ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2008 р.

№ 37/80

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Губенко Н.М.

суддів

Барицької Т.Л.

Грека Б.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Державної акціонерної компанії "Хліб "України"

на постанову

Київського апеляційного господарського суду

від 02.06.2008

та на рішення

господарського суду міста Києва від 08.04.2008

у справі

№ 37/80

за позовом

Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до

Державної акціонерної компанії "Хліб "України"

про

стягнення 26 070 700,12 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники:

- позивача Мицько Р.М. (дов. від 15.07.2008 №115/10);

- відповідача Хижняк І.О. (дов. від 08.09.2008 №02-14/196);

Розпорядженням Заступника Голови Вищого господарського суду України від 23.09.2008 № 407 змінено склад колегії суддів та сформовано колегію суддів Вищого господарського суду України у наступному складі: Губенко Н.М. –головуючий, Барицька Т.Л., Грек Б.М. –судді.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва (суддя Кондратова І.Д.) від 08.04.2008, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду (судді Острович С.Е., Вербицька О.В., Гарник Л.Л.) від 02.06.2008 у справі №37/80, позов Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (надалі позивач) до Державної акціонерної компанії "Хліб "України" (надалі відповідач) задоволено частково; за рішенням з відповідача підлягає стягненню 18 446 333,58 грн. –інфляційних нарахувань, 4 363 267,37 грн. –3% річних від простроченої суми, 22 310,29 грн. –державного мита, 103,24 грн. –витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Приймаючи судові рішення, суди попередніх судових інстанцій встановили наступне: 17.06.2005 господарським судом міста Києва у справі №22/244 прийнято рішення про задоволення первісних вимог Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та стягнуто з Державної акціонерної компанії "Хліб "України" 54 574 951,42 грн. основного боргу, 23 705 970,46 грн. інфляційних нарахувань, 825 352,24 грн. –3% річних, 1 700,00 грн. державного мита, 69,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу; судове рішення було оскаржене в апеляційному та касаційному порядках, однак залишено без змін; відповідач вказане судове рішення у справі №22/244 не виконав, борг за договором №130/4-46/206/39-174 не сплатив, а тому позивач звернувся до суду із даним позовом і просив стягнути з відповідача 21 707 432,75 грн. суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів, а також 3% річних з простроченої суми в розмірі 4 363 267,37 грн. за період з 18.06.2005 по 18.02.2008; відповідно до ст. 625 ЦК України якщо зобов'язання не виконане належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтею 625 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який прострочив грошове зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми; позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти з 18.06.2005 по 18.02.2008, а тому трирічна позовна давність, встановлена ст. 257 ЦК України, не порушена позивачем. Апеляційний господарський суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, додатково встановив, що: матеріалами справи підтверджується факт існування заборгованості відповідача перед позивачем, зокрема, постановою відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби про зупинення виконавчого провадження від 17.01.2008; ухвалою господарського суду міста Києва від 13.11.2007 у справі №22/244 відстрочено виконання рішення господарського суду від 17.06.2005 у справі №22/244 на шість місяців; колегія суддів апеляційної інстанції прийшла до висновку, що відповідачу була надана можливість щодо покращення свого фінансового становища, про що він вказував в заяві про відстрочення виконання судового рішення від 17.06.2005 у справі №22/244, однак доказів на підтвердження вжиття заходів щодо належного виконання зобов'язання він не надав.

Відповідач, не погоджуючись із судовими рішеннями попередніх судових інстанцій, звернувся до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позивачу у позові відмовити.

