ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2008 р.

Справа № 17/100-08-3068

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Мирошниченко М. А.,

Суддів: Бєляновського В. В. та Шевченко В. В.,

при секретарі - Волощук О. О.,

за участю представників:

позивача за первісним позовом –Талишев А.М. та Стрельников А.В.,

відповідача за первісним позовом –не з’явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу Одеської залізниці, м. Одеса,

на рішення господарського суду Одеської області від 15.09.2008 р.

у справі №17/100-08-3068

за позовом ТК „First Trans International INC”, Akara Buildity,24 de Kastro st. Weekham Cay 1, Road Tortola British Virgin Islands,

до Одеської залізниці, м. Одеса,

про визнання права власності та зобов’язання не перешкоджати у розпорядженні та користуванні майном,

та за зустрічним позовом Одеської залізниці, м. Одеса,

до ТК „First Trans International INC”, Akara Buildity,24 de Kastro st. Weekham Cay 1, Road Tortola British Virgin Islands,

про визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

22.07.2008 р. (вх. №4226) у господарському суді Одеської області ТК „First Trans International INC” (далі - позивач, Компанія) пред’явлено позов до Одеської залізниці (далі - відповідач) про визнання права власності та зобов’язання не перешкоджати у розпорядженні та користуванні майном (а.с. 2-5). Свої вимоги вона мотивувала наступним.

25.10.1998 р. позивачем на підставі договору купівлі-продажу №04-2408/98 було придбано рухомі склади, які відповідно до акту приймання-передачі від 25.03.1999 р. були передані позивачу, за вказаним договором, за яким було придбано 104 вагони. Відповідно до телеграми №2677 від 20.08.2001 р. ІТЦ МШС РФ, надісланої Укрзалізниці, зміни восьмизначних номерів на цифру “5” дев'яти цистерн, які належать Компанії, зроблено на підставі представлених документів в картотеку ІТЦ МШС РФ, з корегуванням моделей та дати будівництва згідно представлених копій актів огляду технічного стану та технічних паспортів вагонів форми ВУ-4. Декілька років вагони експлуатувались без будь-яких зауважень з боку залізниці, але у березні 2003 року 31 вагон, що знаходились на станціях Одеської залізниці були затримані, власнику та орендарям було відмовлено в їх відправленні. На адресу Одеської залізниці були направлені претензії з вимогами не перешкоджати у розпорядженні та користуванні рухомими складами, які належать позивачу, та сплатою компенсацій за безпідставну затримку вагонів. У відповідь на претензію №12-04/03 від 10.04.2003 р. Одеська залізниця не заперечувала проти права власності позивача на 9 вагонів-цистерн за номерами: 57995102, 57995110, 57995128, 57995136, 57995144, 57995151, 57995060, 57995086, 57995078, лише роз'яснювала заборону курсування вагонів, викликану прострочкою їх ремонтів більше року, та пропонувала провести роботи. Після тривалої переписки з Одеською залізницею щодо причин затримки вагонів, яка не дала жодних результатів, 18.04.2003 р. Компанія звернулася з позовом до господарського суду Одеської області, відповідно до якого було винесено рішення та позов Компанії задоволено частково, визнано право власності