ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Мирошниченко М. А.,

Суддів: Бєляновського В. В. та Шевченко В. В.,

при секретарі - Волощук О. О.,

за участю представників:

позивача –Собітнюк Н. О.,

відповідача –не з’явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міськради, м. Одеса

на рішення господарського суду Одеської області від 16.07.2008 р.

у справі №34/112-08-2106

за позовом Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міськради, м. Одеса

до ТОВ „Надія - Південь”, м. Одеса

про внесення змін до договору оренди,

ВСТАНОВИЛА:

20.05.2008 р. (вх. №2849) у господарському суді Одеської області Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міськради (далі - позивач) пред’явлено позов до ТОВ „Надія - Південь” (далі –відповідач) про внесення змін до договору оренди (а.с. 2-5). Свої вимоги воно мотивувало наступним.

Згідно з договором оренди № 11/71 від 18.06.2004 р., укладеним між позивачем та відповідачем, останньому передано в оренду у строкове платне користування нежилі приміщення першого поверху, загальною площею 332,0 кв.м, розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Цветаєва Генерала, 3/5. 24.10.2006 р. вищевказаний договір оренди було укладено у новій редакції, нотаріально посвідчено за № 3383. Відповідно до п. 2.1. договору оренди, орендна плата визначається на підставі ст. 19 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” та рішення сесії Одеської міської ради № 4840 IV від 09.11.2005 р. „Про оренду комунального майна, що є власністю територіальної громади міста Одеси”. Згідно з п. 2.5. договору оренди, розмір орендної плати змінюється за повідомленням орендодавця у випадках зміни методики її розрахунку, цін і тарифів, та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України та рішеннями міської ради з дня їх вступу в законну силу. 19 грудня 2006 року Верховною Радою України був прийнятий Закон України „Про державний бюджет України на 2007 рік”. Відповідно до ст. 118 зазначеного Закону, договори оренди державного та комунального майна, укладені до 01.01.2007 р., у шестимісячний термін підлягають обов'язковому перегляду в частині розміру орендної плати у відповідності до порядку, встановленого Методикою розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 р. № 786 (зі змінами). Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.05.2007 р. № 301-р „Про індикативні ставки орендної плати за використання комунального майна” органам місцевого самоврядування рекомендовано застосовувати у 2007 р. орендні ставки за використання цілісних майнових комплексів державних підприємств та нерухомого державного майна, затверджені постановою Кабінету Міністрів від 04.10.1995 р. № 786, під час визначення розміру орендної плати за комунальне майно, що передається в оренду в містах обласного значення, м. Києві та Севастополі. Дата вказаного розпорядження вважається моментом початку перебігу шестимісячного строку щодо перерахунку орендної плати за договором оренди комунального майна. На виконання ст. 118 ЗУ „Про Державний бюджет України на 2007 рік”, наказом Фонду державного майна України від 18.01.2007 р. № 43 затверджений Порядок перегляду договорів нерухомого державного майна, дія якого розповсюджується на комунальне майно, пунктом 5 якого зазначено, що перегляд договорів має бути здійснений шляхом укладення додаткових угод до договорів оренди. Єдиним базовим місяцем для розрахунків орендної плати за новими ставками встановлюється січень 2007 року. На виконання вищезазначених нормативно-правових актів, Представництвом була надіслана на адресу Відповідача пропозиція № 01-15/1506 від 08.10.07 р. про необхідність внести зміни до договору оренди № 11/71 від 18.06.2004 р. (в новій редакції від 24.10.2006 р.) в частині перерахунку орендної плати на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 р. № 786 (зі змінами), починаючи з 01 січня 2007 року, шляхом підписання відповідного додаткового погодження до договору оренди. ТОВ „Надія - Південь” не надало відповіді на цю пропозицію та не підписало додаткове погодження.

04.07.2008 р. судом до справи були залучені додаткові пояснення до позову (а.с. 37-38), тотожні з позовною заявою позивача.

