СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Львів, вул. Личаківська, 128
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

09.07.08
Справа № 9/34

Господарський
суд  Львівської області у складі судді
Данко Л.С.

При
секретарі Козак І.Б.

Розглянув
у відкритому судовому засіданні справу за позовом:   Військового прокурора Львівського гарнізону,
м. Львів, поданого в інтересах держави, уповноваженого органу: Міністерства
оборони України в особі

Позивача:
Державного підприємства Міністерства оборони України “Львівський проектний
інститут”, м. Львів,

До
відповідача: Західного управління капітального будівництва Міністерства оборони
України, м. Львів,

Про
стягнення заборгованості 26348, 56 грн. за оренду приміщення, в т.ч. 24944,90
грн. основного боргу та 1403 грн. 66 коп. пені, стягнення з відповідача судових
витрат в дохід Державного бюджету України.

За
участю представників:

Від
військового прокурора: Майорчак В.М. -п/к,

Від
позивача: Сухорольська Л.В. -п/к,

Від
відповідача:  не прибув.

Представнику  роз»яснено права і обов»язки передбачені ст.
22, 29 ГПК України, зокрема право відводу судді, стаття 20 ГПК України. Заяв та
клопотань про відвід судді -не заявлено. Представник відмовився від технічної
фіксації судового процесу.

Суть
спору:   розглядається справа за позовом
Військового прокурора Львівського гарнізону, м. Львів, поданого в інтересах
держави, уповноваженого органу: Міністерства оборони України в особі Позивача:
Державного підприємства Міністерства оборони України “Львівський проектний
інститут”, м. Львів, до відповідача: Західного управління капітального
будівництва Міністерства оборони України, м. Львів, про стягнення  боргу в сумі 22958,40 грн. та пені в сумі
1403 грн. 66 коп. за оренду приміщення, стягнення з відповідача судових витрат
в дохід Державного бюджету України.

Представник прокуратури  підтримав клопотання про уточнення позовних
вимог, заявлених 18.03.08р. в порядку статті 22 ГПК України, просить стягнути з
відповідача на користь позивача 22958 грн. 40 коп. основного боргу та 1403 грн.
66 коп. пені, так як відповідачем частково борг погашено в сумі 1986 грн. 50
коп., уточнені позовні вимоги підтримав, просить позов задовільнити частково та
стягнути  з відповідача на користь
позивача 22958 грн. 40 коп. основного боргу та 1403 грн. 66 коп. пені.

Представник позивача уточнені
позовні вимоги підтримав повністю, просить стягнути з відповідача на свою
користь 22958 грн. 40 коп. основного боргу та 1403 грн. 66 коп. пені, так як
відповідачем частково борг погашено в сумі 1986 грн. 50 коп., уточнені позовні
вимоги підтримав, просить позов задовільнити частково та стягнути  з відповідача 22958 грн. 40 коп. основного
боргу та 1403 грн. 66 коп. пені.

Представник відповідача, повторно, в
судове засідання не прибув, вимог ухвал суду без поважних причин не виконав, не
зважаючи на те, що був належним чином повідомлений про день, час та місце
розгляду даної справи під розписку 25.02.08р. рекомендованою кореспонденцією №
2699321.

Справа розглядається відповідно до
статті 75 ГПК України - за наявними у ній матеріалами.

В ході розгляду справи ВСТАНОВЛЕНО.

Відповідно до розділу ІХ Декларації
"Про державний суверенітет України" та ст. 17 Конституції України, як
незалежна і суверенна держава Україна для захисту свого суверенітету,
територіальної цілісності і недоторканості будує Збройні Сили України, оскільки
відповідно до ст. 1 Закону України «Про Збройні Сили України», вони є
військовим формуванням на яке покладається оборона України, захист її
суверенітету територіальної цілісності та недоторканості.

Стаття 13 Закону України «Про
оборону України»від 06 грудня 1991 року визначає, що Збройні Сили України - це
військова державна структура . яка організаційно складається з військових
об»єднань, з»єднань, частин, підрозділів, військових установ і навчальних
закладів, а ст. 15 Закону України «Про Збройні Сили України»визначає, що
фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного
бюджету України.

Безпосереднє керівництво Збройними
Силами України здійснює Міністерство оборони України, яке відповідно до ст. 3
вказаного Закону. Указу Президента України №888/97 від 21.08.1997 року «Про
затвердження Положення про Міністерство оборони України»та ст. 1,6 вказаного
Положення про МО України»є центральним органом виконавчої влади і військового
управління, що забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони
держави та військового будівництва, керівництво Збройними Силами України, їх
мобілізаційну і бойову готовність та підготовку до виконання покладених завдань
і в процесі їх виконання взаємодіє з іншими центральними і місцевими органами
виконавчої влади.

