ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.08 р.                     Справа № 41/275пд

м. Донецьк, вул. Артема, 157, к. 223

Суддя господарського суду Донецької області Гончаров С.А.

при секретарі судового засідання Говор О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

За позовною заявою Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків в м. Донецьку

до відповідача-1: Державного підприємства “Донецька залізниця”, м. Донецьк

до відповідача-2: Приватного підприємства “Вектор”, м. Донецьк

про визнання господарського зобов’язання недійсним

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Спеціалізована державна податкова інспекція по роботі з великими платниками податків в м. Донецьку, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Державного підприємства “Донецька залізниця”, м. Донецьк та Приватного підприємства “Вектор”, м. Донецьк про визнання угоди за усним договором на загальну суму 2899,80 грн., яка здійснена 15.08.2003р. недійсною та застосування наслідків.

Ухвалою суду від "04" серпня 2008 року розгляд справи було вирішено здійснювати за правилами Кодексу адміністративного судочинства України та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою від 18.08.2008 року закінчено підготовче провадження та призначено адміністративну справу № 41/275пд до судового розгляду.

Позивачем надано суду заяву про зміну позовних вимог (вих. № 29418/10/10-1 від 18.08.2008 року), відповідно до якої позивач просить суд визнати господарське зобов’язання між відповідачами за усним договором на загальну суму 2899,80 грн., яке вчинено однією із сторін – Приватним підприємством „Вектор” з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, недійсним; стягнути з відповідача-2 на користь відповідача-1 дизельне паливо, отримане за усним договором на загальну суму 2899,80 грн. у кількості 1790 літрів; стягнути з відповідача-1 1790 літрів бензину А-76, А-80, отриманого за усним договором на загальну суму 2899,80 грн., а у разі неможливості стягнення коштів суми отриманого бензину, у доход держави.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що за усним договором між ДП „Донецька залізниця” в особі шляхових майстерень, які утворені без права юридичної особи, та ПП „Вектор” 15.08.2003 були здійснені бартерні господарські операції з обміну дизельного пального на бензин на таку ж суму; Шляхові майстерні отримали від відповідача-2 на підставі податкової накладної від 15.08.2003 року № 2105 бензин А-80, А-76 у кількості 1790 літрів на суму 2899,80 грн.; на таку ж суму Відповідач-2 отримав від відповідача-1 в особі Шляхових майстерень дизельне паливо у кількості 1790 літрів.

Позивач стверджує, що відповідачем-2 укладено угоду за усним договором з відповідачем-1 в особі Шляхових майстерень з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства, та з умислом, що полягає у відсутності наміру у суб’єкта господарювання сплатити до Державного бюджету відповідні суми податків за результатами цих операцій, оскільки рішенням арбітражного суду Донецької області від 19.12.2000 року у справі № 4/93А скасовано державну реєстрацію ПП „Вектор”, на підставі наведеного рішення було анульовано Свідоцтво платника ПДВ відповідача та підприємство знято з податкового обліку. Тобто, відповідачем-2 здійснювалась господарська діяльність після набрання чинності рішення арбітражного суду Донецької області від 19.12.2000 року у справі № 4/93А та після анулювання Свідоцтва платника ПДВ.

Позивач наполягає на визнанні господарського зобов’язання за усним договором на загальну суму 2899,80 грн. недійсним на підставі ст. 207 Господарського кодексу України та на застосуванні наслідків, передбачених ст. 208 Господарського кодексу України.

Відповідач-1, Державне підприємство “Донецька залізниця”, проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що, оскільки дії відповідачів по справі зі здійснення обміну дизельного пального на бензин відбувались у 2003 році, та спірне господарське зобов’язання виникло з підстав, передбачених Цивільним кодексом УРСР, а не Господарським кодексом, який набрав чинності з 01.01.2004 року та, таким чином, ці відносини мають регулюватися чинним на той час законодавством, однак, позивач не заявляє вимоги про визнання недійсною спірної угоди на підставі ст. 49 Цивільного кодексу УРСР, а просить визнати недійсним господарське зобов’язання за даною угодою. Отже, як стверджує відповідач-1, правові підстави та наслідки визнання господарських зобов’язань, передбачені статтями 207, 208 ГК України, не можуть застосовуватись до цивільних правовідносин, що виникли і припинились у серпні 2003 року.