Відповідач 04.07.2008 р. надав до суду відзив на позов (а.с. 41), в якому просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що відповідно до ст.6 ГПК України у випадку порушення прав і інтересів позивач повинен звернутися до відповідача з пропозицією, яка повинна розглянутися в строки відповідно до ст.7-8 ГПК України. Але такої пропозиції не було, а навпаки відповідачу було направлено лист №01-15/1506 від 08.10.07 р., отриманий 11.10.07 р., вх. №57, з пропозицією про внесення змін до договору оренди в частині розміру орендної плати і підписати їх 22.06.2007 р., а перерахунок провести з 01.01.07 р., тобто попередніми місяцями. Це суперечить ст.11 Кодексу України, Закону №2413-111 від 08.10.07 р. і самому договору оренди №11/71 від 24.10.2006 р., пункту 7.5, який було підписано між позивачем та відповідачем зі строком дії шість років, до 24.10.2012 р., на фіксовану ціну орендної плати в сумі 1581,04 грн. та зі щомісячним індексом інфляції. Крім того, на адресу відповідача не було направлено позовну заяву по даній справі, що відповідно до ст.22 Кодексу порушує процесуальні права відповідача. На пропозицію позивача №01-15/1506 від 08.10.07 р. відповідачем було надіслано листа №85 від 12.10.2007 р., отриманий 12.10.2007 р., вх. №01-14/11205, на який до теперішнього часу відповіді не отримано, що знову ж порушує законодавство України.

16.01.2008 р. господарським судом Одеської області були залучені до матеріалів справи додаткові пояснення відповідача (а.с. 64-65), в яких останній пояснив, що відповідно до п. 7.5 договору оренди всі зміни і доповнення розглядаються в період 20 днів і нотаріально посвідчуються, але позивачем цього зроблено не було. Також позивач посилається на ст.118 ЗУ „Про Державний бюджет України на 2007 рік”, не зовсім коректно тлумачить дану статтю закону. Цією статтею встановлено, що в 2007 році передача в оренду державного та комунального майна повинна здійснюватися виключно на конкурсній основі, орендна плата встановлюється у відповідності з її ринковою вартістю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Далі розпорядження КМ „Про індикативні ставки орендної плати за користування комунальним майном” №301-р від 23.05.2007 р. рекомендувало органам місцевого самоврядування прийняти в 2007 р. при визначенні розміру орендної плати орендні ставки за використання цілісних майнових підприємств і нерухомого майна, затверджені постановою КМ України №786 від 04.10.95 р., і це стосувалось тільки знову підписаних договорів. Вище зазначена постанова названа як „Методика розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна”, регламентує положення, які стосуються організаційно-економічного механізму розрахунку оплати за оренду цілісного будівельного комплексу державних підприємств, організацій, збройних сил. В останніх випадках, відповідно до п.2 (нової редакції №75 від 19.01.2000 р.), розмір орендної плати встановлюється договором оренди, і затверджується органом відповідно до ст. 5 ЗУ „Про оренду державного та комунального майна”. Відповідним Законом, ч.2 ст. 19 №2269-ХІІ від 10.04.1992 р., і доповненням №768/97-ВР від 23.12.97 р., зміни №685-ХІV від 20.05.99 р., конкретно визначено, хто відповідає за методику розрахунків і порядок нарахування орендної плати. Статтею 10 п. 3 визначено, що умови договору оренди являються дійсними на весь строк дії договору оренди, укладеного відповідно до цього Закону і у відповідності з типовим договором, умовам розробленим і затвердженим для комунальної власності органами місцевого самоврядування, а саме Одеською міською радою, а не для цілісного державного майнового комплексу, відповідно до Методики №786 від 04.10.1995 р., на яку посилається позивач.

