ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

02.10.2008

Справа №2-7/7984-2008

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод продовольчих товарів «Каре» (91024, м. Луганськ, Жовтневий район, вул. Дачна, буд. 3, ідентифікаційний код 32419575)

До відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Луксор» (95000, м. Сімферополь, вул. Монтажна, 2, ідентифікаційний код 31103143)

Про стягнення 201 076,93 грн.

Суддя І. І. Дворний

представники:

Від позивача – Леоненко Б. В., предст., дов. від 31.03.2008 р.

Від відповідача - не з’явився (клопотання).

Суть справи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Завод продовольчих товарів «Каре» звернулося до Господарського суду АР Крим з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Луксор» про стягнення 201 076,93 грн.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем умов договору купівлі-продажу №924/019 від 17.05.2006 р. в частині повної та своєчасної оплати вартості переданого товару, у зв’язку з чим станом на 15.07.2008 р. заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Луксор» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Завод продовольчих товарів «Каре» урахуванням інфляційних втрат складає 167 580,26 грн. та до часу звернення до суду в добровільному порядку не погашена. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 24 601,39 грн., штраф у сумі 3 895,28 грн., витрати на послуги юриста у розмірі 5 000,00 грн.

Відповідач у судове засідання не з’явився, однак направив до суду клопотання проханням оголосити перерву у справі у зв’язку з неможливістю забезпечити явку представника до суду.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов’язує сторін добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін – це право, а не обов’язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо неявка цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, підстав для відкладення розгляду справи не вбачається.

Розгляд справи відкладався у порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами у порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ :

17.05.2006 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Завод продовольчих товарів «Каре» (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Луксор» (Покупець) був укладений договір №924/019, пунктом 1.1 якого передбачено, що Постачальник зобов’язується поставити Покупцю у визначені договором строки Товар, а Покупець зобов’язується прийняти його та оплатити.

Відповідно до пункту 2.2 Договору Товар відпускається Покупцеві за умовою повної передоплати вартості партії товару, визначеної в заявці, а також погашення суми (основного боргу – 60 033,26 грн., пені – 4 292,38 грн., індексу інфляції – 1 512,84 грн., 3% річних – 750,42 грн., штрафу – 6 003,33 грн., витрат на послуги адвоката – 15 000,00 грн., держмита – 725,92 грн., витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу – 118,00 грн., всього – 88 436,15 грн.), стягнутої з Покупця за рішення господарського суду АР Крим від 13.02.-17.02.2006 р. у справі №2-11/4498-2006 з розрахунку 15 000,00 грн. до передоплати за кожну партію до повного погашення стягнутої суми.

Згідно з пунктом 3.1 Договору поставка товару здійснюється узгодженими партіями на умовах СРТ склад Покупця (ІНКОТЕРМС 2000) протягом семи календарних днів після повної передоплати його вартості.

Пунктом 5.1 Договору передбачено, що Постачальник повинен одночасно з товаром передати Покупцеві всю супровідну документацію (рахунок, витратна накладна, податкова накладна, сертифікат якості тощо), яка відповідає товару та підлягає передачі одночасно з ним, а Покупець – підписати вказані документи та передати їх регіональному менеджеру Постачальника протягом трьох календарних днів.

17.05.2006 р. між сторонами була укладена угода 31, якою пункт 2.2 Договору №924/019 від 17.05.2006 р. був викладений у наступній редакції: «Товар відпускається Покупцеві за умовою повної передоплати вартості партії товару, визначеної в заявці, а також погашення суми (основного боргу – 60 033,26 грн., держмита – 725,92 грн., витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу – 118,00 грн., всього – 60 877,18 грн.), стягнутої з Покупця за рішення господарського суду АР Крим від 13.02.-17.02.2006 р. у справі №2-11/4498-2006 з розрахунку 15 000,00 грн. до передоплати за кожну партію до повного погашення стягнутої суми. Передоплату за кожну партію Товару, вказану в заявці, Покупець зобов’язується перераховувати на банківський рахунок Постачальника. Постачальник зобов’язується не стягувати з Покупця пеню, індекс інфляції, 3% річних, штраф, витрати на послуги адвоката, стягнутої за вищевказаним рішенням господарського суду АР Крим. У випадку повного погашення суми основного боргу, держмита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу постачальник при наступних поставках надає Покупцеві відстрочку платежу строком на 14 календарних днів.

Матеріали справи свідчать, що на виконання умов укладеного договору позивачем поставлявся Товариству з обмеженою відповідальністю «Луксор» товар, що підтверджується відповідними витратними накладними, підписаними обома сторонами. Накладні містять підписи представників відповідача про отримання товару.

