ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД _________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"25" вересня 2008 р.

Справа № 20/112-08-2196

Колегія суддів Одеського апеляційного
господарського суду у складі:

Головуючого:       Петрова М.С.

Суддів:                   Колоколова
С.І.

Разюк Г.П.

( Відповідно із розпорядженням
голови Одеського апеляційного господарського суду №131 від 16.09.08 р. для
розгляду справи № 20/112-08-2196 колегію суддів у складі: Мирошниченко М.А,
Бєляновський В.В., Шевченко В.В. замінено на колегію суддів у складі: Петров
М.С., Разюк Г.П., Колоколов С.І.)

при секретарі судового засідання:
Ніколовій Г.П.

за участю представників сторін:

від позивача: Курлович
О.О., довіреність № 01-13/13757 від 26.12.07 р.;

від відповідача:не
з'явилась, про час та місце розгляду апеляційної скарги належним чином
повідомлена;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Представництва по управлінню
комунальною власністю Одеської міської ради

на рішення
господарського суду Одеської області від „27” серпня 2008 року

по справі
№ 20/112-08-2196

за позовом
Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (далі
по тексту Представництво), м. Одеса

до фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 (далі по тексту ФОП ОСОБА_1), м. Одеса

про внесення
змін до договору оренди

В С Т А Н О В И Л А:

29.05.08 р. Представництво
звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до ФОП ОСОБА_1 про
внесення змін до   договору оренди
нежитлового приміщення № 57-Ц від 05.12.2001 р., розташованого за адресою:
м.Одеса, вул. Дерибасівська, 12, укладеного сторонами по справі, а саме: зміну
додатку № 1 до договору “розрахунок орендної плати” та збільшення останньої до
848,15 грн.  без урахування податку на
додану вартість та індексу інфляції.

Свої позовні вимоги Представництво
обґрунтовує тим, що відповідно до закону України “Про державний бюджет України
на 2007 рік” договори оренди державного та комунального майна, укладені до 2007
року, у шестимісячний термін підлягають обов'язковому перегляду в частині
розміру орендної плати у відповідності до Методики розрахунку і порядку
використання орендної плати за оренду державного майна, затвердженої
постановою  Кабінету Міністрів України
від 05.10.1995 р. № 786 із змінами.

В підтвердження своїх вимог,
позивач також посилається на розпорядження КМ України № 301-р від 23.05.2007 р.
“Про індикативні ставки орендної плати за використання комунального майна” та
Наказ Фонду державного майна України від 18.01.2007 р. № 43, яким затверджений
порядок перегляду договорів нерухомого державного майна.

Рішенням господарського суду
Одеської області від 27.08.08 р. (суддя Щавинська Ю.М.) позов Представництва
залишено без задоволення з огляду на те, що відповідно до п.2.1 договору оренди
нежитлового приміщення № 57-ц від 05.12.2001 р. та ст.19 закону України “Про
оренду державного та комунального майна” методика розрахунку орендної плати для
об'єктів, що перебувають у комунальній власності визначається тільки органами
місцевого самоврядування. В даному випадку рішенням сесії Одеської міської ради
від 28.01.2005 р. № 3539-IV та розрахунком граничних розмірів орендної плати за
оренду майна, що знаходиться у комунальній власності територіальної громади
міста Одеси.

Не погоджуючись з рішенням
місцевого господарського суду, Представництво звернулось до Одеського апеляційного
господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржене
рішення господарського суду 1 інстанції та задовольнити позов, оскільки воно
прийняте із порушенням норм матеріального права та неповним з'ясуванням всіх
обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги
Представництво посилається на п.2.5 договору оренди нежитлового приміщення №
57-ц від 05.12.2001 р. та Закон України “Про оренду державного та комунального
майна”, які передбачають, що збільшення цін та тарифів може бути підставою для
відповідної зміни на вимогу однієї із сторін розміру орендної плати. Також
скаржник зазначає, що ст. 118  закону
України “Про державний бюджет на 2007 рік” вказує на те, що договори оренди
державного та комунального майна, укладені до 1 січня 2007 р., у шестимісячний
термін підлягають обов'язковому перегляду в частині розміру орендної плати.