Рішенням господарського суду Одеської області від 16.07.2008 р. (суддя Фаєр Ю.Г.) у задоволенні позову відмовлено (а.с. 70-74), оскільки суд дійшов до висновку про його необґрунтованість та зазначив, що відповідно до ч.2 ст.19 Закону України „Про оренду державного та комунального майна”, Методика розрахунку, пропорції розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем та порядок використання орендної плати визначаються: Кабінетом Міністрів України - для об'єктів, що перебувають у державній власності; органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - для об'єктів, що належать Автономній Республіці Крим; органами місцевого самоврядування - для об'єктів, що перебувають у комунальній власності. Будь-які зміни до наведеної норми Закону України „Про оренду державного та комунального майна”, який є спеціальним законом, що регламентує правовідносини оренди державного та комунального майна, не вносились. Згідно ч.5 ст.60 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні”, органи місцевого самоврядування наділені повноваженнями зі здійснення правомочностей щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують всі майнові операції, можуть здавати ці об'єкти в оренду, визначати в угодах та договорах умови їх використання. Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні”, правовий статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, цим та іншими законами, які не повинні суперечити положенням цього Закону. Рішенням Одеської міської ради від 09.11.2005р. №4840-ІV „Про нову редакцію Методики розрахунку граничних розмірів орендної плати за оренду майна, що знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Одеси” затверджено Методику розрахунку граничних розмірів орендної плати за оренду майна, що знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Одеси. Згідно до п.8 затвердженої методики, яка є чинною станом на день розгляду справи, розмір плати за оренду нерухомого майна на рік встановлюється у відсотках від експертної вартості цього майна. Згідно до ст.193 Господарського кодексу України, яка цілком кореспондується зі ст.ст. 525,526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до умов п.2.5 договору №11/71 від 24.10.2006 р. (у новій редакції), розмір орендної плати змінюється за повідомленням орендодавця у випадках зміни методики її розрахунку, цін і тарифів, та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України та рішеннями міської ради з дня їх вступу у закону силу. Доказів внесення відповідних змін до Методики розрахунку граничних розмірів орендної плати за оренду майна, що знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Одеси, затвердженої Рішенням Одеської міської ради від 09.11.2005 року №4840-ІV, відповідно до положень якої розраховувався розмір орендної плати, позивач у встановленому законом порядку не надав.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням, позивач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що суд помилково посилається на ст. 10 ЗУ „Про оренду державного та комунального майна”, оскільки п. 4 ст. 10 вищезазначеного закону встановлено загальне правило, що прийняті після укладення договору оренди законодавчі акти, які погіршують становище орендаря, не поширюються на взаємовідносини сторін за раніше укладеним договором. Але в роз’ясненнях Президії Вищого господарського суду України зі змінами та доповненнями від 25.05.2005 р. №02-5/237 зазначено, що винятком з цього правила є ст. 21 ЗУ „Про оренду державного та комунального майна”, згідно з якою збільшення цін і тарифів може бути підставою для відповідної зміни на вимогу однієї із сторін розміру орендної плати, хоча б це і погіршувало фінансове становище орендаря, тобто збільшення цін і тарифів тягне за собою внесення відповідних змін до договору оренди. Також, суд першої інстанції посилається на те, що ст. 193 ГК та ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання та одностороння зміна його умов не допускається. Проте, судом не враховано те, що положення даної статті містять також норму, в якій зазначається, що одностороння відмова від зобов'язання та одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Вищевказаний договір оренди містить саме такі положення, відповідно до яких розмір орендної плати змінюються за повідомленням орендодавця у випадках зміни методики її розрахунку, цін і тарифів, та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України та рішеннями міської ради з дня їх вступу в законну силу (2.5. договору оренди). Аналогічні положення зазначені у ст. 525 Цивільного кодексу України та ст. 21 Закону України „Про оренду державного та комунального майна”, згідно з якими збільшення цін і тарифів може бути підставою для відповідної зміни на вимогу однієї із сторін розміру орендної плати. Таким актом є Закон України „Про державний бюджет України на 2007 рік”, ст. 118 якого передбачено, що договори оренди державного та комунального майна, укладені до 01 січня 2007 року, у шестимісячний термін підлягають обов'язковому перегляду в частині розміру орендної плати у відповідності до порядку, встановленого Методикою розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 р. №786 (зі змінами). Також суд першої інстанції посилається на те, що відповідно до ст. 19 ЗУ „Про оренду державного та комунального майна” Методика розрахунку і порядок використання орендної плати для об'єктів, що перебувають у комунальній власності визначається органами місцевого самоврядування. На цей час діє Методика, затверджена рішенням ОМР № 4840-ІУ від 09.11.2005 р.. Суд зазначає також, що розпорядження КМУ від 23.05.2007 р. № 301 р. носить лише рекомендаційний характер і не зумовлює автоматичне розповсюдження на комунальне майно затверджених КМУ орендних ставок без внесення органом місцевого самоврядування, у даному випадку ОМР, відповідних змін до нормативних актів, що регулюють відносини, пов'язані з орендою комунального майна. Однак, слід зазначити, що ні в ст. 118 ЗУ „Про державний бюджет України”, ні в розпорядженні не зазначено, що органи місцевого самоврядування повинні внести зміни у нормативний акт, який регулює відносини, пов'язані з орендою комунального майна. Тому дане посилання є незаконним. Ст. 118 ЗУ „Про державний бюджет України” є чинною і, відповідно, підлягає обов'язковому виконанню. Тому, Методика, затверджена рішенням ОМР № 4840-1У, діє за виключенням встановлення орендних ставок, а орендні ставки для комунального майна м. Одеси застосовуються ті, які встановлені Методикою, затвердженою постановою КМУ. Посилання суду на те, що Представництвом порушені загальні принципи господарського та цивільного законодавства, зокрема ст. 188 ГК України, є безпідставними, оскільки Представництвом була дотримана процедура надіслання пропозиції відповідачу щодо внесення змін до договору оренди. Господарське та цивільне законодавство не містить вимог щодо заборони внесення змін до договору у судовому порядку, якщо не дотримано строків, передбачених ст. 188 ГК України. Загальна позовна давність для звернення до суду встановлюється строком у три роки, відповідно до ст. 257 ЦК України.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 07.08.2008 р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 09.09.2008 р..