Підстави касаційної скарги обґрунтовуються тим, що: господарськими судами порушено норми матеріального права, зокрема, ст.ст. 614, 625 ЦК України; судами не з'ясовано, що в даних правовідносинах відсутня вина відповідача, оскільки рішення господарського суду міста Києва від 17.06.2005 у справі №22/244 має виконуватись в примусовому порядку на підставі Закону України "Про виконавче провадження", згідно з яким дії щодо стягнення заборгованості з боржника мають вчинятися державним виконавцем; крім того, господарським судом першої інстанції винесено ухвалу про відстрочку виконання рішення на підставі заяви головного державного виконавця, в якій зазначались обставини, що унеможливлювали виконання рішення суду від 17.06.2005 у справі №22/244, зокрема, відсутність обігових коштів на рахунках боржника, отже, судом уже встановлено факт складності виконання рішення господарського суду м. Києва, а тому ці обставини не підлягають доказуванню на підставі ст. 35 ГПК України; позовні вимоги позивача не могли бути задоволені, оскільки в спірних правовідносинах відсутній причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та заподіянням шкоди через складність виконання рішення господарського суду міста Києва від 17.06.2005 у справі №22/244, а відповідно до п. 9 роз'яснень Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" вказані обставини є підставою для відмови в задоволенні позову.

Відзиви на касаційну скаргу не надходили, що в розумінні ст. 1112 ГПК України не є перешкодою для суду касаційної інстанції переглянути судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно із статтею 108 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України переглядає за касаційною скаргою (поданням) рішення місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду.

Відповідно до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 1, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає, що оскаржувані відповідачем судові рішення у даній справі відповідають вказаним вимогам, а тому не підлягають скасуванню, з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду міста Києва від 17.06.2005 у справі №22/244 стягнуто з відповідача 54 574 951,42 грн. основного боргу, 23 705 970,46 грн. інфляційних витрат, 825 352,24 грн. 3% річних, 1700,00 грн. державного мита, 69,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Відповідно до пункту 1.1. роз’яснень президії Вищого арбітражного суду України від 12.09.1996 № 02-5/333 "Про деякі питання практики застосування статті 121 Господарського процесуального кодексу України” відстрочка виконання рішення - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Так попередніми судовими інстанціями встановлено, що ухвалою місцевого господарського суду від 13.11.2007 у справі №22/244 відстрочено виконання відповідачем рішення господарського суду від 17.06.2005 у справі №22/244 на шість місяців.

Відповідно ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з приписами ст. 193 ГК України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних вимогах ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобов’язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Звертаючись із даним позовом позивач зазначив про те, що відповідачем не виконано рішення суду від 17.06.2005 у справі №22/244 і грошові кошти, присуджені до стягнення з відповідача за цим рішенням, останнім так і не сплачені; дане твердження знайшло своє підтвердження під час розгляду даної справи попередніми судовими інстанціями.

Частинами 1, 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який построчив виконання грошового зобов'язання, зобов'язаний на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Отже, дана норма закріплює за кредитором право вимагати з боржника стягнення інфляційних витрат, як збільшення суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України та 3 % річних, як плату за користування боржником його грошовими коштами за весь період прострочки виконання грошового зобов'язання, що є об'єктивним процесом збільшення грошових сум боргу у боржника перед стягувачем.

Як встановлено судами та не заперечується самим відповідачем, останній не виконав своє зобов’язання, тобто має місце прострочення сплати відповідачем грошового зобов’язання за договором №130/4-46/206/39-174 та штрафних санкцій, присуджених до стягнення з нього за рішенням господарського суду міста Києва від 17.06.2005 у справі №22/244, а відтак вимога позивача про стягнення з відповідача в порядку ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційних витрат за період з 18.06.2005 по 18.02.2008 підставно задоволена судами попередніх судових інстанцій.

Колегія суддів не приймає до уваги твердження відповідача про відсутність його вини у завданні майнової шкоди позивачу через невиконання відповідачем грошового зобов’язання, адже згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а відтак, відсутність у боржника грошових коштів внаслідок чого він не міг виконати грошове зобов’язання якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов’язання та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Такої правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові від 30.09.2008 у справі №1/384-07.

За приписами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Колегія суддів зазначає, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам та висновкам апеляційної скарги, які досліджувалися судом апеляційної інстанції, їм дана належна оцінка, тому відхиляються як необґрунтовані та такі, що не спростовують зроблених господарськими судами першої та апеляційної інстанцій висновків.

Керуючись статтями 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної акціонерної компанії "Хліб "України" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.06.2008 року та рішення господарського суду міста Києва 08.04.2008 у справі №37/80 залишити без змін.

Головуючий суддя Н.М. Губенко

Судді            Т.Л. Барицька

Б.М. Грек