Крім того, скаржник зазначає, що
згідно із ст.118 вищевказаного закону Кабінету Міністрів України доручено
розробити індикативні ставки для державного та комунального майна, та
посилається на розпорядження Кабінету Міністрів України від 23.05.2007 р. №
301-р “Про індикативні ставки орендної плати за використання комунального
майна”, яким органам місцевого самоврядування при визначені  розміру орендної плати за комунальне майно що
передається в оренду в містах обласного значення, м.м. Києві та Севастополі,
рекомендовано застосовувати у 2007 р. орендні ставки за використання цілісних
майнових комплексів державних підприємств та нерухомого державного майна,
затверджені постановою КМ України від 04.10.1995 р. № 786.

ФОП ОСОБА_1 відзив на апеляційну
скаргу не надала, в судове засідання не з'явилась. Ухвала про прийняття
апеляційної скарги до провадження і призначення її до розгляду на 25.09.08 р. в
установленому ГПК України порядку Одеським апеляційним господарським судом була
направлена ФОП ОСОБА_1 АДРЕСА_1. Вказана адреса зазначена в позовній заяві та у
договорі оренди нежитлового приміщення  №
57-Ц від 05 грудня 2001 р. в новій редакції. За цією ж адресою ФОП ОСОБА_1
раніше отримувала поштову кореспонденцію, про що свідчить поштове повідомлення
( а.с. 41). Однак, поштове відправлення із вказаною ухвалою повернулося до
Одеського апеляційного господарського суду із поміткою поштового відділення,
про те воно повернуто у зв'язку із закінченням терміну зберігання.

Згідно із пунктами 114,116 Правил
надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою КМ України від
17.08.2002 р. №1155 із змінами (далі по тексту Правила), адресовані фізичним
особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про
вручення реєстрованих поштових
відправлень  (поштових переказів),
повідомлення  про надходження переказів,
що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні
повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових  переказів)
вручаються  особисто  адресату (одержувачу), а у разі його
відсутності - повнолітнім членам сім'ї за умови пред'явлення ними документа, що
посвідчує особу.

У разі  відсутності
адресата  (одержувача)  або
повнолітніх членів  його  сім'ї
в абонентську поштову скриньку адресата вкладаються повідомлення  про надходження зазначених реєстрованих
поштових відправлень (поштових переказів).

У разі коли адресата (одержувача)
неможливо повідомити про надходження поштового відправлення (поштового
переказу) за номером телефону, зазначеним
відправником для повідомлення, в абонентську поштову скриньку адресатові
доставляється повідомлення про надходження поштового відправлення (поштового
переказу).

Відповідно із п.125 Правилу разі
коли адресат (одержувач) не з'явився за одержанням реєстрованого  поштового відправлення (поштового переказу)
протягом  трьох  робочих
днів  після  доставки першого повідомлення, йому
вручається повторне повідомлення під розписку.

Пунктом 131 Правил встановлено, що
не вручені з поважних причин протягом 5 днів рекомендовані листи з позначкою
„судова повістка” повертаються за зворотною адресою із зазначенням причини
невручення.

Як зазначалося вище, поштове
відправлення із ухвалою Одеського апеляційного господарського суду про
прийняття апеляційної скарги до провадження і призначення її до розгляду на
25.09.08 р., яка фактично містить такі ж відомості як і повістка, повернулося
із позначкою „за закінченням терміну зберігання”.

Крім того, телефонограмою від
23.09.08 р. ФОП ОСОБА_1 була повідомлена про
призначення апеляційної скарги Представництва до розгляду на 25.09.08 р

Вищенаведене свідчить про те, що
ФОП ОСОБА_1 не отримала вказану ухвалу апеляційного суду в результаті власної
недбалості, тому судова колегія вважає, що апеляційний суд належним чином
виконав свій обов'язок щодо повідомлення відповідача про час і місце судового
засідання. Аналогічної позиції по аналогічним питанням щодо належного
повідомлення сторін дотримується і ВГС України (інф. лист від 02.06.06 р.
№01-8/1228).