Також, відповідно до п. 18.20
зазначеного Положення МО України утворює, реорганізовує і ліквідує у
встановленому порядку підприємства, установи, організації, контролює їх
діяльність та керує економічною і фінансовою роботою ЗС України.

Органом державної військової та
виконавчої влади на місцях у системі ЗС України є командири (начальники)
військових частин (установ, організацій), яким Статутом внутрішньої служби ЗС
України, затверджених Законом України «Про затвердження Статуту внутрішньої
служби ЗС України»від 24.03.1999 року надано повноваження органу виконавчої
влади.

Державні підприємства, установи,
організації МО України є складовою Збройних Сил України. Основні фонди, обігові
кошти установ є державною власністю, належать до сфери управління МО України.
Керівник підприємства несе повну відповідальність за стан та діяльність
підприємства, ефективне використання закріпленого за управлінням державного
майна, витрачання грошових коштів, контроль за виконанням договірних
зобов"язань.

Відповідно до п.2 ст. 121
Конституції України та п. 2 ст. 5 Закону України «Про прокуратуру» на
прокуратуру України покладається представництво інтересів держави у суді у
випадках визначених законом.

На підставі п.2 ст. 20 Закону
України «Про прокуратуру»при здійснення прокурорського нагляду за додержанням і
застосуванням законів прокурор має право звертатися до суду із заявами про
захист прав і законних інтересів держави.

01 червня 2007 року між Західним
управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України надалі - орендар
та ДП МО України «Львівський проектний інститут»в подальшому -орендодавець,
було укладено тимчасовий договір № 89/07 КД оренди нежитлових на шостому
поверсі виробничого корпусу по вул. І. Франка. 61 у м. Львові загальною площею
129.0 кв. м.

Вартість майна станом на 31 травня 2007
року визначена на підставі проведеної експертної оцінки та становить 376360.00
грн.

Згідно п. 2.2  договору, передача майна в оренду не
спричиняє передачу орендарю права власності на це майно, власником орендованого
майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди.
Орендоване нерухоме індивідуально визначене майно залишається на балансі
орендодавця із зазначенням, що це майно передано в оренду та зараховується на
позабалансовий рахунок орендаря із зазначенням, що це майно є орендованим.

Відповідно до п. 2.3 договору,
передача майна в оренду здійснюється за вартістю визначено в акті оцінки,
складеною за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Виходячи з п. 2.4 договору, у разі
припинення дії тимчасового договору майно повертається орендарем орендодавцю за
вартістю, яка визначається на підставі передаточного балансу та акта
інвентаризації майна на момент припинення договору оренди, звіреного акта
прийому-передачі державного майна в оренду. Майно вважається поверненим
орендодавцю з моменту підписання сторонами акта прийому-передачі.

Згідно п. 3.1 договору оренди №
89/07КД орендна плата за перший повний місяць оренди -червень 2007 року, була
визначена шляхом коригування орендної плати за базовий місяць (травень 2007
року) на індекс інфляції за червень 2007 року і становила згідно з розрахунком
плати за базовий місяць (Додаток № 3 до Договору): 4704,5 грн. х 1,022 (індекс
інфляції за червень 2007 року) = 4808 грн. 00 коп.,  на плата визначається на підставі Методики
розрахунку орендної плати, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України і
становить без ПДВ і індексу інфляції за базовий місяць оренди (травень 2007
року) - 4704.5 грн. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у
порядку, визначеному чинним законодавством.

Згідно п. 3.2, договору, орендна
плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати
за попередній місяць на індекс інфляції звітного місяця, а відповідно до п.
3.3. цього договору, орендна плата перераховується щомісячно, не пізніше 10
числа наступного місяця за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції у
співвідношенні 70% орендної плати до державного бюджету на рахунок визначений
Управлінням державного казначейства України без ПДВ, 30% орендної плати на
рахунок орендодавця та 100% ПДВ від орендної плати перераховуються орендодавцю.

Виходячи з вимог п. 3.5. договору,
орендна плата перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі підлягає
індексації і стягується до державного бюджету та орендодавцю у визначеному п.
3.3 співвідношенні, відповідно до вимог чинного законодавства України з
врахуванням пені в розмірі подвійної ставки НБУ на дату нарахування пені від
суми заборгованості, з урахуванням індексації за кожний день прострочення,
включаючи день оплати.

