ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2008 р.

№ 5/268-4666

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді                    М.В.Кузьменка,

судді                                        О.А.Подоляк,

судді                                        В.М.Палій,

розглянувши касаційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України"

НАК "Нафтогаз України"

на            рішення господарського суду Тернопільської області від 19.12.2007р. та

постанову Львівського апеляційного господарського суду від 07.05.2008р.

у справі №5/268-4666

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" НАК "Нафтогаз України"

до            Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації

"Тернопільміськгаз"

про           стягнення 2 583 161,0 грн. боргу та штрафних санкцій за поставлений

природний газ,

за участю представників сторін:

від позивача: Лебедюк Ю.А. (довіреність у справі),

від відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Дочірня компанія "Газ України" НАК "Нафтогаз України" звернулася до господарського суду Тернопільської області з позовом до Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільміськгаз" і просила суд стягнути з останнього 2 069 377,25 грн. основного боргу, 169 196,59 грн. пені, 279 334,91 грн. інфляційних втрат, 65 252,25 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором №06/05-1895 від 19.12.2005р. на постачання природного газу щодо оплати отриманого від позивача протягом січня-грудня 2006р. природного газу.

Відповідач, заперечуючи позов, посилається на те, що розрахунки між сторонами проводяться відповідно до Алгоритму розщеплення коштів, затвердженого постановою НКРЕ №759 від 12.07.2000р., пунктом 5 якого передбачено, що кошти, які надходять на розподільчі рахунки газозбутових підприємств, того ж дня перераховуються уповноваженими банками на поточні рахунки газозбутових підприємств, у тому числі ДК "Газ України", і відповідно розрахунки за поставлений природний газ для потреб населення проводилися в той же день, коли кошти надходили на розподільчий рахунок відповідача, а тому визначений Алгоритмом порядок розрахунків не порушувався. Також відповідач заявив клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, у тому числі просить суд відмовити у задоволенні вимог щодо стягнення пені, зазначаючи, що на даний момент заборгованість населення за спожитий природний газ становить 6176,6 тис.грн., а товариство знаходиться в скрутному фінансовому становищі.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 19.12.2007р. (суддя Андрушків Г.З.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 07.05.2008р. (головуючий, суддя Дубник О.П., судді Зварич О.В., Якімець Г.Г.), позов задоволено частково: присуджено до стягнення з відповідача 2 069 377,25 грн. боргу, 265 425,75 грн. інфляційних нарахувань, 65 252,25 грн. 3% річних та 8 459,83 грн. пені. В решті позову відмовлено.

Вказані рішення та постанова в частині стягнення грошових коштів мотивовані неналежним виконанням відповідачем договірних зобов'язань щодо оплати отриманого у спірний період природного газу.

Відмова у задоволенні решти позовних вимог обґрунтована положеннями п.3 ст.551 ЦК України, п.1 ст.233 ГК України, п.3 ст.83 ГПК України. Зокрема, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, визнав за доцільне зменшити розмір нарахованої позивачем відповідачу пені до 5 відсотків та визнав невірним здійснений позивачем розрахунок щодо нарахування інфляційних втрат на підставі ст.625 ЦК України.

Не погоджуючись з вказаними рішенням та постановою, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати як такі, що ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, щодо зменшення пені, часткового стягнення інфляційних втрат та передати справу в цих частинах на новий розгляд.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових актів, знаходить касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу ст.ст.42, 43, 47 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; судове рішення ухвалюється суддею за результатами обговорення усіх обставин справи.

Судами двох інстанцій використано у повному обсязі свої повноваження, передбачені процесуальним законом щодо повного та всебічного з’ясування обставин справи, пов’язаних з предметом доказування у даній справі.

Так, судами встановлено, що на виконання укладеного між сторонами договору №06/05-1895 від 19.12.2005р. позивач поставив відповідачу у період з січня по грудень 2006 року природний газ на загальну суму 22 752 069,87 грн.

Проте свої зобов'язання щодо оплати отриманого природного газу відповідач виконав частково –лише на суму 20 682 692,62 грн., внаслідок чого утворився борг у сумі 2 069 377,25 грн., який позивач просить суд стягнути з відповідача з урахуванням інфляційних втрат, 3% річних, передбачених ст.625 ЦК України, та пені, встановленої пунктом 6.2 договору.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника відносно правомірності здійсненого ним нарахування інфляційних втрат, погоджуючись при цьому, з висновками судів двох інстанцій, про відсутність підстав для стягнення 13 909,16 грн., оскільки всупереч положенням ч.2 ст.625 ЦК України, та не у відповідності до Рекомендацій Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових спорів (лист №62-97р від 03.04.97), інфляційні нарахування здійсненні позивачем на суму боргу, на яку вже було нараховано індекс інфляції за попередні періоди.

Що ж до належного до стягнення розміру пені, то колегія суддів вважає обґрунтованим його зменшення судом першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов’язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з ч. 1 ст. 548 ЦК України, виконання зобов’язання (основного зобов’язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Під неустойкою (штрафом, пенею), відповідно до статті 549 цього Кодексу розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, види забезпечення виконання зобов’язань є спеціальними мірами майнового характеру, які стимулюють належне виконання зобов’язання боржником шляхом встановлення додаткових гарантій задоволення вимог кредитора, а тому забезпечення виконання зобов’язань будь-яким з видів передбачених статтею 546 ЦК України, також створює зобов’язальні правовідносини між кредитором та боржником.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Пунктом 6.2 договору, сторони передбачили відповідальність покупця (відповідача) за прострочення виконання зобов’язання за договором: в разі неоплати або несвоєчасної оплати за спожитий газ у строки, зазначені у п.5.1. даного договору, покупець сплачує на користь постачальника, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу. При цьому пунктом 6.3. договору сторони визначили, що неустойка нараховується постачальником протягом шести місяців, що передують моменту звернення з вимогою, претензією, позовом.

Пунктом 1 ст. 233 ГК України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов’язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов’язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частина 3 ст. 551 ЦК України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Стаття 83 ГПК України надає господарському суду право, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Зменшуючи розмір пені, яка підлягає стягненню, суд першої інстанції послався на ч.3 ст.551, ч.1 ст.233 ГК України та п.3 ст.83 ГПК України, що підтримано апеляційною інстанцією, та виходив з того, що заборгованість за спожитий природний газ виникла у зв'язку з тривалою кризою неплатежів у паливно-енергетичному комплексі, оскільки основною категорією споживачів природного газу за договором є населення, рівень оплат якого дуже незадовільний, а також і у зв'язку з тим, що відповідачем здійснюється оплата за отриманий природний газ на підставі договору та Алгоритму розщеплення коштів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України та НБУ №1785 від 13.11.1998р., №840 від 21.05.2000р. та постановою НКРЕ №759 від 12.07.2000р., тобто відповідач контролює розмір надходжень коштів відповідним підприємствам, але не має права втручатися в механізм та розмір розподілу та перерахування зазначених коштів.

Враховуючи наведені обставини та приписи названих правових норм, суди двох інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про можливість зменшення суми нарахованої пені.

Отже, з урахуванням меж перегляду справи у касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини були встановлені судами на підставі всебічного, повного і об’єктивного дослідження поданих доказів, висновки судів відповідають цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для зміни або скасування оскаржуваних рішення та постанови немає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" НАК "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 07.05.2008р. у справі №5/268-4666 –без змін.

Головуючий, суддя                                                            М.В.Кузьменко

Суддя                                                                                О.А.Подоляк

Суддя                                                                                В.М.Палій