Згідно із вимогами ст.77 ГПК
України суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу,
розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному
засіданні. Однією з таких обставин є нез'явлення в засідання представників
сторін, інших учасників процесу.

Із змісту ст.77 ГПК України
випливає, що розгляд справи відкладається тільки у тому випадку, якщо обставини
за якими відкладається розгляд справи є причиною неможливості вирішення спору в
даному судовому засіданні.

Судова колегія вважає, що наявні у
матеріалах справи та додані до апеляційної скарги доказі є достатніми для
розгляду апеляційної скарги без представника відповідача і неявка останнього не
може бути причиною неможливості розгляду апеляційної скарги у даному судовому
засіданні. Явка сторін при призначенні апеляційної скарги до розгляду судовою
колегією не визнавалася обов'язковою.

За таких обставин апеляційна скарга
Представництва розглянута за  відсутністю
ФОП ОСОБА_1

Дослідивши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши
правильність юридичної оцінки судом 1 інстанції встановлених фактичних обставин
справи і застосування норм матеріального та процесуального права, судова
колегія приходить до наступного.

05 грудня 2001 р. між
Представництвом та ФОП ОСОБА_1 укладено
договір оренди комунального майна № 57-Ц.

28.10.2005 р. договір оренди № 57-Ц
було викладено у новій редакції, зареєстровано в реєстрі за № 4485 та
посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу.

Згідно п.1.1 вказаного договору,
Представництво передало, а  ФОП ОСОБА_1
прийняла у строкове платне користування
нежилі підвальні приміщення, загальною площею 66,4 кв.м., розташованих
за адресою: м.Одеса, вулиця Дерибасівська, будинок 12.

Умовами даного договору визначено,
що орендна плата визначається на підставі ст. 19 Закону України „Про оренду
державного та комунального майна” та рішення сесії Одеської міської ради № 3539-ІV
від 28.01.2005 року „Про оренду комунального майна, що є власністю
територіальної громади міста Одеси”; за орендоване приміщення орендар
зобов'язується сплачувати орендну плату відповідно до розрахунку, наведеному у
додатку 1 до договору, що становить за перший після підписання договору оренди
місяць  342 грн. 98 коп., без урахування
податку на додану вартість та індексу інфляції. Розмір орендної плати за кожний
наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за
минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України;
орендар вносить орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно
від результатів його господарської діяльності; за повідомленням орендодавця
розмір орендної плати змінюється у випадках зміни методики її розрахунку, цін і
тарифів, та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України та
рішеннями міської ради з дня в ступу у законну силу.

27.06.07 р. року Представництво
надіслало ФОП ОСОБА_1 повідомлення № 01-15/1042 про внесення змін до договору
оренди в частині розміру орендної плати на виконання ст.118 Закону України „Про
державний бюджет України на 2007 рік”, у якій пропонувало підписати додаткове
погодження до договору оренди № 57-Ц від 05.12.2001 р., про внесення змін у
частині перегляду орендної плати відповідно до Методики розрахунку і порядку
використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 04.10.1995р. № 786 (далі - Методики), щодо встановлення з
01 січня 2007 року нового розміру орендної плати, яка становить 848,15 грн. без
урахування податку на додану вартість та індексу інфляції.

ФОП ОСОБА_1 відповіді на це
повідомлення не надала.

Обґрунтовуючи пред'явлені вимоги
Представництво посилається на ст. 118 Закону України „Про державний бюджет
України на 2007 рік”, відповідно до якої встановлено, що у 2007 році передача в
оренду державного та комунального майна здійснюється виключно на конкурсних
засадах. Орендна плата за державне та комунальне майно визначається відповідно
до її ринкової вартості у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Надано право Кабінету Міністрів України затверджувати індикативні ставки
орендної плати для державного та комунального майна, яке передається в оренду в
містах обласного значення, містах Києві та Севастополі. Договори оренди
державного та комунального майна, укладені до 1 січня 2007 року (крім договорів
на оренду державного та комунального майна, укладених бюджетними установами,
Пенсійним фондом України та його органами, а також щодо цілісних майнових
комплексів), у шестимісячний термін підлягають обов'язковому перегляду
відповідно до встановленої норми.

