ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
м.Сімферополь, вул.Р.Люксембург/Речна, 29/11, к. 101
РІШЕННЯ

Іменем України

04.09.2008

Справа
№2-7/3119-2008

За
позовом Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1(АДРЕСА_1

До
відповідача  Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_2 (АДРЕСА_2

Про
стягнення 47 113,43 грн.

Суддя
ГС АР Крим І.І.Дворний

представники:

Від
позивача - ОСОБА_1, паспорт НОМЕР_1 ОСОБА_3предст., дов. від 27.03.2008 р.

Від
відповідача - ОСОБА_2 паспорт, ОСОБА_4., предст., дов. від 04.11.2005 р.

Сутність
спору: Суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 звернувся до Господарського
суду Автономної Республіки Крим з позовною заявою до Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_2 про стягнення 47 113,43 грн.

Позовні
вимоги мотивовані тим, що 14.06.2004 р. між сторонами у справі був укладений
договір оренди торгового місця, однак 28.05.2005 р. відповідач не допустив
СПДОСОБА_1 до орендованого приміщення та заволодів належними позивачеві
товарами, чим спричинив останньому збитки у розмірі 47 113,43 грн., які
СПДОСОБА_1 просить стягнути з відповідача в примусовому порядку.

Відповідач
проти позову заперечував з тих підстав, що позивачем був прихований той факт,
що в ніч на 24.11.2004 р. та на 30.04.2005 р. в приміщенні за адресою: АДРЕСА_1
невстановленими особами були здійснені крадіжки мобільних телефонів та
аксесуарів, належних позивачеві, на суму 60889,00 грн. СПД ОСОБА_2 зазначила,
що постановами слідчого СВ Красногвардійського РВ ГУ МВС України в АР Крим від
02.12.2004 р. та від 20.05.2005 р. СПДОСОБА_1 був визнаний цивільним позивачем
на суму 60889 у кримінальних справах №6 та №629297 за фактами
крадіжок, проте після звернення СПДОСОБА_1 до Господарського суду АР Крим з
позовом про відшкодування з СПД ОСОБА_2 збитків у сумі 60889,00 грн. рішенням
від 05.12.2005 р., залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного
господарського суду від 24.01.2006 р. та постановою Вищого господарського суду
України від 18.04.2006 р., в позові було відмовлено з підстави нікчемності
договору оренди та недоведеності розміру збитків через відсутність первинних
документів. Крім того, відповідач також посилається на те, що постановою
прокурора Красногвардійського району від 11.07.2005 р. була скасована постанова
Красногвардійського РО МВС від 03.06.2005 р. про відмову в порушенні
кримінальної справи, на яку посилається позивач як на доказ винних дій
відповідача. Відповідач також стверджує, що позивачем не додані належні докази,
які б підтверджували факт заподіяння збитків, оскільки копії накладних та
договорів належним чином не завірені. Крім того, СПД ОСОБА_2 зазначає, що
надані позивачем накладні від постачальника “Mobilization” викликають сумнів в
їх достовірності, позаяк знак для товарів та послуг “Mobilization” належить
ОСОБА_5 а іншого суб'єкта господарювання з такою назвою не існує. У той же час
жодна з накладних не містить конкретного зазначення назви постачальника, а в
графі «відпустив» взагалі відсутні підписи. Відповідач також звернув увагу на
те, що надані СПД ОСОБА_1 примірники договорів про господарське співробітництво
та купівлі-продажу не містять печатей сторін. З урахуванням наведеного,
відповідач вважає, що наявність двох порушених кримінальних справ по фактам
крадіжок мобільних телефонів та аксесуарів, належних позивачеві, в яких він
визнаний цивільним позивачем, спростовує наявність причинного зв'язку між
фактом можливого вибуття з володіння позивача належних йому товарів та діями
відповідача. Крім того, на думку відповідача, на теперішній час відсутні докази
того, що мобільні телефони та аксесуари, які були вкрадені з магазину,
належного відповідачеві, в ніч на 24.11.2004 р. та на 30.04.2005 р., та
мобільні телефони та аксесуари, які нібито утримуються відповідачем, є різними
товарами. За таких обставин, відповідач просить відмовити в позові та в порядку
статті 90 Господарського процесуального кодексу України направити до
прокуратури Залізничного району міста Сімферополя повідомлення за фактом
надання позивачем недостовірних відомостей суду.

02.07.2008
р. до ГС АР Крим від Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1надійшли
письмові пояснення, в яких позивач просить суд не приймати до уваги заперечення
відповідача на позов з підстав, викладених у поясненнях.

Розгляд
справи відкладався у порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу
України.

За
клопотанням сторін строк розгляду справи був продовжений у порядку статті 69
Господарського процесуального кодексу України.