Згідно п. 10.1 тимчасовий договір
на період оформлення договору оренди терміном на три місяці з 01 червня 2007
року до 31 серпня 2007 року включно.

Позивач за даним договором свої
зобов”язання виконав.

Пунктом 5.2. договору передбачено,
що своєчасна сплата й у повному розмірі орендної плати є одним із обов”язків
орендаря (відповідача- у справі).

Відповідач (орендар) всупереч п.п.
3.1, 3.2, 3.3 вищевказаного тимчасового договору, не в повному обсязі
здійснював оплату орендодавцю коштів за оренду нежитлових приміщень по вул. І.
Франка, 61 у м. Львові, що призвело до недоотримання ним коштів, згідно
розрахунку заборгованості по орендній платі, послуг та компенсаційних витрат по
сплаті комунальних послуг, станом на 01.12.2007р. заборгованість відповідача
перед позивачем складала загальну суму 20959,61 грн., що підтверджується актом
звірки взаємних розрахунків по орендній сплаті, складеного позивачем та
відповідачем 01.12.2007р., підписаного повноважними представниками двох сторін
та засвідчено печатками двох сторін (докази в матеріалах справи).

На час звернення з позовом до
господарського суду - 01 січня 2008 року заборгованість відповідача перед
позивачем складала суму 24944,90 грн., а враховуючи часткову оплату
відповідачем 15.02.2008р. боргу в сумі 1986 грн. 50 коп., а саме: по рахунку №
347/3 від 29.06.07р. сплачено 1024 грн. 68 коп., по рахунку № 367/3 від
31.07.07р. сплачено 961 грн. 82 коп.

Таким чином, на час розгляду справи
основний борг відповідача перед позивачем складає 22958 грн. 40 коп.  (24944,90 грн. -1986 грн. 50 коп.).

Стаття 173 ГК України, передбачає,
що господарським визнається зобов'язання, що вини кає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання
з під став, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана
сторона, у тому числі боржник) зо бов'язаний вчинити певну дію господарського
чи управ лінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися
від пе вних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому чи слі кредитор)
має право вимагати від зобов'язаної сто рони виконання її обов'язку.

Частиною 2 цієї статті визначено, що
основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання
та організаційно-го сподарські зобов'язання, а частиною 3, що сторони можуть за
взаємною згодою конкретизу вати або розширити зміст господарського зобов'язання
в процесі його виконання, якщо законом не встановле но інше.

Відповідно до статті 174 ГК України,
господарські зобов'язання можуть виникати:

безпосередньо із закону або іншого
нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність;

з акту управління господарською
діяльністю;

з господарського договору та інших
угод, передба чених законом, а також з угод, не передбачених зако ном, але
таких, які йому не суперечать;

внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту
або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або
суб'єктом господарювання за рахунок ін шої особи без достатніх на те підстав;

у результаті створення об'єктів
інтелектуальної вла сності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з
якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Стаття 175 ГК України передбачає, що
майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають
між учасниками го сподарських відносин при здійсненні господарської діяльності,
в силу яких зобов'язана сторона повинна вчи нити певну господарську дію на
користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають
між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодек сом України
з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ч.1 ст.509 ЦК
України, в силу зобов”язання одна особа (боржник зобов”язана вчинити на користь
іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, сплатити гроші та
інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника
виконання його обов”язку.

В силу приписів ст. 526 ЦК України,
зобов”язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк
відповідно до вказівок закону та договору.

Позивач просить стягнути з
відповідача на свою користь пеню у розмірі 1403,66 грн. (Розрахунок в
матеріалах справи).

Перевіривши умови зазначеного
договору, судом встановлено, що пеня нарахована відповідно до п. 9.1., п.,
3.5., п. 3.3. Тимчасового договору № 89/07 КД оренди нежитлових приміщень, за
період з  29.06.07р. по 31.12.07р., тобто
за 6 місяців, що відповідає частині  6
статті 232 ГК України, частині 2 статті 343 ГК України, ст.ст. 1 та 3 Закону
України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов”язань” в
редакції ЗУ від 10.01.2002р.№ 2921-111.

Стаття 216 ГК України передбачає, що
учасники господарських відносин несуть гос подарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до право
порушників господарських санкцій на підставах і в по рядку, передбачених цим
Кодексом, іншими законами та договором.