на 96 вагонів, придбаних за договором купівлі-продажу №04-2408/98. Зобов'язано відповідача не перешкоджати у розпорядженні та користуванні рухомими складами, які належать позивачу шляхом здійснення необхідних дій щодо перереєстрації рухомих складів, що належать Компанії за Актами огляду технічного стану вагонів, розташованих у межах Російської Федерації, підписаних та завірених печатками станцій Росії, вагонів, розташованих у межах Молдови, підписаних та завірених печатками станцій Молдови, вагонів, розташованих у межах України, підписаних та завірених печатками станцій України. А також, зобов'язано відповідача не перешкоджати у розпорядженні та користуванні рухомими складами, які належать позивачу, шляхом здійснення необхідних дій щодо прийняття, оформлення та передачі відповідної заявки в Головний інформаційно-обчислювальний центр Укрзалізниці для перереєстрації рухомих складів, які придбані позивачем згідно зазначеного вище договору. Зобов'язано відповідача не перешкоджати у розпорядженні та користуванні рухомими складами, які Компанія шляхом здійснення необхідних дій щодо укладення договорів на проведення ремонтів вагонів, затриманих на станції Херсон, що належать позивачу, а у разі неможливості проведення ремонту у депо станції Херсон - шляхом надання дозволу на транспортування рухомих складів, які належать позивачу на інші станції для проведення ремонту, не стягуючи з Компанії плату за знаходження впродовж розгляду справи у суді з 18.04.2003 р. на коліях станції Херсон 17 вагонів та на коліях станції Роздільна 5 вагонів, які належать позивачу. В свою чергу, відповідач звернувся до позивача з зустрічним позовом, згідно якого вимагав визнати право власності на 9 із 104 вагонів-цистерн, придбаних Компанією за вказаним вище договором. У задоволенні зустрічного позову відповідачу було відмовлено повністю. Висновком експертизи було встановлено, що попередні номери вагонів було знищено, та нанесено нові, тільки підтверджує, що зміни восьмизначних номерів на цифру “5” 9-ти цистерн, які належать Компанії, зроблено на підставі представлених документів в картотеку ІТЦ МШС РФ, з корегуванням моделей та дати будівництва, згідно актів огляду технічного стану та технічних паспортів вагонів форми ВУ-4. Крім цього, саме восьмизначний номер вагона є його індивідуальною ознакою, який виділяє його з інших вагонів з такими самими технічними характеристиками. Тому, згідно з інформацією наданою з ІТЦ МШС РФ, 9 спірних вагонів зареєстровані за Компанією, випливає, що виділити ці вагони можливо лише на підставі індивідуальних восьмизначних номерів і зазначати технічні характеристики в такому випадку не обов'язково. Телеграма № 2677 від 20.08.2001 р., свідчить лише про те, що в ІТЦ МШС РФ було виявлено невідповідність технічним характеристикам, що містились в базі даних стосовно цих 9 вагонів, внаслідок чого було проведено відповідні корегування та присвоєні нові номери, слід звернути увагу, що стосовно права власності на ці вагони спору не виникло і власником залишилась Компанія. В обґрунтування свого позову позивач послався на ст.ст. 328,330,388,526 ЦК України та ст.ст. 48-50 ЗУ „Про власність”.