Відповідач-2, Приватне підприємство “Вектор”, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, проте вимоги суду не виконав, представника в судове засідання не направив. Враховуючи викладене, а також те, що наявних в матеріалах справи документів та пояснень достатньо для прийняття постанови, суд вважає необхідним вирішити спір по суті.

Розглянувши матеріали справи, додатково надані сторонами документи та заслухавши пояснення представників сторін суд встановив:

Шляхові майстерні на станції Ступки є структурним підрозділом ДП „Донецька залізниця” без права юридичної особи, не є самостійним платником податку на прибуток та ПДВ, оскільки платником зазначених податків є ДП „Донецька залізниця”, як юридична особа, яка сплачує податки в централізованому порядку.

Приватне підприємство „Вектор” зареєстровано в ЄДРПОУ як юридична особа 09.09.99 р. на підставі статуту, зареєстрованого рішенням Виконкому Ворошиловської районної ради м. Донецька №364/2 від 09.09.99 р., реєстраційний номер 4050, перебував на обліку як платник податків у ДПІ Ворошиловського району м. Донецька.

Донецька залізниця в особі Шляхових майстерень на станції „Ступки” служби будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд звернулась до ПП „Вектор” з листом (вих..№1169 від 15.08.2003р.) з пропозицією здійснити обмін дизельного палива в сумі 2899,80 грн. на бензин на цю ж суму.

15.08.2003 року між відповідачами було укладено усну угоду, за якою було здійснено бартерні господарські операції з обміну дизельного пального на бензин на таку ж суму.

Відповідач-1 в особі Шляхових майстерень на станції „Ступки” передав відповідачу-2 дизельне паливо у кількості 1790 літрів на суму 2899,80 грн., в тому числі ПДВ – 483,30 грн., що підтверджується податковою накладною від 15.08.2003 року № 47/2021, рахунком від 15.08.2003 року № 547/1, вимогою № 69 від 15.08.2003р., довіреністю ПП „Вектор” на ім’я Кондратьєва С.Ф. для отримання дизпалива.

Відповідач-2 передав відповідачу-1 Бензин А-80, 76 у кількості 1790 літрів на суму 2899,80 грн., в тому числі ПДВ – 483,30 грн., що підтверджується накладною від 15.08.2003 року № 2105 та податковою накладною від 15.08.2003 року № 2105.

Таким чином, матеріалами справи доводиться виконання між відповідачами 15.08.2003 року усної угоди шляхом здійснення зустрічних поставок товару, а саме, передача відповідачем-1 відповідачу-2 дизельного палива у кількості 1790 літрів на суму 2899,80 грн. та передача відповідачем-2 відповідачу-1 Бензину А-80, 76 у кількості 1790 літрів на таку ж суму. Докази неналежного виконання спірної угоди в матеріалах справи відсутні та не надавались податковим органом.

Таким чином сторони виконали свої зобов’язання за даною угодою.

Як вбачається із позовної заяви, прокурор вважає, що при укладанні та виконанні спірної угоди умисел, що полягає у відсутності наміру у суб’єкта господарювання сплатити до Державного бюджету відповідні суми податків за результатами цих операцій, мав відповідач-2.

Як на доказ наявності протиправного умислу у відповідача-2 позивач посилається на рішення арбітражного суду Донецької області від 19.12.2000 року у справі № 4/93-А за позовом прокурора Ворошиловського району м. Донецька в інтересах держави в особі виконавчого комітету Ворошиловської районної ради м. Донецька до ПП „Вектор” про скасування державної реєстрації.

