ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5, м.
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20"
листопада 2008 р.
Справа № 27/174-08

вх. № 7928/1-27

Суддя господарського суду

при секретарі судового засідання

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_3 - представник (за дорученням)  відповідача - ОСОБА_4 - представник

розглянувши справу за позовом СПДФО ОСОБА_1, смт.
Комсомольське

до  СПДФО ОСОБА_2, м.
Харків

про стягнення 198814,24 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ФОП ОСОБА_1 звернувся до господарського суду з позовною
заявою, відповідно до якої просить:

- стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості у
розмірі 198814,24 грн., яка включає:суму основного боргу -150000 грн.; пеня -
26163,16 грн.; інфляційні втрати -19171,58 грн.; 3% річних -3479,50 грн. - у
зв'язку з неповною сплатою за поставлений відповідачу комплект каркаса
металоконструкцій розміром 24м. х 72м;

Крім того, позивач прохає стягнути з відповідача витрати,
пов'язані зі сплатою держ. мита 1988,14 грн. та інформаційно-технічного
забезпечення судового процесу, 118 грн.

Відповідач, ФОП ОСОБА_2  в
судове засідання з'явився, у відзиві на позовну заяву та в судовому засіданні
проти позову заперечує, посилаючись на те, що він сплачував грошові кошти за
ангар, а не за комплект каркаса металоконструкцій розміром 24м. х 72м. Він
вказує, що ангар був поставлений йому позивачем не в повному комплекті і його
неможливо використовувати  якості ангару.
Відповідач в судовому засіданні пояснив, що на момент розгляду справи у нього
цього ангару вже немає.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників
сторін, судом встановлено, що 14 січня 2008 р.
між позивачем та відповідачем був укладений договір купівлі -продажу №
1-14-08, у відповідності до умов якого продавець (позивач) зобов'язується
продати, а покупець (відповідач) прийняти та сплатити за один комплект каркаса
металоконструкцій розміром 24м. х 72м. грошові кошти в розмірі 300000 грн.
Підпунктом 1.2. договору строк поставки товару складав 10 днів. Пунктом 2.1.
договору відповідач здійснює поетапну оплату за товар по мірі представлення
металоконструкцій каркаса від позивача
на територію відповідача.

Вищезазначений договір підписано обома сторонами та скріплено
печатками підприємців. На виконання умов вказаного договору та на підставі акту
прийому -передачі від 18 січня 2008р. позивач передав, а відповідач прийняв
матеріал з яких складається каркас в кількості: 1) Конструкція ферми -12 м/п
(24 шт.); 2) Колона опорна основна -6 м. (28 шт.); 3) Колона торцева (2 шт.);
4) Прогони крівлі та стін (145 шт.); 5) Основні прорізи  (5 шт.), за який відповідач розрахувався
частково у сумі 150000 грн. Вищевказаний акт підписано обома сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 15 серпня 2008р.
надіслав на адресу відповідача претензію з повідомленням про вручення з вимогою
негайно погасити  заборгованість. Проте
на зазначену претензію відповідач не відреагував та грошові кошти не
перерахував, у зв'язку з чим позивач був змушений звернутися до господарського
суду з відповідним позовом.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному
розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись
законом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь
-які фактичні, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтується вимоги і
заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Ст. 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова вiд
зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо вiн не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його
у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи вказані обставини, враховуючи вимоги ст. 526 ЦК
України, а саме те, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином згідно
з умовами договору та нормами діючого законодавства, а за відсутністю таких
умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться, враховуючи те, що відповідач не надав суду жодного,
документу, який би спростовував наявність заборгованості перед позивачем, а
ствердження відповідача про те, що акт прийому -передачі не містить посилання
на договір № 1-14-08, а тому відноситься до інших правовідносин, не можна взяти
до уваги, так як відповідачем не надано до суду документа, який би
підтверджував факт того, що відповідний акт відноситься до інших правовідносин
(та доказів наявності інших правовідносин між сторонами), суд дійшов висновку
про те, що позовна вимога позивача що до стягнення основного боргу в сумі
150000 грн. правомірна та обґрунтована.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушення зобов'язання є
його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (належне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший
розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 3 479,50 грн. 3%
річних та 19 171,58 грн. інфляційних нарахувань, нарахованих згідно ч.2 ст. 625
ЦК України за прострочення грошового зобов'язання підлягають задоволенню, як
правомірні.

В силу ч.2 ст.20 ГК України захист прав і законних інтересів
суб'єктів господарювання здійснюється, зокрема, шляхом застосування до особи,
яка порушила право, штрафних санкцій, а також іншими способами, передбаченими
законом.

Статтею ст.216 ГК України передбачено, що учасники господарських
відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на
підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України, штрафними санкціями у цьому
Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним прав здійснення господарської діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського зобов'язання.

В силу ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися,
зокрема неустойкою (штрафом, пенею), якою, з огляду на положення ст.549 ЦК
України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому, пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання
грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пункт 6 ст.231 ГК України визначає, що штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких
визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами,
якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом 7.1. договору визначено, у випадку часткового або повного
не виконання одною із сторін зобов'язань по договору, винувата сторона
зобов'язана відшкодувати всі понесені збитки та сплатити їй пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаних зобов'язань за кожний день
прострочення.

Отже, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 26163,16 грн.
штрафних санкцій, нарахованих за порушення грошового зобов'язання підлягають
задоволенню, як правомірні.

У відповідності зі статтями 44, 49 Господарського процесуального
кодексу України суд вважає необхідним витрати по сплаті державного мита та
витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покласти на
відповідача, з вини якого виник спір.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги законними, обґрунтованими
та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі встановлених судом фактичних обставин справи,
керуючись ст.ст. 525, 526, 546, 549, 610, 611, ч.1 ст.612, ч.2 ст.625, 629 ЦК
України, ч. 2 ст. 20, ст. 216, ч.1 ст. 230, п.6 ст. 231 ГК України, ст.ст. 32,
33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ФОП ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, розрахунковий рахунок НОМЕР_1 в
Харківській філії ВАТ «Кредитпромбанк», м. Харків, МФО 350727; НОМЕР_2 в
Харківській обласній філії АКБ «Укрсоцбанк», м. Харків, МФО 351016), на користь
ФОП ОСОБА_1(АДРЕСА_2, розрахунковий рахунок НОМЕР_3 АКІБ «Укрсіббанк» м.
Харків, МФО 351005) 150000,00 грн. основного боргу, 3479,50 грн. 3% річних,
19171,58 грн. інфляційних витрат, 26163,16 грн. штрафних санкцій.

Стягнути з ФОП ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, розрахунковий рахунок НОМЕР_1 в
Харківській філії ВАТ «Кредитпромбанк», м. Харків, МФО 350727; НОМЕР_2 в
Харківській обласній філії АКБ «Укрсоцбанк», м. Харків, МФО 351016), на користь
ФОП ОСОБА_1(АДРЕСА_2, розрахунковий рахунок НОМЕР_3 АКІБ «Укрсіббанк»м. Харків,
МФО 351005) 1 988,14 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно
- технічне забезпечення судового процесу.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Суддя