12.09.2008 р. (вх. №5287) Одеською залізницею до суду було подано зустрічну позовну заяву, в якій вона просила суд визнати право власності (право повного господарського відання) за нею на 8-осні вагони-цистерни для перевезення бензину та світлих нафтопродуктів №57995086 (попередній №79734703), №57995060 (попередній №79559159), №57995078 (попередній №79740544), №57995102 (попередній №79740882), №57995144 (попередній №79735353), №57995151 (попередній №79558987), №57995128 (попередній №79550661), №57995102 (попередній №79549804), №57995110 (попередній №79752358), судові витрати покласти на позивача, посилаючись на те, що на даний час зазначені вагони визнані речовими доказами по кримінальній справі №169 та передані на зберігання Одеській залізниці відповідно до постанови УСБУ в Одеській області від 14.06.2004 р. Індивідуальною ознакою вагону є інвентарний номер (порядок нанесення визначений „Правилами курсирования и учета собственных вагонов, принадлежащих предприятиям, организациям и физическим лицам, имеющих восмизначную нумерацию на цифру “5” (на рос), затверджених 24.05.1996 р. Уповноваженими представниками залізничних адміністрацій держав - учасників СНД у м. Марикор, та номери колісних пар, що встановлені на вагоні (нанесення передбачено „Инструктивными указаними по эксплуатации и ремонту вагонных букс с роликовими подшипниками”, затвердженими 16.08.1983 р. Головним управлінням вагонного господарства МШС СРСР). Номери вагонів 50731363, 50731421, 50731447, 50731454, 50731504, 50731512, 50731520, 50731538, 50731561 (які були присвоєні телеграмою Укрзалізниці №7577 від 19.02.1998 р.) були відповідно замінені, згідно з п.2 телеграми Укрзалізниці №2677 від 20.08.2001 р. (після складання акту прийому - передачі від 25.03.1999), номерами №57995060, №57995078, №57995086, №57995102, №57995110, №57995128, №57995136, №57995144, №57995151. Таким чином, відповідно до умов договору купівлі-продажу та акту прийому - передачі основних засобів здійснювалась купівля - продаж вагонів, в тому числі 9 вагонів - цистерн, що мали спірні номери вагонів, але уявляли собою 4-осні цистерни для перевезення рідинного газу пропану-бутану, моделі 15-903р. За результатами експертних висновків дослідження встановлено, що заводські таблички з технічними даними, інвентарними номерами відсутні, на зазначених цистернах (крім цистерни №57995110) номери були нанесені фарбою, а попередні номери накладені накладним шрифтом були демонстровані. При цьому спірні вагони уявляють собою 8-осні цистерни для перевезення бензину та світлих нафтопродуктів, які можуть бути лише моделями 15-871, 15-880 або 15-1500. Відповідно до ст. 37 ЗУ „Про власність” від 07.02.1991 р. №697-ХІІ, ч.3 ст. 10 ЗУ „Про підприємства в Україні” від 02.04.1994 р. №02-5/225 (діяв до 01.01.2004), ст. 74 ГК України (набрав чинності 01.01.2004 р.), майно державного підприємства є державною власністю і закріплене за державним підприємством на праві господарського відання. Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать закону та цілям діяльності підприємства. До права повного господарського відання застосовуються правила про право власності, якщо інше не встановлено законодавчими актами України. Експертні висновки №10833 від 06.11.2003 р. (№6343 від 18.06.2003 р. та №5142 30.05.2003 р.) підтвердили знищення попередніх номерів та залишення слідів номерів, які починалися на цифру „7”, на яку починається нумерація вагонів - цистерн парку залізниці України (всі інші вагони власності інших осіб починаються на цифру „5”), а також встановлено, що на вагонах залишилися сліди номерів вагонів, які належали Одеській залізниці: №79734703; №79559159; №79740544; 9549804; №79752358; №79550661; №79740882; №79735353; №79558987. Згідно з листом від 15.07.2003 р. №ЦВ-17/547, продаж 8-осних вагонів парку залізниць у період 1998-2000 років не здійснювався, тому для проведення змін номерів, що починалися на цифру „7” на номери, що починалися на цифру „5”, не було правових підстав. Згідно з експертними висновками, номери колісних пар під спірними №57995078, №57925060, 57995086, №57995110, №57995102, №57995144, №57995 №57995136, №57995151 співпадають з номерами колісних пар, які були встановлені при останніх ремонтах на вагони, які належали Одеській залізниці, що підтверджує право господарського відання Одеської залізниці на них (згідно з листами №1519 від 24.06.2003 р., №1393 від 10.06.2003 р., №1595 від 04.07.2003 р. Попаснянського вагоноремонтного заводу та листом №201 від 26.06.2003 р. Пологівського вагонного депо). Вагони, попередні номери яких починалися на цифру „7”, належали Одеській залізниці, оскільки всі вагони - цистерни власності України (інвентарного парку Укрзалізниці) закріплені за Одеською залізницею. Наявність в Одеській залізниці права господарського відання на вагони додатково підтверджується технічними паспортами на вагони та листами від 09.07.2003 р. №ГІОЦ-10/944 та від 24.07.2003 р. №ГІОЦ-10/1001 ДП „Головний інформаційно-обчислювальний центр”, що здійснює пономерний облік вантажних вагонів інвентарного парку Укрзалізниці. Зазначені вагони були втрачені Одеською залізницею у 1999-2000 роках та входять до переліку вагонів, які розшукуються на Одеській залізниці, як вагони, місце знаходження яких невідоме, що підтверджується листом ГІОЦ від 25.07.2003 №ГІОЦ-10/1007.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 12.09.2008 р. прийнято зустрічну позовну заяву Одеської залізниці до розгляду.