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 13.08.2008 р. розгляд апеляційної скарги призначено (перенесено) на 30.09.2008 р., у зв’язку з відрядженням головуючого судді по справі, про що учасники процесу, згідно приписів ст. 98 ГПК України, були належним чином повідомлені.

Фіксування судового засідання здійснювалось технічними засобами.

Представник відповідача у судове засідання 30.09.2008 р. не з’явився, про причини неявки суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду справи не надав, хоча належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, і судова колегія, враховуючи думку представника позивача, прийняла рішення про розгляд справи за його відсутністю.

Представник скаржника (позивача) в усних поясненнях, наданих апеляційному суду, підтримав скаргу і просив її задовольнити на викладених у ній підставах.

За згодою представника позивача, згідно ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні оголошувались лише вступна та резолютивна частини судової постанови.

Заслухавши усні пояснення представника позивача, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, дослідивши обставини і матеріали справи, в тому числі наявні у ній докази, відповідність викладеним в рішенні висновкам цим обставинам і доказам, а також перевіривши додержання та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 18.06.2004 р. між позивачем (орендодавець) і відповідачем (орендар) було укладено договір оренди № 11/71 (далі –договір), згідно якого позивач передав відповідачу у строкове платне користування (оренду) нежилі приміщення першого поверху, загальною площею 332,0 кв.м, розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Цветаєва Генерала, 3/5. 24.10.2006 р. вказаний договір оренди було укладено у новій редакції та нотаріально посвідчено за № 3383.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що орендна плата визначається на підставі ст. 19 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” та рішення сесії Одеської міської ради № 4840 IV від 09.11.2005 р. „Про оренду комунального майна, що є власністю територіальної громади міста Одеси”. Згідно п.2.2. договору, орендар зобов'язується сплачувати орендну плату відповідно до розрахунку, наведеному у додатку 1 до договору, що становить за перший після підписання договору оренди місяць 1595 грн. 27 коп., без урахування ПДВ та індексу інфляції. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. Згідно з п. 2.5. договору, розмір орендної плати змінюється за повідомленням орендодавця у випадках зміни методики її розрахунку, цін і тарифів, та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України та рішеннями міської ради з дня їх вступу в законну силу.

З викладеного та матеріалів справи вбачається, що об’єктом оренди за спірним договором є комунальне майно, що належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради і яке знаходиться в управлінні позивача.

Матеріали справи свідчать, що 08.10.2007 р. позивач надіслав відповідачу пропозицію № 01-15/1506 про внесення змін до договору оренди в частині розміру орендної плати, в якій пропонував підписати додаткове погодження до договору оренди № 28/31 від 23.02.2006 р. про внесення змін у частині перегляду орендної плати відповідно до Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 р. № 786 (далі - Методика), щодо встановлення з 01 січня 2007 року нового розміру орендної плати, яка становить з урахуванням ПДВ 4117,03 грн. на місяць.

Частиною 1 ст. 1 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” (далі - Закон про оренду) визначено, що цей Закон регулює організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, тобто норми, які містяться в цьому Законі, є спеціальними нормами у сфері використання державного та комунального майна на умовах оренди.