Об'єктом оренди за спірним
договором є комунальне майно, що належить територіальній громаді м. Одеси,
представником якої є Одеська міська рада, що сторонами не заперечується.

Частиною 1 ст. 1 Закону України
„Про оренду державного та комунального майна” (далі - Закон про оренду)
визначено, що цей Закон регулює організаційні відносини, пов'язані з передачею
в оренду майна державних підприємств та організацій, підприємств, заснованих на
майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній
власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів; майнові відносини
між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного
майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у
комунальній власності.

Отже, Закон про оренду є
спеціальним Законом у сфері використання державного та комунального майна на
умовах оренди.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону про
оренду, державну політику у сфері оренди
здійснюють: Кабінет Міністрів України, а також Фонд державного майна
України, його регіональні відділення та представництва - щодо державного майна;
органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - щодо майна,
яке належить Автономній Республіці Крим; органи місцевого самоврядування - щодо
майна, яке перебуває в комунальній власності.

Частиною 2 ст. 19 Закону про оренду
передбачено, що методика  розрахунку
пропорції розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем
та порядок використання орендної плати визначаються: Кабінетом Міністрів
України - для об'єктів, що перебувають у державній власності; органами,
уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - для об'єктів, що
належать Автономній Республіці Крим; органами місцевого самоврядування - для
об'єктів, що перебувають у комунальній власності.

Відповідно до ст. 21 цього Закону,
розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін. Розмір орендної
плати може бути змінено на вимогу однієї з сторін, якщо з незалежних від них
обставин істотно змінився стан об'єкта оренди, а також в інших випадках,
встановлених законодавчими актами України. Спори з питань зміни орендної плати
вирішуються відповідно до чинного законодавства.

Приписи статей 13 та 41 Конституції
України визначають, що від імені Українського народу права власності здійснюють
органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Кожен має
право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до статей 142-145
Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування,
крім інших об'єктів, належить рухоме і нерухоме майно, управління яким
здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах їх
повноважень шляхом прийняття відповідних рішень. Права місцевого самоврядування
захищаються  в судовому порядку.

Вказані конституційні норми кореспондуються
з приписами ст. 16 Закону України “Про місцеве самоврядування”, згідно з якою
органи місцевого  самоврядування є
юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними
повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою
діяльність відповідно до закону, матеріальною і фінансовою основою місцевого
самоврядування, крім інших об'єктів, є рухоме і нерухоме майно, що є у
комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах,
від імені та в інтересах територіальних громад
права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Статтею 21 вказаного Закону
встановлено, що обмеження прав територіальних громад на місцеве самоврядування
згідно з Конституцією та законами України може бути застосоване лише в умовах
воєнного чи надзвичайного стану.

Відповідно до ч. 5 ст. 60
наведеного Закону, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах
територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо
володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності,
в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права
комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та
фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як
заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах
умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у
користування і оренду.

Згідно з ст. 327 ЦК України, у
комунальній власності є майно, у том числі грошові кошти, яке належить
територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності,
здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого
самоврядування.

Відповідно до рішення Конституційного
Суду України від 09 липня 2007 року у справі № 6-рп/2007 за конституційним
поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України
положень статей 29, 36, частини другої статті 56, частини другої статті 62,
частини першої статті 66, пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39,  41, 43, 44, 45, 46 статті 71, статей 98, 101,
103, 111 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік” від 19
грудня 2006 року N 489-V, питання складення, розгляду, затвердження, звіту та контролю
за використанням коштів Державного бюджету України регламентовані положеннями
статей 95, 96, 97, 98 Конституції України та Бюджетним кодексом України (далі -
Кодекс).