15.09.2008 року (вх. №18608) судом залучено до справи відповідь Компанії на зустрічну позовну заяву, в якій вона пояснила, що Відповідач стверджує, що на даний час зазначені вагони визнані речовими доказами по кримінальній справі №169 та передані на зберігання Одеській залізниці відповідно до постанови УСБУ в Одеській області від 14.06.2004 р. Однак у відповіді УСБУ в Одеській області від 11.08.2008 р. йдеться про те, що зазначені вагони були вилучені в якості речових доказів у ході досудового слідства за вказаною кримінальною справою по факту розтрати майна Одеської залізниці, арешт на них не накладався, а 16.07.2008 р. слідчим відділом Управління винесено постанову про закриття кримінальної справи. Протягом всього слідства відповідач перешкоджав у розпорядженні та користуванні рухомими складами, які належать Компанії, прикриваючи свої проблеми в роботі. Особливо важливо, що у ході слідства за вказаною кримінальною справою з боку УСБУ в Одеській області, до Компанії не було жодної претензії. Доводи відповідача про належність йому на праві повного господарського відання 9 вагонів-цистерн не заслуговують на увагу, оскільки немає чітких документальних підтверджень, що саме ці вагони належать йому. Висновок про належність йому цих вагонів відповідач зробив лише на підставі того, що попередні номери вагонів було знищено та нанесено нові. При цьому посилається на висновок експертизи, якою достовірно не встановлено, які саме номери були знищені. Відповідач не здійснив необхідні дії щодо перереєстрації 9 вагонів, що належать Компанії за Актами огляду технічного стану та технічними паспортами вагонів, підписаними та завіреними печатками станцій Російської Федерації, тим самим порушуючи Правила та протоколи нарад уповноважених представників залізничних адміністрацій країн-учасників СНД у м. Марікор, на які посилається сама. Враховуючи те, що обстежити та скласти нові технічні паспорти вагонів, які знаходяться на станціях Одеської залізниці, а саме на 9 вагонів, можливо лише працівниками залізниці, то звідси випливає факт перешкоджання діяльності Компанії шляхом не проведення відповідного обстеження та не складання нових технічних паспортів. Крім цього, слід зазначити, що саме восьмизначний номер вагона є його індивідуальною ознакою, який виділяє його з інших вагонів з такими самими технічними характеристиками. Тому вважаємо, що згідно з інформацією наданою з ЮЦ МШС Росії 9 спірних вагонів зареєстровані за Компанією з такими самими технічними характеристиками, що і у вагонів Одеської залізниці, на які вона претендує, звідси випливає, що виділити ці вагони можливо лише на підставі індивідуальних восьмизначних номерів і зазначати технічні характеристики в такому випадку не обов'язково. Проте, якщо прийняти до уваги копії Актів огляду технічного стану та технічних паспортів вагонів, підписаними та завіреними печатками станцій Російської Федерації, що не суперечить Правилам та протоколам нарад уповноважених представників залізничних адміністрацій країн-учасників СНД у м. Марікор, але суперечать затвердженим Укрзалізницею „Правилам експлуатації і пономерного обліку власних вантажних вагонів”, право власності до Компанії на рухомі склади, що придбані за вказаним вище договором, зафіксований в базі даних Інформаційно-технічного центру Міністерства шляхів сполучення Російської федерації і ГІОЦ Укрзалізниціі, не викликають сумніву. Виходячи зі змісту ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Що стосується того, що позивач придбав спірні 9 вагонів моделі 15-903р, то даний факт не відповідає дійсності, оскільки ані в договорі, ані в акті приймання-передачі не зазначені моделі вагонів. Телеграма № 2677 від 20.08.01р., свідчить лише про те, що в МПС ШС РФ було виявлено невідповідність технічним характеристикам, що містились в базі даних стосовно цих 9 вагонів, внаслідок чого було проведено відповідні корегування, присвоєні нові номери, слід звернути увагу, що стосовно права власності на ці вагони спору не виникло і власником залишилась Компанія, яка є добросовісним набувачем, а відповідач не представляє доказів, які підтверджували його право власності на 9 вагонів. Основні доводи відповідача ґрунтуються на висновках криміналістичної експертизи, якою достовірно не встановлені, які саме цифри були знищені з вагонів. Щодо співпадання номерів колісних пар під 9 спірними вагонами, які співпадають з номерами колісних пар, встановлених при останніх ремонтах на вагони, які належали Одеській залізниці, то в Технічному паспорті вагона форми ВУ-4М, використовуваними залізницями як раніше, так і затвердженого наказом Укрзалізниці від 22.12.07р., інформація про номери колісних пар відсутня. Саме восьмизначний номер вагона є його індивідуальною ознакою, який виділяє його з інших вагонів з такими самими технічними характеристиками.

