого комплексу прав без отримання якихось вигод і компенсацій.

Притягнення до цивільно-правової відповідальності можливо лише при наявності певних, передбачених законом умов. Їх сукупність утворює склад цивільного правопорушення, який і є підставою цивільно-правової відповідальності.

Одним з елементів складу цивільного правопорушення, який вимагається законом для настання відповідальності у формі відшкодування збитків, є об’єктивна сторона, яку утворюють: наявність збитків у майновій сфері кредитора; протиправні дії, які виражені у невиконанні або неналежному виконанні боржником взятого на себе зобов’язання; причинний зв’язок між протиправними діями боржника та збитками. При цьому важливим елементом об’єктивної сторони правопорушення є причинний зв’язок між збитками, які виникли у кредитора та протиправними діями боржника, які вираженні у порушенні ним взятих на себе зобов’язань. Тобто протиправна дія є причиною, а збитки –наслідком протиправної дії.

Згідно вимог ст. 614 ЦК України особа, яка не виконала зобов’язання або виконала його неналежним чином, несе майнову відповідальність лише при наявності вини (умислу або необережності). Відсутність вини доводиться особою, яка порушила зобов’язання.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Взаємовідносини споживачів електричної енергії, постачальників електричної енергії та електропередавальних організації регулюються договором про постачання електричної енергії та Правилами користування електричною енергією (ПКЕЕ).

18 грудня 2006 року факт припинення електропостачання у відношенні ВАТ "Миколаївмеблі" відбувся на підставі складеного акту про недопуск. При цьому посилання позивача на те, що припинення електропостачання відбулось з метою примусити позивача сплатити суму по Акту порушення ПКЕЕ № Э 2060 від 23.10.2006 р. у сумі 125 886,10 грн., не обґрунтовано та не доведено належними доказами, оскільки у повідомленні про припинення електропостачання визначено, що 18.12.2006 р. відключення буде здійснено за недопущення до електроустановок споживача та розрахункових засобів обліку електричної енергії уповноважених осіб електропередавальної організації. Дане повідомлення підписано трьома представниками ВАТ ЕК "Миколаївобленерго", та у акті про не допуск від 13.12.2006 р. зазначено, "...що споживач не забезпечив безперешкодний доступ постачальника електричної енергії до електроустановок для проведення технічної перевірки засобів обліку, що тягне за собою припинення електропостачання згідно з п. 7.5.2 ПКЕЕ".

Відповідно до повідомлення про припинення та акту про недопуск ніяких вимог до позивача щодо припинення електропостачання у разі не сплати боргу у сумі 125 886,10 грн. по Акту порушення не висувалося.

В зв'язку з припиненням електропостачання у відношенні позивача, рішенням Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України від 19 червня 2007 р. № 5-р/тк у справі № 1-26.213/2-2007, було підтверджено неправомірне припинення енергопостачання ВАТ "Миколаївмеблі" з 18.12.2006 р. по 25.12.2006 р., в результаті не дотримання визначених у п.7.5 ПКЕЕ строків повідомлення про припинення електропостачання, яке ВАТ ЕК "Миколаївобленерго" визнано та понесені штрафні санкції.

Таким чином, рішенням Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України визнана вина відповідача в порушенні строків повідомлення про припинення електропостачання, а не за відключення позивача від мережі енергопостачання.

Стосовно позовних вимог про стягнення збитків у розмірі 20 000,00 грн., понесених на підставі договору про надання юридичних послуг від 20.12.2006 р., колегія суддів зазначає наступне.

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо стягнення витрат на оплату юридичних послуг, п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України, приписами якої передбачено, що під збитками розуміються втрати, які особа понесла в зв’язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або повинна була зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 28 ГПК України справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють в межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника.

Керівники підприємств та організації, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище. Представники юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Тобто, залучення для участі в справі адвоката або приватного юриста є право, а не обов’язок позивача.

Позивачем не доведено належними доказами, що залучення ним для участі в справі № 1-26.213/2-2007, на засідання Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України щодо неправомірного припинення електропостачання, адвоката або приватного юриста для надання правової допомоги є його обов’язок.