Вимоги щодо змісту закону про
Державний бюджет України містяться в частині другій статті 95 Конституції
України, положення якої конкретизовано у статті 38 Кодексу.

Встановлений частиною другою статті
95 Конституції України, частиною другою статті 38 Кодексу перелік
правовідносин, які регулюються законом про Державний бюджет України, є
вичерпним.

Зі змісту наведених положень
Конституції України та Кодексу вбачається, що закон про Державний бюджет
України як правовий акт, чітко зумовлений поняттям бюджету як плану формування
та використання фінансових ресурсів, має особливий предмет регулювання,
відмінний від інших законів України - він стосується виключно встановлення
доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби, зокрема і видатків на
соціальний захист і соціальне забезпечення, тому цим законом не можуть
вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також встановлюватися
інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом інших законів
України. Таке положення закріплено і в частині третій статті 27 Кодексу.

Метою і особливістю закону про
Державний бюджет України є забезпечення належних умов для реалізації положень
інших законів України, які передбачають фінансові зобов'язання держави перед
громадянами, спрямовані на їх соціальний захист, у тому числі й надання пільг,
компенсацій і гарантій. Отже, при прийнятті закону про  Державний бюджет України мають бути дотримані
принципи соціальної, правової держави, верховенства права, забезпечена
соціальна стабільність, а також збережені пільги, компенсації і гарантії,
заробітна плата та пенсії для забезпечення права кожного на достатній життєвий
рівень (стаття 48 Конституції України).

Оскільки предмет закону про Державний
бюджет України чітко визначений у Конституції України, Кодексі, то цей закон не
може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і
гарантій, передбачених іншими законами України.

Проаналізувавши зазначені положення
Конституції України, Кодексу, практику зупинення законом про Державний бюджет
України дії інших законів України, Конституційний Суд України дійшов висновку,
що зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України
щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів
України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж
передбачено законами України, не відповідає статтям 1, 3, частині другій статті
6, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1
частини другої статті 92, частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції
України.

Таким чином, Верховна Рада України не
повноважна при прийнятті закону про Державний бюджет України включати до нього
положення про внесення змін до чинних законів України, зупиняти дію окремих
законів України та/або будь-яким чином змінювати визначене іншими законами
України правове регулювання суспільних відносин.

Наведений висновок Конституційного
Суду України в повній мірі стосується також і ст. 118 Закону України „Про
Державний бюджет України на 2007 рік” (хоча вона не була предметом
конституційного подання), оскільки цією статтею змінено правове регулювання
орендних відносин державного та комунального майна, визначених спеціальним
законом -Законом про оренду, комунальне майно фактично ототожнено з державним
майном, суттєво обмежені права територіальних громад щодо реалізації своїх прав
на володіння, користування та розпорядження об'єктами комунальної власності,
визначених Конституцією України, Цивільним кодексом України та Законом України
„Про місцеве самоврядування в Україні”.

Згідно з ч. 2 ст. 150 Конституції
України рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на
території України і, відповідно, до застосування судами загальної юрисдикції
при вирішенні  підвідомчих їм спорів.

Зроблене Представництвом
витлумачення затвердженого наказом Фонду державного майна України від
18.01.2007р. № 43 Порядку перегляду договорів оренди нерухомого державного
майна не відповідає його змісту, оскільки предметом регулювання цього Порядку є
процедура перегляду договорів оренди нерухомого майна за договорами оренди,
укладеними Фондом державного майна України, його регіональними відділеннями і
представництвами, а також Фондом майна АР Крим і державними підприємствами.

Отже, дія вказаного Порядку не
розповсюджується на комунальне майно.

Методика розрахунку і порядок
використання плати за оренду державного майна, що затверджена постановою
Кабінету Міністрів України від 04.10.1995р. № 786 відповідно до ч. 2 ст. 19
Закону про оренду, розроблена з метою створення єдиного організаційно
-економічного механізму справляння плати за оренду державного майна і також не
розповсюджується на комунальне майно.

