ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
м. Луганськ, вул. Коцюбинського, 2
____________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

18.08.2008 року                                                                      Справа № 16/121

Луганський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                               Перлова Д.Ю.,

суддів                               Бородіної Л.І.,

Медуниці О.Є.,

при секретарі

судового засідання                      Михайличенко Д.В.,

за участю

представників сторін:

від позивача                                Чорного О.А., дов. від 21.01.08 б/н,

від відповідача                                Попової Ю.О., дов. від 03.01.08 № 06-5/12,

Мельникової А.Ф., дов. від 03.01.08 № 06-5/13,

розглянувши

апеляційну скаргу           Державного підприємства

„Лисичанська теплоелектроцентраль”,

м. Лисичанськ Луганської області

на рішення

господарського суду                     Луганської області

від                               10.07.08

у справі                                № 16/121 (суддя - Шеліхіна Р.М.)

за позовом                               Підприємства зі стопроцентною іноземною

інвестицією „Торгово –енергетична фірма „Ітера Енерджі”,

м. Київ

до відповідача           Державного підприємства

„Лисичанська теплоелектроцентраль”,

м. Лисичанськ Луганської області

про                                           стягнення 1 927 879 грн. 20 коп.

ВСТАНОВИВ:

Позивач –Підприємство зі стопроцентною іноземною інвестицією „Торгово –енергетична фірма „Ітера Енерджі”, м. Київ (далі за текстом –ПП „ТЕФ „Ітера Енерджі”) звернувся до господарського суду Луганської області з позовом від 19.06.08 № 16-08 до відповідача –Державного підприємства „Лисичанська теплоелектроцентраль”, м. Лисичанськ Луганської області (далі за текстом –ДП „Лисичанська ТЕЦ”) про стягнення 1 927 879,20 грн. заборгованості за мировою угодою.

Рішенням господарського суду Луганської області від 10.07.08 у справі № 16/121 зазначений позов було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача борг в сумі 1 927 879,20 грн.

Рішення мотивоване наступним.

Згідно мирової угоди, затвердженої господарським судом Луганської області від 18.03.04. по справі №12/26 “б”, відповідач зобов’язаний щорічно сплачувати на користь позивача частину боргу в сумі 963 939,60 грн. з остаточним терміном погашення боргу 18 березня 2001 року. Таким чином, встановлено факт про заборгованість відповідача на користь позивача і факт обов’язку виплачувати заборгованість щорічно в сумі 963 939,20 грн. до 18 березня 2007 року і таку ж суму до 18.03.08.

Ухвала господарського суду Луганської області від 18.03.04. по справі №12/26 “б”, якою затверджено мирову угоду у справі про банкрутство Державного підприємства “Лисичанська ТЕЦ”, м. Лисичанськ Луганської області (відповідач по даній справі), не є виконавчим документом в розумінні ст. 18 Закону України “Про виконавче провадження”, оскільки не містить необхідних для виконавчого документа реквізитів, і позивач має право звернутись до суду у встановленому законом порядку з вимогою стягнути з боржника (відповідача) грошові кошти, що належать до виплати, на підставі затвердженої судом мирової угоди. За таких підстав позовні вимоги слід визнати обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Не погодившись з винесеним рішенням, відповідач –ДП „Лисичанська ТЕЦ” звернувся до Луганського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою від 17.07.08 № 06-4/722, якою просить скасувати рішення господарського суду Луганської області від 10.06.08 у справі № 16/121, як винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення яким провадження у справі припинити.

Апеляційна скарга мотивована наступним.

Відповідач вважає що відсутній предмет спору, оскільки позивач є стороною мирової угоди від 18.03.04, якою спір щодо стягнення заборгованості припинено.

Мирова угода, яка затверджена господарським судом Луганської області 18.03.04 у справі № 12/26б є виконавчим документом і тому, в разі невиконання відповідачем в добровільному порядку умов мирової угоди, позивач на підставі ст. 18 Закону України „Про виконавче провадження” має право звернутися до органів виконавчої служби за примусовим виконанням.

