ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2008 р.

№ 21/81-08

Вищий господарський суд України в складі колегії суддів:

Бернацької Ж.О. –головуючої (доповідач),

Владимиренко С.В.,

Малетича М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Вента ЛТД" на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.07.2008 в справі господарського суду Дніпропетровської області № 21/81-08 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю науково-комерційної виробничо-торгівельної фірми "Висмут" до товариства з обмеженою відповідальністю "Вента ЛТД" про стягнення суми

за участю представників сторін:

від позивача: не з’явилися,

від відповідача: Подолінської Т.В., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач –товариство з обмеженою відповідальністю науково-комерційної виробничо-торгівельної фірми "Висмут" у березні 2008 року звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до відповідача –товариства з обмеженою відповідальністю "Вента ЛТД" про стягнення заборгованості за договором № 169 к від 13.04.2004 -21535,78 грн. основного боргу, 6958 грн. інфляційних витрат, 11875 грн. пені, 3354 грн. 3% річних, 9560 грн. витрат за послуги адвоката.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 12.05.2008 (суддя Алмазова І.В.) в задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що сторони не узгодили строк оплати вартості спірного товару, а позовні вимоги в частині стягнення пені, інфляційних, річних є похідними від вимог про стягнення боргу, і задоволенню також не підлягають.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.07.2008 (судді: Прудніков В.В. –головуючий, Герасименко І.М., Ясир Л.О.) рішення скасовано; апеляційну скаргу позивача задоволено; стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Вента LTD" на користь товариства з обмеженою відповідальністю науково-комерційна виробничо-торгівельна фірма "Висмут" 21535,78 грн. основного боргу, 6958 грн. інфляційних втрат, 11875 грн. пені, 3354 грн. річних, 9560 грн. витрат на послуги адвоката.

Постанова мотивована тим, що під час прийняття оскаржуваного рішення судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, та не в повному обсязі з'ясовані обставини справи, які мають значення для справи.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою про стягнення з відповідача 21536,78 грн. боргу та 3000 грн. витрат по оплаті послуг адвоката, в решті частині позову просить відмовити.

В обґрунтування касаційних вимог скаржник посилається на неповне з'ясування судом апеляційної інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши представника відповідача обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що товариством з обмеженою відповідальністю науково-комерційна виробничо-торгівельна фірма "Висмут" (продавець) з товариством з обмеженою відповідальністю "Вента LTD" (покупець) 13.04.2004 укладено договір купівлі-продажу лікарських засобів та продукції медичного призначення № 169 к.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2, 2.1, 2.2 договору продавець зобов’язується передати у власність, а покупець прийняти та оплатити лікарські засоби та вироби медичного призначення згідно накладної. Загальна сума договору складається із сум, зазначених у видаткових накладних. Поставка товару проводиться узгодженими партіями протягом 2004 –2006 роках. Покупець зобов’язаний щорічно 25 числа місяця надавати продавцю звіт про всі операції з товаром.

Пунктами 4.3, 4.4 договору встановлено, що покупець зобов’язаний перерахувати грошові кошти за проданий у звітному періоді товар до 15 числа наступного місяця. У випадку ненадання звіту у строк, зазначений у пункті 2.2 договору покупець здійснює оплату за весь поставлений товар протягом 20 днів з моменту закінчення звітного періоду (з 24 числа попереднього місяця до 25 числа поточного місяця (пункти 4.4, 2.2 договору).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на виконання умов договору в період з 13.05.2004 по 30.08.2007 відповідачу поставлено товар на суму 364237,72 грн., що підтверджується наданими позивачем видатковими накладними та довіреностями на отримання товару.

Оплата товару відповідачем здійснена частково, заборгованість складає 21535,78 грн., що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків від 19.02.2008.

Доказів оплати суми боргу відповідач не надав у зв’язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення вимог позивача в частині стягнення суми основного боргу.

Також суд апеляційної інстанції правильно відхилив заперечення відповідача щодо невстановлення строків оплати товару, оскільки сторони узгодили строки оплати належним чином у пунктах 2.2, 4.3, 4.4 договору.

Пунктом 5.4 договору встановлена відповідальність за прострочення оплати товару у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості товару за кожен день прострочення.

Згідно частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України для стягнення пені встановлено позовну давність в один рік, а згідно частини 1 статті 261 цього ж Кодексу перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Однак, судом апеляційної інстанції пеня була стягнута за рік, що суперечить вимогам вказаних статей Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що строки оплати товару договором передбачені, тому позовна вимога в частині стягнення основного боргу підлягає задоволенню.

Проте, судом апеляційної інстанції не встановлено дату настання строків оплати товару, а відтак не досліджено за який період здійснено нарахування річних, інфляційних збитків, пені, враховуючи терміни оплати поставленого товару.

Згідно статті 44 Господарського процесуального кодексу України до сплати судових витрат відноситься оплата послуг адвоката.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем надано докази оплати послуг адвоката у сумі 9560 грн., тому в цій частині позовні вимоги задоволено.

Однак, суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про відшкодування витрат на послуги адвоката має врахувати співрозмірність цих витрат з розміром позовних вимог.

Таким чином, постанова в частині стягнення витрат на послуги адвоката також підлягає скасування.

Відповідно до статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення судом збільшити розмір позовних вимог, але при цьому згідно частини 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України повинен до заяви про збільшення розміру позовних вимог додати документ, що підтверджує сплату державного мита у встановленому порядку і розмірі.

Позивач зазначені вимоги закону не виконав, державне мито на суму збільшених позовних вимог не сплатив, тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що спір підлягає розгляду у межах первісних вимог позивача, викладених у позовній заяві.

Аналіз наведених доводів в їх сукупності свідчить про неповне з’ясування судами фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, та про порушення вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України щодо всебічного, повного та об’єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставинами обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відтак, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення річних, інфляційних збитків, пені, адвокатських послуг з передачею справи в цій частині на новий розгляд в іншому складі суду до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене, вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного та об’єктивного встановлення обставин справи, прав та обов’язків сторін, і відповідно до вимог чинного законодавства вирішити спір.

Згідно ч. 1 ст. 11112 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Вента ЛТД" задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.07.2008 в справі № 21/81-08 скасувати в частині стягнення річних, інфляційних збитків, пені, адвокатських послуг.

Справу в цій частині передати на новий розгляд в іншому складі суду до господарського суду Дніпропетровської області

В іншій частині постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.07.2008 в справі господарського суду Дніпропетровської області № 21/81-08 залишити без змін.

Головуючий, суддя:

Ж. Бернацька

Судді:

С. Владимиренко

М. Малетич