Рішенням господарського суду Одеської області від 15.09.2008 р. (підписаним суддею Зуєвою Л.Є. 23.04.2008 р.) первісний позов задоволено, в задоволенні зустрічного позову відмовлено (а.с. 130-135). У своєму рішенні суд зазначив, що до позивача по первісному позову перейшло право власності на придбані за укладеним договором купівлі-продажу від 25.10.1998 р. 9 вагонів, та які йому були передані на підставі складеного двостороннього акту приймання-передачі основних засобів. Що стосується не перешкоджання у розпорядженні та користуванні рухомими складами, які належать позивачеві шляхом здійснення необхідних дій щодо прийняття, оформлення та передачі відповідної заявки в Головний інформаційно-обчислювальний центр Укрзалізниці для перереєстрації рухомих складів, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині обґрунтовані з огляду на те, що відповідно до Правил користування вагонами і контейнерами (ст.ст. 119 - 126 Статуту залізниць України) визначено, що Правила користування вагонами і контейнерами визначають порядок і умови користування вагонами і контейнерами: парку залізниць України; парку залізниць інших держав; які належать підприємствам, організаціям, портам, установам і громадянам, а також орендовані ними (за час затримки на коліях залізниць загального користування). При цьому час користування обчислюється окремо для кожного вагона і контейнера за його номером. Номерному обліку часу користування підлягають усі вагони і контейнери, подані під вантажні операції на місцях загального користування, а на місцях незагального користування - вагони і контейнери парку залізниць України й інших держав, передані на під'їзні колії або орендовані ділянки колій. Усі завантажені вагони, а також порожні вагони, які належать підприємствам, організаціям, портам, установам і громадянам, та орендовані ними, що знаходяться на станціях і на підходах до них в очікуванні подавання під вантажні операції з причин, які залежать від вантажовласника, є такими, що перебувають у користуванні вантажовласника. Крім цього, 16.07.2008 р. слідчим відділом УСБУ в Одеській області винесено постанову про закриття кримінальної справи №169 на підставі ст. 6, ч.1, п.2 КПК України, відповідно до якої питання щодо речових доказів вирішено на підставі ст. 81 КПК України. За таких обставин, суд зауважив, що тривалий час знаходження вагонів на коліях Одеської залізниці був пов'язаний з затриманням вагонів, які є власністю Компанії, для проведенні експертизи, затримання вагонів через відмову залізниці у проведенні ремонту вагонів тощо та тривалого розгляду справи у суді і ці причини не залежали від вантажовласника. З огляду на те, що затримання вагонів та тривалий час перебування їх на коліях Одеської залізниці сталося не за вини позивача, позовна вимога про зобов'язання Одеської залізниці не перешкоджати у розпорядженні та користуванні рухомими складами, які належать Компанії шляхом здійснення необхідних дій щодо укладення договорів на проведення ремонтів 9 вагонів, що належать ТК „First Trans International INC”, не стягуючи з ТК „First Trans International INC” плату за знаходження впродовж розгляду справи у суді, а саме з 18.04.2003 р., на коліях станції Одеської залізниці вагонів, які належать ТК „First Trans International INC”, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Крім цього, Одеська залізниця в своїх зустрічних позовних вимогах просить суд визнати за нею право власності (право повного господарського відання) на спірні вагони, посилаючись при цьому на п.3 ст. 136 ГК України, яким закріплено, що до захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Однак з такою позицією Одеської залізниці суд погодитися не може з огляду на наступне. Згідно п.1.1 Статуту Одеської залізниці, Одеська залізниця –це створене згідно зі ст.