Частиною 2 цієї статті визначено, що
застосування господарських санкцій повинно га рантувати захист прав і законних
інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування зби тків
учасникам господарських відносин, завданих внас лідок правопорушення, та
забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Частиною 3 зазначеної статті
визначено, що господарсько-правова відповідальність базується на принципах,
згідно з якими:

потерпіла сторона має право на
відшкодування зби тків незалежно від того, чи є застереження про це в до
говорі; передбачена законом відповідальність виробни ка (продавця) за
недоброякісність продукції застосовує ться також незалежно від того, чи є
застереження про це в договорі;

сплата штрафних санкцій за
порушення зобов'язан ня, а також відшкодування збитків не звільняють право
порушника без згоди другої сторони від виконання прий нятих зобов'язань у
натурі;

у господарському договорі
неприпустимі застере ження щодо виключення або обмеження відповідально сті
виробника (продавця) продукції.

Стаття 217 ГК України визначає, що
господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері
господарювання, в результаті застосування яких для нього настають не сприятливі
економічні та/або правові наслідки.

Частиною 2 цієї статті визначено,
що у сфері господарювання застосовуються такі ви ди господарських санкцій:
відшкодування збитків; штраф ні санкції; оперативно-господарські санкції.

У статті 218 ГК України
законодавець зазначив, що підставою господарсько-правової відповідальнос ті
учасника господарських відносин є вчинене ним пра вопорушення у сфері
господарювання, а частиною 2 цієї статті передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає за не виконання або неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил здійснення госпо дарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господар
ського правопорушення. У разі якщо інше не передба чено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе госпо
дарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання
зобов'язання виявилося неможли вим внаслідок дії непереборної сили, тобто
надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської
діяльності. Не вважаються такими обста винами, зокрема, порушення зобов'язань
контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для ви конання
зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

У відповідності до вимог
статті 219 ГК України, за невиконання або неналежне виконання госпо дарських
зобов'язань чи порушення правил здійснення господарської діяльності
правопорушник відповідає на лежним йому на праві власності або закріпленим за
ним на праві господарського відання чи оперативного упра вління майном, якщо
інше не передбачено цим Кодек сом та іншими законами.

Стаття 230 ГК України
передбачає, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнають ся господарські
санкції у вигляді грошової суми (не устойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відно син зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Частиною 2 зазначеної
статті визначено, що суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники
відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Статтею 549 ЦК України
визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов”язання.

Частиною 3 цієї статті
передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового зобов”язання за кожен день прострочення
виконання.

Виходячи з вищенаведеного,
стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня у розмірі 1403 грн.
66 коп., яка нарахована від суми заборгованості станом на час подання
Прокурором позову до суду ( 11.02.2008р. вхідний №1068), а саме: 24944,90 грн.,
так як часткова оплата за даним договором проведена відповідачем 15.02.2008р.,
що підтверджується особовим рахунком позивача, тобто на час розгляду справи в
суді.

Суд заслухав пояснення прокурора,
позивача, оглянув та дослідив докази по справі, оцінив їх в сукупності, прийшов
до висновку, що позов документально обгрунтований, відповідачем -не
спростований, підлягає до задоволення частково.

Судові витрати покласти на сторони
пропорційно задоволених позовних вимог, згідно з ст. 49 ГПК України.

На підставі вищенаведеного та
керуючись ст.ст. 2, 4-3, 4-7, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 69, 75, 82-85, 116
ГПК України,  господарський  суд, -

В И Р І Ш И В:

1.          Позов задовільнити частково.

2.          Стягнути з Західного управління
капітального будівництва Міністерства оборони України, п.і. 79005, м. Львів,
вул. І. Франка, 61 () на користь Державного підприємства МО
України “Львівський проектний інститут”, п.і. 79005, м. Львів, вул. І. Франка,
61 ( ) 22958 грн. 40
коп. основного боргу та 1403 грн. 66 коп. пені.

3.          В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

4.          Стягнути з Західного управління
капітального будівництва Міністерства оборони України, п.і. 79005, м. Львів,
вул. І. Франка, 61 ()
на користь Державного бюджету України 243 грн. 62 коп. державного мита
та 118грн. 00коп. витрат за інформаційно-технічне забезпечення судового
процесу.

Суддя
Данко Л.С.

Рішення прийнято, оформлено
відповідно до статті 84 ГПК України, підписано та оголошено -  25.03.2008 року. Рішення може бути оскаржено
в порядку та строки встановлені статтями 91-93 ГПК України. Рішення набирає
законної сили згідно статті 85 ГПК України, після закінчення десятиденного
строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 ГПК
України.

Суддя