Згідно з ч. 2 ст. 2 цього Закону, державну політику у сфері оренди здійснюють: Кабінет Міністрів України, а також Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо державного майна; органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим; органи місцевого самоврядування - щодо майна, яке перебуває в комунальній власності. Частиною 2 ст. 19 Закону передбачено, що методика розрахунку пропорції розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем та порядок використання орендної плати визначаються: Кабінетом Міністрів України - для об'єктів, що перебувають у державній власності; органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - для об'єктів, що належать Автономній Республіці Крим; органами місцевого самоврядування - для об'єктів, що перебувають у комунальній власності.

Відповідно до ст. 21 цього Закону, розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін. Розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї зі сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об'єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України.

Приписи статей 13 та 41 Конституції України визначають, що від імені Українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до статей 142-145 Конституції України, до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об’єктів, належить рухоме і нерухоме майно, управління яким здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття відповідних рішень.

Вказані конституційні норми кореспондуються з приписами ст. 16 Закону України „Про місцеве самоврядування”, згідно з якою органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування, крім інших об’єктів, є рухоме і нерухоме майно, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Статтею 21 вказаного Закону встановлено, що обмеження прав територіальних громад на місцеве самоврядування, згідно з Конституцією та Законами України, може бути застосоване лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Відповідно до ч.5 ст. 60 наведеного Закону, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Згідно ч.2 ст. 327 ЦК України, управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року у справі № 6-рп/2007 за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України положень статей 29, 36, частини другої статті 56, частини другої статті 62, частини першої статті 66, пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 статті 71, статей 98, 101, 103, 111 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік” від 19 грудня 2006 року № 489-V, питання складення, розгляду, затвердження, звіту та контролю за використанням коштів Державного бюджету України регламентовані положеннями статей 95, 96, 97, 98 Конституції України та Бюджетним кодексом України (далі - Кодекс). Вимоги щодо змісту Закону про Державний бюджет України містяться в частині другій статті 95 Конституції України, положення якої конкретизовано у статті 38 Кодексу. Встановлений частиною другою статті 95 Конституції України, частиною другою статті 38 Кодексу перелік правовідносин, які регулюються законом про Державний бюджет України, є вичерпним. Зі змісту наведених положень Конституції України та Кодексу вбачається, що Закон про Державний бюджет України, як правовий акт, чітко зумовлений поняттям бюджету, як плану формування та використання фінансових ресурсів, має особливий предмет регулювання, відмінний від інших Законів України - він стосується виключно встановлення доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби, зокрема і видатків на соціальний захист і соціальне забезпечення, тому цим Законом не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом інших законів України. Таке положення закріплено і в частині третій статті 27 Кодексу. Метою і особливістю Закону про Державний бюджет України є забезпечення належних умов для реалізації положень інших Законів України, які передбачають фінансові зобов'язання держави перед громадянами, спрямовані на їх соціальний захист, у тому числі й надання пільг, компенсацій і гарантій. Отже, при прийнятті Закону про Державний бюджет України мають бути дотримані принципи соціальної, правової держави, верховенства права, забезпечена соціальна стабільність, а також збережені пільги, компенсації і гарантії, заробітна плата та пенсії для забезпечення права кожного на достатній життєвий рівень (стаття 48 Конституції України). Оскільки предмет Закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, Кодексі, то цей Закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими Законами України.

Проаналізувавши зазначені положення Конституції України, Кодексу, практику зупинення Законом про Державний бюджет України дії інших Законів України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зупинення Законом про Державний бюджет України дії інших Законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших Законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено Законами України, не відповідає статтям 1, 3, частині другій статті 6, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1 частини другої статті 92, частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції України. Таким чином, Верховна Рада України не повноважна при прийнятті Закону про Державний бюджет України включати до нього положення про внесення змін до чинних Законів України, зупиняти дію окремих Законів України та/або будь-яким чином змінювати визначене іншими Законами України правове регулювання суспільних відносин.