ст. 1,4 Закону України „Про залізничний транспорт” статутне територіально-галузеве об’єднання, засноване на державній власності і підпорядковане Державній адміністрації залізничного транспорту України, що входить до сфери управління Міністерства транспорту України. Пунктом 4.2 Статуту закріплено, що майно Залізниці є державною власністю і закріплюється за нею на праві повного господарського відання. У відповідності до п.1 ст. 74 ГК України, державне комерційне підприємство є суб’єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту на принципах підприємництва, зазначених у ст. 44 цього ж Кодексу, і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу. Пунктом 2 цієї ж статті встановлено, що майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання. Статтею 136 ГК України встановлено, що право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника. Статтею 326 ЦК України встановлено, що право подання позову про визнання права власності на майно, якщо це право оспорюється або у разі втрати правовстановлюючого документа, надано власнику майна. Що стосується державної власності, то, відповідно до ч.2 ст. 141 ГК України, управління об’єктами, які належать державі, покладено на Кабінет Міністрів України і, за його уповноваженням, на центральні та місцеві органи виконавчої влади. Майно, щодо якого заявлений зустрічний позов, за ствердженням Одеської залізниці є державною власністю, а відтак і повноваження щодо подання відповідного позову про визнання права власності належить не особі, якій це майно передане в оперативне управління, а органу, який від імені держави уповноважений реалізовувати права власника - в даному випадку Міністерству транспорту та зв'язку України. В обґрунтування свого рішення суд також послався на ст.ст. 387,785,1212 ЦК України.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням, відповідач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким відмовити у позовних вимогах Компанії. Зустрічний позов відповідача задовольнити, з тих же підстав, що були ним викладені у зустрічній позовній заяві, а також, посилаючись на те, що при прийнятті рішення суд здійснив висновок, що до позивача по первісному позову перейшло право власності на придбані за укладеним договором купівлі-продажу 9 вагонів, які є предметом розгляду по даній справі та які йому були передані на підставі складеного двостороннього акту приймання - передачі основних засобів, який наявний в матеріалах справи, а також те, що позивачем копії технічних паспортів на 9 вагонів, які складені Вагонно-ремонтним депо Татарським структурним підрозділом Західно - Сибірської залізниці 20.08.2001 р. та фотографії цих вагонів, зроблені у 2000 році доводять, що придбані вагони уявляли собою 8-осні вагони - цистерни для перевезення бензину та світлих нафтопродуктів. Технічні ознаки вагонів зазначаються у технічних паспортах форми ВУ-4М, суд посилається на зазначену форму паспорту під час вирішення справи. Таким чином, підтвердженням факту продажу саме 8-осних вагонів - цистерн для перевезення бензину та світлих нафтопродуктів під номерами, які зазначені у договорі та акті приймання, є технічні паспорти на вагони, які були чинними на момент укладання договору та складання акту приймання - передачі вагонів - станом на 25.03.1999 р. Однак, позивач надав до матеріалів справи копії технічних паспортів на 9 вагонів, які складені 20.08.2001 р., тобто технічні паспорти засвідчують, що станом на 20.08.2001 р. під номерами вагонів, придбаними позивачем, знаходилися 8-осних вагони-цистерни для перевезення бензину та світлих нафтопродуктів. Рішенням суд здійснив висновок про те, що Одеською залізницею не доведено наявність повноважень щодо подання зустрічного позову про визнання права власності, оскільки право на звернення з позовом щодо захисту інтересів держави надано уповноваженому органу центральної влади - Міністерству транспорту та зв'язку України. Згідно зустрічної позовної заяви від 09.09.2008 р. №НЮ-14/1978 Одеська залізниця просила суд визнати за Одеською залізницею право власності (господарського відання) на вагони.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 09.10.2008 р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 04.11.2008 р..