Крім того, дані позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на те, що аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного суду України від 04.03.2002 р. у справі № 2/217, відповідно до якої визначено, що віднесенням до збитків витрат на правове обслуговування суперечить закону та зокрема положеннями ст. 203 ЦК України (у старій редакції ЦК УРСР, дані норми фактично містить ст. 22 чинного ЦК України), оскільки такі витрати не мають обов’язкового характеру і факт їх наявності та розмір не знаходяться у необхідному зв’язку з оспорюваною шкодою, тому викладені витрати на правову допомогу не відносяться до збитків в розумінні положень ст.ст. 611, 623 ЦК України.

При цьому, пред’явлення позовної заяви про стягнення витрат на правову допомогу передбачено тільки у порядку ст. 44 ГПК України, якою визначено перелік судових витрат, пов’язаних з розглядом справи та у порядку ч. 5 ст. 49 ГПК України, якою передбачено витрати при надані правової допомоги безпосередньо по веденню справ у господарському суді, які розподіляються між сторонами на загальних підставах. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні за наявності документального підтвердження цих витрат, а саме: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення, яке підтверджує сплату цих витрат.

Отже, позовні вимоги про стягнення витрат про надання правової допомоги не доведені належними доказами та не підлягають задоволенню.

Розглянувши матеріали справи щодо позовних вимог про стягнення збитків, завданих позивачу внаслідок недовідпущення електричної енергії, судова колегія дійшла до висновку, що позовні вимоги також необґрунтовані, не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до п. 6.44 ПКЕЕ передбачено, що у разі непередбаченого умовами договору переривання постачання електричної енергії з вини електропередавальної організації або постачальника електричної енергії та/або відпуску електричної енергії, параметри якості якої перебувають поза межами показників, зазначених у договорі, споживач має право на повернення йому коштів у розмірі, визначеному відповідно до законодавства України. Таким законодавчим актами є Закон України "Про електроенергетику".

Згідно з ч.5 п. 6.46 ПКЕЕ, обсяг електричної енергії, що недовідпущена споживачу, визначається як різниця між обсягом електричної енергії, який мав бути поставлений споживачеві у період обмеження відповідно до договору, і фактично отриманим споживачем обсягом електричної енергії за цей період.

Відповідно до ст.24 (10 абзац) Закону України "Про електроенергетику" передбачено, що Енергопостачальники несуть відповідальність перед споживачем електричної енергії у розмірі двократної вартості недовідпущеної електричної енергії у разі переривання електропостачання з вини енергопостачальника –згідно з умовами договору на користування електричною енергією.

Отже, умовами договору про постачання електричної енергії та про технічне забезпечення споживача, укладеному сторонами від 21.06.2005 р. за № 44/37, а саме п. 6.4, передбачено, що електрична енергія недопоставлена споживачу з вини Енергопостачальної організації визначається як різниця між середньодобовим споживанням електричної енергії за найближчий розрахунковий період з нормальним електропостачанням, який передував обмеженню, і фактичним середньодобовим споживанням за розрахунковий період, де мало місце недовідпущення електричної енергії Споживачу (позивачу по справі). До того ж ч.2 п. 6.4 Договору, передбачено, що Енергопостачальна організація може відшкодувати недовідпущену йому кількість електричної енергії у дні, що залишилися в поточному або в наступному розрахункових періодах.

Як вбачається з особового рахунку позивача обсяг спожитої електроенергії ВАТ "Миколаївмеблі" у січні 2007 р. склав –14 974 кВт.г., тобто обсяг споживання був значно більшим у порівняні з попереднім розрахунковим періодом у грудні 2006 р., обсяг якого склав –13 042 кВт.г. Отже, відповідно до умов договору, обсяг оплаченої позивачем електричної енергії, був відшкодований позивачу у наступному розрахунковому періоді.

До того ж, згідно умов договору (п.6.4), обсяг недовідпущеної електричної енергії визначається як різниця між середньодобовим споживанням електричної енергії за найближчий розрахунковий період (тобто листопад 2006 р.- 12 151 кВт.г.) і фактичним середньодобовим споживанням за розрахунковий період, де мало місце недовідпущення електричної енергії Споживачу (у грудні 2006 р. –13 042 кВт.г.), отже середньодобовий обсяг за листопад 2006 р. (найближчий період до припинення електропостачання) складає 552,30 кВт., та середньодобовий обсяг споживання за грудень 2006 р. (коли відбулось припинення) складає –686,40 кВт. Таким чином, обсяг недовідпущеної електроенергії за грудень 2006 року згідно п. 6.4 Договору № 44/37 має складати: 552,3 кВт. –686,4 кВт. = -134,1 кВт.г. х 3 доби = - 402,3 кВт.г. (обсяг недовідпущеної електроенергії внаслідок припинення електропостачання).