Відповідно до абз. 9 п. 3.9.6 Роз’яснень Вищого арбітражного суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України” від 18.09.97 № 02-5/289 якщо ухвала господарського суду про затвердження мирової угоди не містить усіх даних, зазначених у статті 19 Закону України „Про виконавче провадження”, то така ухвала не має статусу виконавчого документа, і інша сторона у справі не позбавлена права звернутися з позовом про спонукання до виконання мирової угоди.

З огляду на викладене провадження було відкрито безпідставно та підлягає припиненню за п. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Розпорядженням голови Луганського апеляційного господарського суду від 22.07.08 у справі № 16/121 для розгляду зазначеної апеляційної скарги, у відповідності до ст. 28 Закону України „Про судоустрій України”, призначено судову колегію у складі: Перлов Д.Ю. –суддя –головуючий, Бородіна Л.І. –суддя, Медуниця О.Є. –суддя.

Відзивом від 15.08.08 № 21 позивач по справі –ПП „ТЕФ „Ітера Енерджі” відхилив доводи апеляційної скарги та вважає рішення суду, що оскаржується, законним та обґрунтованим.

Сторони Луганським апеляційним господарським судом були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи (повідомлення від 28.07.08 про вручення поштового відправлення № 04067018 ПП „ТЕФ „Ітера Енерджі”, повідомлення від 29.07.08 про вручення поштового відправлення № 04067026 ДП „Лисичанська ТЕЦ”).

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши представників сторін, розглянувши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла висновку, що апеляційну скаргу від 17.07.08 № 06-4/722 Державного підприємства „Лисичанська теплоелектроцентраль”, м. Лисичанськ Луганської області слід задовольнити частково, рішення господарського суду Луганської області від 10.07.08 у справі № 16/121 слід скасувати з наступних підстав.

18 березня 2004 року між боржником –Державним підприємством „Лисичанська ТЕЦ”, відповідачем у справі, та комітетом кредиторів ДП „Лисичанська ТЕЦ” у відповідності до ст. 35 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” (далі за текстом –Закон про банкрутство) була укладена мирова угода та затверджена ухвалою господарського суду Луганської області від 18.03.04 у справі № 12/26б.

Як вбачається з п. 1.2.12 зазначеної мирової угоди, розмір кредиторських вимог позивача до відповідача, що не були списані, згідно Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” від 21.12.00 № 2181, складає 4 819 698,00 грн.

За умовами зазначеної мирової угоди, відповідач зобов’язався щорічно сплачувати на користь позивача частину боргу в сумі 963 939,60 грн. з остаточним терміном погашення боргу 18 березня 2011 року.

Предметом позову є стягнення обов’язкових платежів за мировою угодою від 18.03.04 за два роки, що сукупно дорівнюють сумі позову.

Суд першої інстанції помилково визначив, що підставою для звернення з даним позовом до суду є мирова угода, затверджена господарським судом Луганської області від 18.03.04 у справі №12/26б.

Судова колегія зазначає, що у даному випадку слід відрізняти мирову угоду, укладену у відповідності до п. 3, 4 ст. 78 Господарського процесуального кодексу України і мирову угоду укладену у відповідності до розділу ІV Закону про банкрутство. При цьому слід прийняти до уваги що це два різних поняття, які випадково мають однакову назву.

Правові наслідки укладення мирових угод наступні.

Мирова угода за ст. 78 ГПК України може бути укладена тільки в позовному провадженні. При укладенні мирової угоди в порядку ст. 78 ГПК України наслідком розгляду спору є припинення провадження у справі за п. 7 ст. 80 ГПК України, при цьому сторони попереджуються, що повторне звернення до господарського суду зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається. Саме ухвала про затвердження такої мирової угоди є виконавчим документом у розумінні п. 2 ч. 2 ст. 3 Закону України „Про виконавче провадження”.

Мирова угода у справі про банкрутство стосується відстрочення, розстрочення чи прощення боргів та укладається між комітетом кредиторів та боржником, справа про банкрутство при цьому припиняється.