Розпорядженням Кабінету Міністрів
України від 23.05.2007 року № 301-р рекомендовано органам місцевого
самоврядування застосовувати у 2007 році орендні ставки за використання
цілісних майнових комплексів державних підприємств та нерухомого державного
майна, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 р. N
786, під час визначення розміру орендної плати за комунальне майно, що
передається в оренду в містах обласного значення, м.м. Києві та Севастополі. Як
випливає з його змісту це розпорядження має рекомендаційний характер, отже, не
є обов'язковим до виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України,
зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Частиною 3 ст. 762 ЦК України
визначено, що договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд,
зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.

Умовами п. 2.5 спірного договору
сторони встановили, що розмір орендної плати може змінюватися у випадках зміни
методики її розрахунку, цін і тарифів та в інших випадках, передбачених
законодавчими актами України та рішеннями міської ради з дня набрання ними
законної сили.

Статтею 629 ЦК України передбачено,
що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Але, належних доказів, які б
свідчили про те, що Одеською міською радою приймалося відповідне рішення про
зміну розміру орендної плати за користування майном, що є власністю
територіальної громади м. Одеси, Представництвом до суду не подано і таких
доказів у справі не міститься.

Частиною 4 ст. 10 Закону про оренду
встановлено правило, згідно з яким умови договору оренди є чинними на весь строк
дії договору і у випадках, коли після його укладення (приведення у
відповідність з цим Законом) законодавством встановлено правила, які погіршують
становище орендаря.

Окрім того, відповідно до ч. 2 ст.
5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім
випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Таким чином, правові підстави для
зміни нової договору оренди № 57-Ц від 05.12.2001 р.( в новій редакції від
28.10.2005 р.) в частині розрахунку орендної плати з 01 січня 2007 року
відсутні і місцевий господарський суд прийняв правильне рішення про відмову у
задоволенні позову.

Викладені в апеляційній скарзі
доводи скаржника щодо неврахування господарським судом першої інстанції п. 2.5
спірного договору не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки такі доводи
є наслідком помилкового довільного тлумачення позивачем умов даного договору,
яким врегульовано можливість зміни орендної плати починаючи з дня набрання
чинності відповідного рішення Одеської міської ради, якого у справі не має, але
аж ніяк не відповідно до вищезгаданих Методики розрахунку і порядку
використання плати за оренду державного майна та Порядку перегляду договорів
оренди нерухомого державного майна, на чому безпідставно наполягає скаржник,
позаяк, як вже було зазначено вище, ці правові акти не розповсюджуються на
комунальне майно.

З цих же підстав не заслуговують на
увагу також безпредметні посилання скаржника в обґрунтування своїх доводів на
ч. 2 ст. 21 Закону про оренду, яка регулює можливість зміни орендної плати на
вимогу однієї з сторін у випадках встановлених законодавчими актами України, і
саме таким актом, за твердженням скаржника, є ст. 118 Закону України „Про
державний бюджет України на 2007 рік”, оскільки у даному випадку  предмет спору пов'язаний із використанням
комунального майна, а згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України, господарський суд не
застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають
законодавству України.

Інші доводи скаржника, що викладені
в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх
обставин даної справи, встановлених судом апеляційної інстанції, не впливають
на правильність вирішення спору по суті.

З урахуванням наведеного, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга Представництва підлягає залишенню без
задоволення, а рішення господарського суду Одеської області від 27.08.08 р.-
без змін.

Згідно із ст.49 ГПК України судові
витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49,99,101-105 ГПК  України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Представництва по
управлінню комунальною власністю Одеської міської ради залишити без
задоволення, рішення господарського суду Одеської області від 27.08.08 р.- без
змін.

Постанова в порядку ст.105 ГПК України набирає законної сили з дня її
прийняття.

Постанову апеляційної інстанції
може бути оскаржено в касаційному порядку.

Головуючий суддя
М.С. Петров

Суддя
С.І. Колоколов

Суддя
Г.П.  Разюк