Вище наведений розрахунок відповідає умовам договору, укладеного між сторонами про постачання електричної енергії, а саме п. 6.4 цього договору.

Колегія суддів прийшла до висновку про безпідставність понесених збитків у розмірі 13 873,54 грн., внаслідок придбання позивачем бензогенератора, моторного мастила та палива для його роботи, оскільки фактично позивач просить відшкодувати повну вартість придбаного бензогенератора, який використовувався ним тимчасово в період припинення електропостачання, а не на постійне використання та не за вимогою Енергопостачальної організації.

При цьому відповідно до п. 7 Додатку № 8 до договору № 44/37 від 21.06.2005 р. передбачено, що абонент (Позивач) зобов’язується не допускати дизельну електростанцію (ДЕС) до роботи без дозволу диспетчера електромережі.

Позивачем не доведено належними доказами з якою метою було придбано бензогенератор та не доведено його використання саме з причин припинення електропостачання, яке відбулось в період з 18.12.2006 р. по 25.12.2006 р., оскільки підприємством позивача не укладалась експлуатаційна угода на використання дизель-генератору. Укладання даної угоди передбачено інструкцією про порядок включення у роботу резервну стаціонарну дизельну електростанцію (ДЕС) та про взаємовідносини споживача електричної енергії, який має резервну дизельну електростанцію з Енергопостачальною організацією. Вказана інструкція заснована на вимогах Правил устаткування електроустановок (ПУЕ).

Для підключення бензогенератору до мережі енергопостачальної організації споживач повинен виконати перелік необхідних дій викладених в інструкції, оскільки мережі споживача приєднанні до мережі енергопостачальної організації та при помилкових діях персоналу споживача напруга бензогенератору може бути направлена в мережу енергопостачальної організації, що є в першу чергу безпекою персоналу по мережам Компанії.

Внаслідок чого, Держнаглядохоронпраці України листом від 28.02.2003 р. за № 06-4/940 "О предотвращении подачи напряжения со стороны сетей потребителя в сети энергосистемы напряжением до 1000 В, а в случае обратной трансформации и в сети напряжением свыше 1000 В" зобов’язано Енергопостачальні організації провести дії, направлені на забезпечення електробезпеки мереж.

В додатковому обґрунтуванні до апеляційної скарги (вхід.1435 від 19.09.2008 р.) голова правління ВАТ "Миколаївмеблі" пише про те, що під час використання бензогенератору він не приєднувався до діючої електромережи відповідача, про що свідчить відсутність зворотної трансформації в момент поновлення енергопостачання з боку відповідача 25 грудня 2006 року, в день коли ще використовувався бензогенератор. Це пояснення не заслуговує на увагу, оскільки вказаним вище пунктом 7 Додатку № 8 до договору № 44/37 від 21.06.2005 р. передбачено, що абонент (позивач) зобов’язується не допускати дизельну електростанцію (ДЕС) до роботи без дозволу диспетчера електромережі. Колегія суддів вважає, що ти ж самі вимоги стосуються використання бензогенератору, тому що зворотна трансформація може виникнути при використанні обох пристроїв.

Витрати, понесені внаслідок використання моторного мастила та бензину для роботи бензогенератора, також не обґрунтовані та не доведені належними доказами.

Відносно позовних вимог про стягнення 7 974,93 грн., внаслідок нарахування заробітної плати та соціальних внесків працівникам позивача за дні простою, позивачем не надано доказів стосовно того, що вказаний штат працівників позивача, якому нараховано заробітну плату та соціальні внески на заробітну плату за час вимушеного простою, для виконання своїх службових обов’язків потребує обов’язкове використання електричної енергії.

Відповідно до ч.1 ст.101 Господарсько-процесуального кодексу України додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції.

18.09.2008 року до апеляційного суду за №56 надійшов лист позивача, в якому він вказує, що апеляційний суд зобов’язав позивача надати додаткові докази до позовної заяви. Колегія суддів зазначає, що у справі відсутня ухвала суду від 02.09.2008 року про зобов'язання надати позивачем додаткових доказів тому, що вона не виносилася, а 02.09.2008 року було оголошено перерву.

Позивач мав можливість надати докази, вказані в додатку до листа, ще при розгляді справи господарським судом, тому вказані докази з листом позивача, не можуть бути прийняті судом до уваги.