Оскільки
матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін,
підстав для відкладення розгляду справи судом не вбачається.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши
пояснення  представників  сторін, суд

ВСТАНОВИВ :

14.06.2004
р. між Суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_2 (Орендодавець) та Суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_1 (Орендар) був укладений договір оренди
частини приміщення по вул. АДРЕСА_1, площею 6 кв. м. під організацію продажу
мобільних телефонів та аксесуарів.

Відповідно
до пункту 4.1 Договору строк оренди становить з 14.06.2004 року по 14.06.2005
р.

Звертаючись
до суду з цим позовом, позивач стверджує, що під час дії договору оренди,
28.05.2005 р. відповідач до допустив працівника позивача до орендованого
приміщення та заволодів належним СПДОСОБА_1 майном, чим спричинив останньому
збитки на загальну суму 47 113,43 грн.

Оцінивши
в сукупності наявні в матеріалах справи документи та фактичні обставини справи,
суд дійшов висновку, що позовні вимоги Суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно
зі ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який
порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності,  повинен відшкодувати  завдані
цим  збитки  суб'єкту, права або законні інтереси якого
порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені  управненою стороною, втрата або пошкодження
її майна, а також не одержані нею доходи,
які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання
або   додержання правил здійснення
господарської діяльності другою стороною.

Ст.
25 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають
відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або
знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції,
сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених
матеріалів  тощо), понесені   стороною,
яка  зазнала  збитків
внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода),
на який сторона, яка зазнала збитків, мала
право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою
стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у
випадках, передбачених законом.

Отже,
поняття збитків, наведені у частині п'ятій статті 225 ГК України та у частині
другій статті 22 ЦК України, не є тотожними. Таким чином, ГК України встановлює
особливості відшкодування збитків в господарських відносинах.

Згідно
з ч. 2 ст. 623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання,
доказується кредитором.

За загальним принципом цивільного
права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права,
має право на їх відшкодування (ч.1 ст. 22, ст. 611, ч. 1 ст. 623 Цивільного
кодексу України). Для застосування такої міри відповідальності, як
відшкодування збитків потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення,
а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат
такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та
збитками; вина правопорушника.

З огляду на викладене, можна зробити
висновок, що відшкодуванню підлягають завдані збитки, тобто збитки, причиною
яких є порушення зобов'язання, якого припустився боржник. Отже, між порушенням
та збитками має бути причинний зв'язок. За відсутністю такого зв'язку збитки не
відшкодовуються. При вирішенні питання про наявність чи відсутність причинного
зв'язку слід враховувати, що необхідно виявляти зв'язок між саме між порушенням
зобов'язання та шкідливими наслідками (збитками), а не між діями
(бездіяльністю) боржника взагалі та збитками.

У той
же час, суд зазначає, що позивачем не були надані належні та допустимі докази,
які б підтверджували право Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1на
відшкодування збитків.

Так,
з наявних в матеріалах справи договорів про господарське співробітництво,
купівлі-продажу, позики, товарних чеків, накладних та гарантійного талону (а.
с. 15-60) не вбачається, що саме отримані за ними товари (мобільні телефони та
аксесуари) знаходилися на реалізації в магазині по вул. АДРЕСА_1 та якими в
подальшому протиправно заволодів відповідач.

Більш
того, суд звертає увагу на те, що певні примірники наданих позивачем накладних,
зокрема, від постачальника “Mobilization” взагалі не містять повну назву
підприємства-постачальника та підпису особи, які відпустила товар, через що
вказані документи не можуть бути розцінені судом в якості первинних документів.

Так,
відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських
операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі
первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні
та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити:

-
назву документа (форми);

-
дату і місце складання;

-
назву підприємства, від імені якого складено документ;

-
зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

-
посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність
її оформлення;

-
особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала
участь у здійсненні господарської операції.

Згідно
з розділом 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському
обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995
р. N 88, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх проведення. Первинні документи (на паперових і
машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості
повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від
імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і
вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл
та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Отже,
наявність чи відсутність будь-яких господарських операцій сторін підтверджується
лише первинними документами.

Крім
того, суд зазначає, що відповідно до статті 36 Господарського процесуального
кодексу України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином
засвідченій копії.

Згідно
з пунктом 5.27 Національного стандарту України «Уніфікована система
організаційної-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів ДСТУ
4163-2003», затвердженого наказом Державного комітету України з питань
тенічного регулювання та споживчої політики №55 від 07.04.2003 р., відмітку про
засвідчення копії  документа складають зі
слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи,
яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії і
проставляють нижче реквізиту 23.