Проте, товар був оплачений відповідачем не в повному обсязі, частина його повернута до постачальника, на 4,80 грн. був проведений залік зустрічних вимог. Станом на 15.07.2008 р. заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Луксор» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Завод продовольчих товарів «Каре» складає 142 980,12 грн., що стало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості у примусовому порядку.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. При цьому, майново-господарськими, згідно з частиною 1 статті 175 ГК України, визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення стосовно господарських зобов’язань міститься в частині 1 статті 193 Господарського кодексу України, якою визначено, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання — відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно з приписами статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідач не представив суду доказів оплати заборгованості перед позивачем у розмірі 142 980,12 грн., у той час як відповідно до приписів статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, способом, передбаченим чинним законодавством для доведення такого роду фактів. Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем умов договору №924/019 від 17.05.2006 р. в частини повної та своєчасної оплати вартості поставленого товару, через що позовні вимоги «Завод продовольчих товарів «Каре» в частині стягнення заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Ч. 1 ст. 199 Господарського кодексу України передбачено, що виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Ч. 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов’язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов’язання (основного зобов’язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Під неустойкою, відповідно до ст. 549 ЦК України розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, види забезпечення виконання зобов’язань є спеціальними мірами майнового характеру, які стимулюють належне виконання зобов’язання боржником шляхом встановлення додаткових гарантій задоволення вимог кредитора, а тому забезпечення виконання зобов’язань будь-яким з видів, передбачених ст. 546 Цивільного кодексу України, також створює зобов’язувальні правовідносини між кредитором та боржником.

Ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

В пункті 6.2 Договору сторони передбачили, що Покупець зобов’язується при простроченні оплати сплатити неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаних зобов’язань за кожний день прострочення, а також суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції з весь час прострочення та трьох відсотків річних від простроченої суми.

Проте, позивачем допущені певні помилки при здісненні розрахунку пені.

Так, відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано. Отже, вказана норма права передбачає строк, у межах якого нараховуються штрафні санкції.

Таким чином, стягненню з відповідача підлягає пеня у наступних розмірах:

1) за витратною накладною №1105-0184 від 11.05.2007 р.:

- за період з 25.05.2007 р. по 31.05.2007 р. – 2,67 грн. (817,43 грн. х 17% (подвійна облікова ставка НБУ) : 365 дн. х 7 дн.);

- за період з 01.06.2007 р. по 25.11.2007 р. – 63,78 грн. (817,43 грн. х 16% (подвійна облікова ставка НБУ) : 365 дн. х 178 дн.);

2) за витратною накладною №2505-0325 від 25.05.2007 р.:

- за період з 08.06.2007 р. по 08.12.2007 р. – 1331,88 грн. (16512,72 грн. х 16% : 365 дн. х 184 дн.);

3) за витратною накладною №1906-0274 від 19.06.2007 р.:

- за період з 03.07.2007 р. по 31.12.2007 р. – 1175,92 грн. (14739,36 х 16% :365 дн. х 182 дн.);

- за період з 01.01.2008 р. по 03.01.2008 р. – 24,23 грн. (14739,36 х 20% :365 дн. х 3 дн.);

4) за витратною накладною №2006-0187 від 20.06.2007 р.:

- за період з 04.07.2007 р. по 31.12.2007 р. – 1156,65 грн. (14577,96 грн. х 16% : 365 дн. х 181 дн.);

- за період з 01.01.2008 р. по 04.01.2008 р. – 31,95 грн. (14577,96 грн. х 20% : 365 дн. х 4 дн.);

5) за витратною накладною №2206-0002 від 22.06.2007 р.:

- за період з 06.07.2007 р. по 31.12.2007 р. – 1224,27 грн. (15602,64 грн. х 16% : 365 дн. х 179 дн.);

- за період з 01.01.2008 р. по 06.01.2008 р. – 51,30 грн. (15602,64 грн. х 20% : 365 дн. х 6 дн.);

6) за витратною накладною №2306-0003 від 23.06.2007 р.:

- за період з 07.07.2007 р. по 31.12.2007 р. – 1325,17 грн. (16983,36 грн. х 16% : 365 дн. х 178 дн.);

- за період з 01.01.2008 р. по 07.01.2008 р. – 65,14 грн. (16983,36 грн. х 20% : 365 дн. х 7 дн.);

7) за витратною накладною №0307-0216 від 03.07.2007 р.:

- за період з 17.07.2007 р. по 31.12.2007 р. – 1223,73 грн. (16616,88 грн. х 16% : 365 дн. х 168 дн.);

- за період з 01.01.2008 р. по 17.07.2008 р. – 154,79 грн. (16616,88 грн. х 20% : 365 дн. х 17 дн.);