При цьому довідка, надана позивачем, не може бути підставою для відшкодування збитків тому, як не підтверджує в першу чергу наявність штату працівників на підприємстві позивача.

У своїх поясненнях позивач спростовує свої доводи стосовно 6 днів вимушеного простою, оскільки зазначає про те, що придбаний бензогенератор був підключений 21 грудня 2006 року, тобто через три дні після припинення електропостачання, та з цього дня підприємство стало отримувати електричну енергію. Таким чином, підприємство не отримувало електричну енергію лише 3 дні, а не 6 днів, як стверджував позивач, тобто доводи позивача стосовно періоду вимушеного простою підприємства також не доведені позивачем належними доказами.

Судова колегія не може погодитися також з доводами позивача стосовно нарахування заробітної плати та сум нарахованих соціальних внесків на заробітну плату працівникам та двократний розмір недопущеної електроенергії за 6 днів простою, оскільки рішенням Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України від 19 червня 2007 р. № 5-р/тк у справі № 1-26.213/2-2007 було підтверджено п’ятиденний робочий тиждень.

Враховуючи, що припинення електропостачання відбулось 18 грудня 2006 р, а перебіг строку, який обчислюється днями, починається з наступного дня після календарної дати, відповідно до Порядку встановлення та обчислення строків встановленого законодавством, а саме ст. 50 ГПК України, тому перебіг строку починається з 19 грудня 2006 р. та закінчується 25 грудня 2006 року (день відновлення постачання електричної енергії). Отже доводи позивача в цій частині також необґрунтовані та не доведенні належним чином.

З позовними вимогами позивача про стягнення 5 925,42 грн. збитків понесених внаслідок упущеної вигоди, судова колегія не погоджується з огляду на те, що позивачем не надано відповідних доказів підтвердження недоотриманого прибутку у сумі 5 925,42 грн., внаслідок упущеної вигоди, оскільки відшкодування збитків, на яких наполягає позивач, не передбачено ні договором № 44/37 про постачання електричної енергії, ні законом, тому вина відповідача у невиконанні своїх зобов’язань позивачем за договором з орендарями відсутня.

Відповідальність за розірвання договорів між позивачем та його субспоживачами (орендарями) стосується тільки вказаних сторін і не може застосовуватись до відповідача, оскільки припинення електропостачання, яке мало місце з 18 по 25 грудня 2006 року, не може бути безпосередньою підставою для розірвання договірних відносин між позивачем та орендарями.

Відповідно до п. 5.15 ПКЕЕ, відносини сторін у разі передачі (транзиту) електричної енергії технологічними мережами споживача регулюються договором про спільне використання технологічних електричних мереж або про технічне забезпечення електропостачання. Передача електричної енергії без оформлення договору про спільне використання технологічних мереж забороняється.

До того ж, позивачем у договір № 44/37 про постачання електричної енергії взагалі не вніс орендарів як субспоживачів.

Позивач не надав доказів, які підтверджують розірвання договорів оренди з СПД, якими надано позивачу листи-відповіді щодо припинення електропостачання, на які посилається позивач у своєму клопотанні та чи взагалі розірванні ці договори на теперішній час. При цьому у своїх поясненнях позивач зазначав зворотнє, а саме що ці договори оренди вже не розірвано, а тільки не відбулась пролонгація цих договорів. Але позивач не враховує, що відмова від пролонгації є саме припиненням дії договорів. Відмова в їх пролонгації також не підтверджується ні якими належними доказами та чи взагалі було припинено дію цих договорів.

Крім того, нараховані позивачем штрафні санкції у порядку ст. 625 ЦК України, не підлягають задоволенню, оскільки позивач не довів належними доказами наявність основного боргу у вигляді понесених збитків внаслідок припинення електропостачання.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав вірну оцінку наданим доказам, справа розглянута у відповідності до діючих норм матеріального та процесуального права і тому підстав для скасування рішення не має.

Всі інші зауваження, викладені у апеляційній скарзі, колегія суддів не приймає до уваги з підстав викладених вище.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного суду України, що викладені в п.1 Постанови від 29.12.1976 року № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.99, 101, 103, 105 ГПК України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Миколаївмеблі", м.Миколаїв, на рішення господарського суду Миколаївської області від 01 липня 2008 року у справі №9/1049/07 залишити без задоволення, рішення господарського суду –без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя:                               М.В. Михайлов

Суддя:                                                                       В.М. Тофан

Суддя:                                                                        О.О. Журавльов