Проте,
надані позивачем до матеріалів справи копії документів належним чином не
засвідчені, зокрема, на копіях не зазначено назву посади, ініціали та прізвище
особи, яка засвідчує копію та дата засвідчення копії. В свою чергу, з
урахуванням вищенаведених приписів статті 36 ГПК України, порушення позивачем
порядку оформлення копій документів
надає суду право не розцінювати вказані документи як належні письмові
докази у справі.

Згідно
зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному,
повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Суд
також не може прийняти до уваги посилання позивача на акт від 30.05.2005 р. про
вилучення майна як доказ заподіяння збитків на суму 47 113,43 грн., оскільки
зазначений акт був складений без присутності відповідача/його представників або
інших не зацікавлених осіб, не містить відомостей про відмову ціх осіб від
підписання акта, через що викликає сумнів в його достовірності.

Крім
того, суд вважає хибними й посилання позивача на наявність між ним та ОСОБА_6
трудових відносин. Так, відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України
трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні
для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним
договором і угодою сторін. У той же час, у наданій позивачем трудовій угоді від
26.05.2005 р. не вказано місце роботи ОСОБА_6, не закріплений його обов'язок
щодо дотримання правил внутрішнього трудового розпорядку, не зазначені умови
праці та розмір заробітної плати, через що угода від 26.05.2005 р. розцінюється
судом в якості різновиду договору підряду, щодо якого розповсюджуються
положення Цивільного кодексу України, а не КЗпП.

Суд
також звертає увагу на те, що статтею 24-1 Кодексу законів про працю України
передбачено, що у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною
особою фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення
працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір
у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному
Міністерством праці та соціальної політики України. Відповідний порядок був
затверджений наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 8
червня 2001 р. N 260, пунктом 1 якого визначено, що цей Порядок поширюється на
фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної
особи з правом найму працівників та фізичних осіб, які використовують найману
працю, пов'язану з наданням послуг.

Відповідно
до пункту 2 Порядку укладений у письмовій формі трудовий договір між
працівником і фізичною особою фізична особа повинна подати на реєстрацію до
державної служби зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з
моменту фактичного допущення працівника до роботи.

Відповідальна
особа центру зайнятості в день подання фізичною особою трудового договору
реєструє його у книзі реєстрації трудових договорів за формою, що додається.
Трудовому договору присвоюється номер, за яким він зареєстрований у книзі, і
ставиться дата його реєстрації (п. 4 Порядку).

Згідно
з п. 5 Порядку На підставі запису про реєстрацію трудового договору, зробленого
в книзі, відповідальна особа центру зайнятості робить на трьох примірниках
трудового договору запис:

Трудовий
договір зареєстрований "___" _______________ 200_ р. N ____

_________________________________________________________________

(найменування державної служби зайнятості)

М.
П.

_______________

(підпис)

______________________________

(прізвище,
ім'я, по батькові посадової особи

служби
зайнятості)

Однак,
на наданому суду примірнику трудової угоди відсутній запис відповідальної особи
центру зайнятості про його реєстрацію.

Відповідно
до п. 8 Порядку записи про реєстрацію та зняття з реєстрації трудового договору
дають право фізичній особі внести записи до трудової книжки працівника про
прийняття та звільнення його з роботи.

Суд
зазначає, що згідно з пунктом 2.20-1 Інструкції про порядок ведення трудових
книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення
України №58 від 29.07.1993 р. (з наступними змінами та доповненнями), трудові
книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб -
суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом
найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням
послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.
Зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять записи до
трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи
відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що
зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Під час
прийняття на роботу вноситься запис: "Прийнятий на роботу (далі
зазначається професійна характеристика робіт) за трудовим договором
(зазначаються дата та номер договору), зареєстрованим у державній службі
зайнятості (зазначається повна назва центру зайнятості)", при цьому у
графі 4 зазначається, на підставі чого внесено запис (дата і номер реєстрації
трудового договору державною службою зайнятості: "трудовий договір
(номер), зареєстрований (дата)"), а при звільненні - запис:
"Звільнений з роботи (далі зазначається підстава звільнення з посиланням
на відповідні статті КЗпП України)", при цьому у графі 4 зазначається дата
зняття трудового договору з реєстрації державною службою зайнятості:
"трудовий договір (номер) знято з реєстрації (дата)". Унесені
фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової
особи органу державної служби зайнятості, який зареєстрував трудовий договір, і
засвідчуються його печаткою.