Так, рішенням арбітражного суду Донецької області від 19.12.2000р. у справі № 4/93а позовні вимоги задоволено, скасовано державну реєстрацію ПП „Вектор” м. Донецьк в зв’язку з тим, що дане підприємство не знаходилось за юридичною адресою, зазначеною в статуті, не повідомило в установленому порядку та строки про зміну свого місцезнаходження органу держреєстрації і не подавало податкову звітність до податкового органу з 01.11.99р.

На підставі наведеного рішення ПП „Вектор” було знято з податкового обліку в ДПІ Ворошиловського району м. Донецька 29.12.2002р. і анульовано свідоцтво платника ПДВ згідно акту б/н від 04.07.2001р.

Згідно статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, яка визначає підстави звільнення від доказування, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Прокурор вважає, що наведене рішення підтверджує наявність у відповідача-2 умислу на здійснення діяльності, суперечної інтересам держави та суспільства.

Як вбачається з рішення арбітражного суду Донецької області від 19.12.2000р. у справі № 4/93-А, в ході розгляду справи не розглядалися обставини укладення угод між відповідачами, зокрема спірної угоди. Навіть сам факт такого укладення не був предметом дослідження, а тому таке рішення не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Сам по собі факт скасування державної реєстрації юридичної особи як СПД з підстав неподання звітності протягом більш 1 року та неповідомлення реєструючого органу про зміну юридичної адреси не свідчить про наявність умислу у такої юридичної особи на здійснення противоправної господарської діяльності і ухилення від оподаткування у результаті такої діяльності, у тому числі при укладанні і виконанні угоди по взаємній поставці товарів, що мало місце між відповідачами 15.08.2003р.

За результатами здійснення даної угоди у відповідачів не виникло зобов’язань по сплаті податків, оскільки взаємна поставка товарів є збалансованою господарською операцією в розумінні податкового обліку.

Ініціатором укладання такої угоди була Донецька залізниця в особі Шляхових майстерень станції Ступки у якої, за висновком позивача, був відсутній умисел, суперечний інтересам держави.

В рішенні арбітражного суду Донецької від 19.12.2000 року по справі № 4/93-А не встановлювались причини, за якими відповідач-2 не подавав податкової звітності і не знаходився за юридичною адресою, зазначеною у статуті, оскільки, рішення суду про скасування державної реєстрації прийняте у відсутності ПП „Вектор” за наявними у справі матеріалами. Будучи примусово виключеним із реєстру платників ПДВ у 2001 році, відповідач-2 в 2003р. не був платником ПДВ і не мав обов’язку декларувати свої зобов’язання з цього податку.

Таким чином, рішення арбітражного суду Донецької від 19.12.2000 року по справі № 4/93-А, не може бути визнано судом за належний доказ наявності умислу у відповідача-2 на укладання спірної угоди з метою, суперечною інтересам держави та суспільства.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, зокрема, довідки Головного управління статистики у Донецькій області від 26.07.2006 року № 22-2/2281, Приватне підприємство „Вектор”, відповідача-2 не виключено з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Тобто, на момент укладання та виконання між відповідачами спірної угоди від 15.08.2003р., до Єдиного державного реєстру не було внесено запис про скасування державної реєстрації відповідача-2 та, таким чином, цивільну правоздатність відповідача-2 не припинено, а рішення арбітражного суду Донецької від 19.12.2000 року по справі № 4/93-А не є доказом недійсності спірної угоди, укладеної між відповідачами.

Надані прокурором акт про анулювання Свідоцтва платника ПДВ, довідка № 59825/9/19-1 від 29.12.2002 року про зняття з обліку платника податків відповідача-2, акт перевірки відповідача-1 від 27.02.2006 року № 49-15-16-23/4-01074957, копії яких долучені до матеріалів справи, також не доводять того, що, укладаючи спірне господарське зобов’язання, відповідач-2 діяв з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства.