Наведений висновок Конституційного Суду України, на думку судової колегії, в повній мірі стосується також і ст. 118 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік”, оскільки цією статтею змінено правове регулювання орендних відносин державного та комунального майна, визначених спеціальним законом –Законом про оренду, комунальне майно фактично ототожнено з державним майном, суттєво обмежені права територіальних громад щодо реалізації своїх прав на володіння, користування та розпорядження об’єктами комунальної власності, визначеними Конституцією України, Цивільним Кодексом України та Законом України „Про місцеве самоврядування в Україні”.

Згідно з ч.2 ст. 150 Конституції України, рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України і, відповідно, до застосування судами загальної юрисдикції при вирішенні підвідомчих їм спорів.

Методика розрахунку і порядок використання плати за оренду державного майна, що затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 р. № 786, відповідно до ч.2 ст. 19 Закону про оренду, розроблена з метою створення єдиного організаційно – економічного механізму справляння плати за оренду державного майна і не розповсюджується на комунальне майно.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.05.2007 р. № 301-р рекомендовано органам місцевого самоврядування застосовувати у 2007 році орендні ставки за використання цілісних майнових комплексів державних підприємств та нерухомого державного майна, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 року № 786, під час визначення розміру орендної плати за комунальне майно, що передається в оренду в містах обласного значення, м. Києві та м. Севастополі. Однак, як вбачається з його змісту, це розпорядження має рекомендаційний характер, отже, не є обов’язковим до виконання.

Згідно з ч.1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 3 ст. 762 ЦК України визначено, що договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.

Як зазначалось вище і ці обставини дослідив місцевий суд, умовами п.2.5 договору сторони встановили, що розмір орендної плати може змінюватися у випадках зміни методики її розрахунку, цін і тарифів та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України та рішеннями міської ради з дня набрання ними законної сили.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Доказів того, що Одеською міською радою приймалося відповідне рішення про зміну розміру орендної плати за користування майном, що є власністю територіальної громади м. Одеси, тобто зміни у рішення сесії Одеської міської ради від № 4840-IV від 09.11.2005 р. „Про оренду комунального майна, що є власністю територіальної громади міста Одеси”, Позивачем до суду не подано і такі докази у справі відсутні.

Частиною 4 ст. 10 Закону про оренду встановлено правило, згідно з яким умови договору оренди є чинними на весь строк дії договору і у випадках, коли після його укладення (приведення у відповідність з цим Законом) законодавством встановлено правила, які погіршують становище орендаря.

Окрім того, відповідно до ч.2 ст. 5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що правові підстави для зміни спірного договору, в частині розрахунку орендної плати з 01 січня 2007 року відсутні, і місцевий господарський суд прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

Викладені в апеляційній скарзі доводи скаржника щодо неврахування господарським судом першої інстанції п.2.5 спірного договору не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки такі доводи є наслідком помилкового довільного тлумачення позивачем умов даного договору, яким врегульовано можливість зміни орендної плати, починаючи з дня набрання чинності відповідного рішення Одеської міської ради, яке у матеріалах справи відсутнє, але аж ніяк не відповідно до вищевказаної Методики, на чому безпідставно наполягає скаржник, оскільки, як зазначалось вище, цей правовий акт не розповсюджуються на комунальне майно.

З цих же підстав, на думку судової колегії, не заслуговують на увагу також посилання скаржника в обґрунтування своїх доводів на ч.2 ст. 21 Закону про оренду, яка регулює можливість зміни орендної плати на вимогу однієї зі сторін у випадках, встановлених законодавчими актами України, і саме таким актом, за твердженням скаржника, є ст. 118 Закону України „Про державний бюджет України на 2007 рік”, оскільки у даному випадку предмет спору пов’язаний із використанням комунального майна, а, згідно з ч.2 ст. 4 ГПК України, господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом апеляційної інстанції, не впливають на правильність вирішення спору по суті.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що рішення місцевого господарського суду, відповідно до вимог ст. 43 ГПК України, ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному дослідженні всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду, у зв'язку з чим підстав, передбачених ст. 104 ГПК України, для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 99,101-105 ГПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської області від 16.07.2008 р. у справі №34/112-08-2106 - залишити без змін, а апеляційну скаргу Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міськради на зазначене судове рішення –без задоволення.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий:                                                               Мирошниченко М. А.

Судді:                                                             Бєляновський В. В.

Шевченко В. В.

Повний текст постанови підписано 01.10.2008 р.