8) за витратною накладною №0507-0002 від 05.07.2007 р.:

- за період з 19.07.2007 р. по 31.12.2007 р. – 1116,13 грн. (15338,40 грн. х 16% : 365 дн. х 166 дн.);

- за період з 01.01.2008 р. по 19.07.2008 р. – 159,69 грн. (15338,40 грн. х 20% : 365 дн. х 19 дн.);

9) за витратною накладною №2707-0212 від 27.07.2007 р.:

- за період з 10.08.2007 р. по 31.12.2007 р. – 1025,92 грн. (16252,56 грн. х 16% : 365 дн. х 144 дн.);

- за період з 01.01.2008 р. по 10.02.2008 р. – 365,13 грн. (16252,56 грн. х 20% : 365 дн. х 41 дн.).

Отже, загальний розмір пені, що підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Луксор» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод продовольчих товарів «Каре» складає 10 498,35 грн.

Крім того, позивачем також заявлені вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Луксор» 24 600,14 грн. інфляційних втрат та 3% річних у сумі 3 895,28 грн.

Так, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суми інфляційних втрат та 3% річних розраховані позивачем правомірно, через що підлягають стягненню з відповідача.

Крім того, в позовній заяві викладені вимоги ТОВ «Завод продовольчих товарів «Каре» щодо стягнення з відповідача збитків у вигляді витрат на оплату вартості наданих юридичних послуг у розмірі 5000,00 грн.

З цього приводу суд вважає за необхідне повідомити наступне.

Так, згідно зі ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Ст. 25 ГК України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов’язання, доказується кредитором.

За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч.1 ст. 22, ст. 611, ч. 1 ст. 623 Цивільного кодексу України). Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв’язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

З огляду на викладене, можна зробити висновок, що відшкодуванню підлягають завдані збитки, тобто збитки, причиною яких є порушення зобов’язання, якого припустився боржник. Отже, між порушенням та збитками має бути причинний зв’язок. За відсутністю такого зв’язку збитки не відшкодовуються. При вирішенні питання про наявність чи відсутність причинного зв’язку слід враховувати, що необхідно виявляти зв’язок між саме між порушенням зобов’язання та шкідливими наслідками (збитками), а не між діями (бездіяльністю) боржника взагалі та збитками.

Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення з відповідача вартості оплачених юридичних послуг у сумі 5000,00 грн., позивач посилається на те, що у зв’язку з необхідністю звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості в примусовому порядку ТОВ «Завод продовольчих товарів «Каре» було змушено укласти з ПП «Завод продовольчих товарів «Каре» договір про надання юридичних послуг, загальна вартість яких становить 5000,00 грн. Проте, суд звертає увагу на те, що між порушенням відповідачем свого обов’язку щодо своєчасної оплати вартості придбаного товару та укладанням відповідачем договору про надання юридичних послуг відсутній безпосередній причинний зв’язок. Тобто несплата відповідачем заборгованості не призвела до негайної вчинення дій щодо укладання договору про надання юридичної допомоги. Крім того, позивачем також не доведено обґрунтованості розміру сплаченої ПП «Завод продовольчих товарів «Каре» вартості юридичних послуг, зокрема, того, що вказана вартість не перевищує середніх ринкових цін на аналогічні послуги, що пропонуються іншими суб’єктами підприємницької діяльності відповідної сфери господарювання.

Суд також звертає увагу на те, що відповідно до статті 28 Господарського процесуального кодексу України, справи юридичних осіб в суді ведуть їх органи, які діють в межах повноважень, наданих їм законодавством і установчими документами через свого представника. Вказана норма не обмежує юридичних осіб у виборі представників, що знайшло своє підтвердження у рішенні Конституційного Суду України від 16.11.2000 № 13-рп/2000.

Таким чином, у суду відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача щодо стягнення з ТОВ «Луксор» збитків у розмірі 5000,00 грн. за сплачені юридичні послуги.

За таких обставин, позов підлягає частковому задоволенню.

Судові витрати у вигляді сплаченого державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу суд відносить на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог згідно положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити частково.

2.          Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Луксор» (95000, м. Сімферополь, вул. Монтажна, 2, ідентифікаційний код 31103143) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод продовольчих товарів «Каре» (91024, м. Луганськ, Жовтневий район, вул. Дачна, буд. 3, ідентифікаційний код 32419575) заборгованість у розмірі 142 980,12 грн., пеню у сумі 10 498,35 грн., 24 600,14 грн. інфляційних втрат, 3% річних у сумі 3 895,28 грн., 1 819,74 грн. державного мита та 106,79 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3.          В іншій частині в позові відмовити.

4.          Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Дворний І.І.