Інших фактів, які б свідчили про недійсність укладеної угоди, позивачем не надано, не доведено належними та допустимими доказами те, що укладаючи спірну угоду, хтось з відповідачів завідомо діяв з метою, яка суперечить інтересам держави та суспільства.

За таких обставин суд вважає, що позивачем не доведені обставини на підтвердження того, що укладаючи спірну угоду, відповідач-2 діяв з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Крім того, як зазначалось, позивач просить суд визнати недійсним господарське зобов’язання між відповідачами за усним договором на загальну суму 2899,80 грн. на підставі ст. 207 ГК України та на застосуванні наслідків, передбачених ст. 208 ГК України.

Поняття господарського зобов’язання визначено в ст.173 Господарського кодексу України, який набув чинності з 01.01.2004 року.

Так, згідно наведеної статті господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Підстави визнання недійсним господарського зобов’язання передбачені в ст. 207 ГК України, який набрав чинність з 01.01.2004 року.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, спірна угода на загальну суму 2899,80 грн. була укладена та фактично виконана відповідачами 15.08.2003 року шляхом взаємної поставки товарів, тобто до набрання чинності Господарським кодексом України.

Відповідно до п.4 Прикінцевих Положень ГК України, даний Кодекс застосовується до господарських відносин, які виникли після набрання чинності його положеннями відповідно до даного розділу. До господарських відносин, що виникли до набрання чинності відповідними положеннями Господарського кодексу України, зазначені положення застосовуються щодо тих прав і обов'язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положеннями.

Враховуючи викладене, до цивільних правовідносин, що виникли і припинились виконанням в 2003р., не можуть бути застосовані положення Господарського кодексу України, який набув чинності з 01.01.2004 року., до таких цивільних правовідносин також не можуть бути застосовані і правові наслідки визнання недійсними господарських зобов’язань, передбачені ст.208 ГК України.

Таким чином, оскільки спірну угоду на загальну суму 2899,80 грн., була укладено та фактично виконано відповідачами 15.08.2003 року, такі відносини відповідачів мають регулюватися чинним на той час законодавством.

Відповідно ст. 41 Цивільного кодексу УРСР (чинного на момент укладення та виконання між відповідачами спірної угоди) угода – це дії громадян та юридичних осіб, направлені на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків.

Позивачем не заявлялись вимоги щодо визнання недійсною угоди між відповідачами, що була укладена і виконана ними 15.08.2003р. шляхом взаємної поставки товарів на підставі ст. 49 Цивільного кодексу УРСР (1963р.).

Враховуючи викладене, а також недоведеність позивачем умислу, суперечного інтересам держави і суспільства, в діях відповідача-2 при укладанні і виконанні угоди від 15.08.2003р. на загальну суму 2899,80 грн. вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 207, 208 Господарського кодексу України, ст. 49 Цивільного кодексу УРСР, ст.ст.2-15, 17-18, 33-35, 45-46, 47-51, 56-59, 66, 69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 104-107, 110-111, 121, 122-143, 151-154, 158, 160, 162, 163, 167, 185-186, 254 пунктами 6,7 розділу 7 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків в м. Донецьку до Державного підприємства “Донецька залізниця” та Приватного підприємства “Вектор” про визнання господарського зобов’язання між відповідачами за усним договором на загальну суму 2899,80 грн., яке вчинено однією із сторін – Приватним підприємством „Вектор” з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави і суспільства, недійсним, стягнення з відповідача-2 на користь відповідача-1 дизельне паливо, отримане за усним договором на загальну суму 2899,80 грн. У кількості 1790 літрів, стягнення з відповідача-1 1790 літрів бензину А-76, А-80, отриманого за усним договором на загальну суму 2899,80 грн., а у разі неможливості стягнення коштів суми отриманого бензину у доход держави на р/р 0002, отримувач: Головне Управління Державного Казначейства України в Донецькій області, , банк отримувач: Головне управління Державного Казначейства України в Донецькій області, МФО 834016 – відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення десятиденного строку на подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня складання постанови в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя Гончаров С.А.