Позивач
не надав суду доказів наявності трудової книжки, яка б свідчила про існування
між СПД ОСОБА_1 та ОСОБА_6 трудових відносин, оскільки відповідно до статті 48
КЗпП трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. У
той час як відповідно до приписів статей 33, 34 Господарського процесуального
кодексу України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, способом, передбаченим
чинним законодавством для доведення фактів такого роду. Таким чином, наведені
вище обставини надають суду право стверджувати, що трудова угода від 26.05.2005
р., яка була укладена між позивачем та ОСОБА_6, випадає з правового поля
трудовин відносин, пов'язаними з безпосередніми трудовими обов'язками, та відноситься
до цивільно-правових угод, зокрема, до договору підряду. За таких обставин,
приймаючи до уваги те, що угоді від 26.05.2005 р. сторонами не було визначено
право ОСОБА_6 на підписання будь-яких актів, а сам ОСОБА_6. не перебував в
трудових відносинах з СПДОСОБА_1, суд не може розцінити акт про вилучення майна
від 30.05.2005 р. як належний доказ заподіяння збитків та їх розміру.

Крім
того, суд вважає за необхідне зазначити, що посилання позивача на незаконне
задоволодіння належним СПДОСОБА_1 майном не підтверджуються належними та
допустимими доказами. Так, викладені позивачем обставини про відкрите
викрадення відповідачем чужого майна за своєю суттю є діянням, що підпадає під
склад злочину, відповідальність за який передбачена статтею 186 Кримінального кодексу
України. Отже, належними доказами викрадання майна позивача можуть бути
постанова органу внутрішніх справи про порушення кримінальної справи та
відповідний вирок суду, оскільки відповідно до статті 62 Конституції України
особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана
кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком суду. У той же час, всупереч вимогам статей
33, 34 Господарського процесуального кодексу України, відповідні докази
позивачем суду надані не були, що, в свою чергу, свідчить про відсутність вини
відповідача в заподіянні збитків, як необхідної складової частини цивільного
правопорушення.

Не є
переконливими також і посилання позивача на протиправне недопущення ОСОБА_6 до
приміщення по вул. АДРЕСА_1 під час дії договору оренди від 14.06.2004 р.,
оскільки зазначений договір оренди є нікчемним через відсутність його
нотаріального посвідчення, а тому не породжує для сторін жодних прав та
обов'язків. Факт нікчемності договору оренди від 14.06.2004 р. був встановлений
рішенням ГС АР Крим від 05.12.2005 р. у справі №2-6/12988-2005, залишеним без
змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від
24.01.2006 р. та постановою Вищого господарського суду України від 18.04.2006
р., через що відповідно до положень статті 35 ГПК України визнається судом
преюдиціальним та таким, що звільнюється від доказування. Суд також звертає
увагу на те, що в зазначених судових рішеннях також вказано, що в ніч на 24.11.2004
р. та на 30.04.2005 р. з приміщення по вул. АДРЕСА_1 невідомими особами були
здійснені крадіжки мобільних телефонів та аксесуарів, що належать позивачу,
загальною вартістю 60 889,00 грн., у зв'язку з чим СПД ОСОБА_1 й був
пред'явлений позов до суду про стягнення з відповідача збитків у розмірі 60
889,00 грн., в задоволенні якого було відмовлено. У той же час, в матеріалах
справи відсутні докази того, що мобільні телефони та аксесуари, які були
вкрадені з магазину, належного відповідачеві, в ніч на 24.11.2004 р. та на
30.04.2005 р., та мобільні телефони та аксесуари, які нібито утримуються
відповідачем, є різними товарами. Про це, зокрема, свідчить те, що більшість з
представлених позивачем суду копій накладних були виписані до 30.04.2005 р.,
тобто до моменту вчинення другої крадіжки.

З
урахуванням наведеного, враховуючи недоведеність позивачем протиправної
поведінки та вини Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2 в заподіянні
збитків на заявлену до відшкодування суму, приймаючи до уваги відсутність доказів
належності позивачеві втраченого майна та його розміру, суд вважає, що правові
підстави для задоволення позову відсутні.

Стосовно
прохання відповідача направити до прокуратури Залізничного району міста
Сімферополя повідомлення за фактом надання позивачем недостовірних відомостей у
порядку статті 90 ГПК України суд зазначає, що Господарським процесуальним
кодексом України не передбачено право сторони на відповідне звернення до суду.
Суд звертає увагу на те, що повідомлення органам внутрішніх справ чи прокуратури  надсилаються господарським судом не з
будь-якого факту порушення підприємством або організацією законності, а лише у
тих випадках, коли господарський суд виявить у діяльності працівників
підприємства, організації такі порушення законності, які містять ознаки дії,
переслідуваної в кримінальному порядку. Проте, підстав для направлення такого
повідомлення до прокуратури суд не вбачає.

Державне мито та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу суд залишає за позивачем
відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням викладеного, керуючись
ст.ст. 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Суддя
Господарського суду

Автономної
Республіки Крим                                        Дворний
І.І.