Питання укладення, розірвання, визнання недійсною мирової угоди у справі про банкрутство регулюються Розділом ІV Закону про банкрутство.

Згідно п. 7, 8 ст. 39 Закону про банкрутство у разі визнання мирової угоди недійсною або її розірвання вимоги кредиторів, щодо яких були надані відстрочка та (або) розстрочка платежів або прощення (списання) боргів, відновлюються в повному розмірі у незадоволеній частині.

У разі невиконання мирової угоди кредитори можуть пред'явити свої вимоги до боржника в обсязі, передбаченому цією мировою угодою. У разі порушення провадження у справі про банкрутство цього ж боржника обсяг вимог кредиторів, щодо яких було укладено мирову угоду, визначається в межах, передбачених зазначеною мировою угодою.

Зі змісту ст. 39 Закону про банкрутство випливає, що визнання мирової угоди недійсною або її розірвання має відбуватися виключно в межах справи про банкрутство, оскільки підстави для такого визнання угоди недійсною або її розірвання містяться безпосередньо в Законі про банкрутство, часткове або повне задоволення таких вимог спричиняє певні наслідки, наприклад поновлення провадження у справі про банкрутство, відновлення вимог кредиторів, щодо яких були надані відстрочка та (або) розстрочка платежів або прощення (списання) боргів тощо.

Відповідно до п. 5 ст. 39 Закону про банкрутство мирова угода може бути розірвана за рішенням господарського суду у разі невиконання боржником умов мирової угоди щодо не менш як третини вимог кредиторів. Більш того при розірванні мирової угоди обов’язково повинні бути присутні сторони мирової угоди, а саме комітет кредиторів та боржник, оскільки прийняття судових рішень, пов’язаних із вирішенням питань щодо прав та законних інтересів учасників справи, має відбуватися за участю осіб, права та інтереси яких зачіпаються.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Враховуючи викладене судова колегія дійшла висновку, що заявник апеляційної скарги, позивач у справі, не надав суду доказів розірвання або визнання недійсною мирової угоди у справі про банкрутство, яка є діючою, тому у нього не має ніяких підстав звертатися в межах позовного провадження із своїми вимогами до боржника в межах, передбачених мировою угодою, тому позовні вимоги слід визнати необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

У відповідності до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати із сплати державного мита за позовом та витрати на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу, а також витрати із сплати державного мита по апеляційній скарзі покладаються на позивача - Підприємство зі стопроцентною іноземною інвестицією „Торгово –енергетична фірма „Ітера Енерджі”, м. Київ.

За згодою представників сторін у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Керуючись ст.ст. 43, 49, 99, 101, п. 2 ст. 103, п. 4 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, Луганський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу від 17.07.08 № 06-4/722 Державного підприємства „Лисичанська теплоелектроцентраль”, м. Лисичанськ Луганської області на рішення господарського суду Луганської області від 10.07.08 у справі № 16/121 задовольнити частково.

2.          Рішення господарського суду Луганської області від 10.07.08 у справі № 16/121 скасувати.

3.          Винести нове рішення у справі № 16/121.

4.          В позові відмовити.

5.          Стягнути з Підприємства зі стопроцентною іноземною інвестицією „Торгово –енергетична фірма „Ітера –Енерджі”, вул. Чигоріна, 2, м. Київ, ідентифікаційний код 23507859, на користь Державного підприємства „Лисичанська теплоелектроцентраль”, вул. Енергетиків, 98, м. Лисичанськ, Луганська обл., ідентифікаційний код 00131067 державне мито в сумі 9 639 грн. 40 коп. сплачене ним при зверненні до Луганського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою від 17.07.08 № 06-4/722.

Доручити господарському суду Луганської області видати відповідний наказ.

Відповідно ч. 3, ч. 5 ст. 105 Господарського процесуального кодексу України постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий                                Д.Ю. Перлов

Суддя Л.І. Бородіна

Суддя                                                    О.Є. Медуниця