Фіксування судового засідання здійснювалось технічними засобами.

Відповідач за первісним позовом у судове засідання 04.11.2008р. не з’явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення йому (завчасно) копії ухвали про призначення справи до розгляду. Про причини неявки суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду справи не заявив і судова колегія, враховуючи думку представників позивача за первісним позовом, прийняла рішення про розгляд справи за його відсутністю.

Представники позивача в усних поясненнях, наданих суду, просили суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення без змін.

Судова колегія залучила до матеріалів справи ухвалу господарського суду Одеської області від 05.02.2007 р. у справі №17-19-25/79-03-2809 та уточнення до позову по зазначеній справі.

За згодою учасників процесу, згідно ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні оголошувались лише вступна та резолютивна частини судової постанови.

Заслухавши усні пояснення представників позивача за первісним позовом, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, дослідивши обставини і матеріали справи, у т.ч. наявні у ній докази, відповідність викладеним в рішенні висновкам цим обставинам і доказам, а також перевіривши додержання та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, і ці обставини встановив та ретельно дослідив місцевий суд, відповідно до Договору купівлі-продажу №04-2408/98 від 25.10.1998 р. (далі - Договір) Компанія „First Trans International INC” (позивач) придбала 104 залізничних вагони відповідно до Додатку №1 до договору. Актом приймання-передачі від 25.03.1999 р., підписаному сторонами у м. Москва, підтверджується фактичне отримання Компанією у власність 104 зазначених у Договорі вагонів, позначених певними реєстраційними номерами. Матеріалами справи не спростовується дійсність зазначеного Договору, а тому, як вірно зазначив місцевий суд, його положення є обов’язковими для виконання на умовах, передбачених Договором.

Крім того, факт дійсності зазначеного Договору підтверджується рішенням господарського суду Одеської області від 26.01.2007 р. у справі № 17-19-25/79-03-2809, що відповідно до приписів ст. 35 ГПК України не потребує доказування.

Слід зазначити, що вищевказаним рішенням суду (з урахуванням ухвали від 05.02.2007 р., винесеної в порядку ст. 89 ГПК України) за ТК „First Trans International INC” (з урахуванням уточнень до позовних вимог в частині кількості вагонів) визнано право власності на 95 з 104 вагонів придбаних за вказаним Договором.

Серед інших переданих у власність позивачу за вищезазначеним Договором вагонів перелічені вагони під такими номерами: №50731363, №50731421, №50731447, №50731454, №50731504, №50731512, №50731520, №50731538, №50731561 і саме право власності позивача та право власності (повного господарського відання) відповідача на ці вагони є предметом спору по справі №17/100-08-3068.

У матеріалах справи міститься телеграма щодо змін у відношенні восьмизначних номерів на цифру „5” цистерн, що належать фірмі „First Trans International INC” з коректуванням моделей та дати будівництва відповідно до наданих копій актів огляду технічного стану та технічних паспортів. Зазначеною телеграмою підтверджується, що замість номерів вищезазначених вагонів останнім були присвоєні номери, в яких перші п’ять знаків 57995 та останні три 060, 078, 086, 102, 110, 128, 136, 144, 151.

Викладене свідчить, що у дев’яти вагонах, що були предметом Договору, були скореговані номери і саме ці вагони є предметом спору з цієї справи.

Матеріалами справи підтверджується придбання позивачем у власність спірних вагонів на підставі Договору, здійснення відносно зазначених вагонів права власності та зв'язок між вагонами, що були предметом Договору, та вагонами, що є предметом цього спору, про що поступово свідчать Договір купівлі-продажу №04-2408/98 від 25.10.1998 р., акт приймання-передачі від 25.03.1999 р., відомості про корегування номерів спірних вагонів та проведення реєстрації такого корегування в базі даних Інформаційно-технічного центру Міністерства шляхів сполучення Російської федерації (телеграма №2677 від 20.08.2001 р.), технічні паспорти тощо.

Слід зазначити, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що заперечення щодо прав власності позивача відносно спірних вагонів виникли у відповідача лише після проведення Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз (висновок №6343 від 18.06.2003 р., висновок №5142 від 30.05.2003 р., висновок №10033 від 06.11.2003 р.), а до того часу пересування (курсування) вагонів було заборонено лише з огляду на прострочення ремонту зазначених вагонів більш ніж на рік, тобто на протязі тривалого часу, до проведення експертиз відповідач фактично не оспорював право позивача на ці вагони.

За таких обставин, судова колегія вважає, що місцевий суд дійшов обґрунтованого, тобто такого, що відповідає фактичним обставинам справи, висновку, що позивач на підставі зазначеного вище Договору став власником (серед інших) дев’яти вагонів під номерами: №50731363, №50731421, №50731447, №50731454, №50731504, №50731512, №50731520, №50731538, №50731561, що були змінені (скореговані) на номери 57995060, 57995078, 57995086, 57995102, 57995110, 57995128, 57995136, 57995144, 57995151, і, враховуючи, що цей факт не визнається і оспорюється відповідачем, він (позивач) мав правові підстави для звернення до суду з позовом про визнання (підтвердження) за ним права власності на них і ці вимоги вмотивовано задоволені судом першої інстанції.

Заперечуючи проти права власності позивача, відповідач - Одеська залізниця, виходячи зі змісту ст.ст. 33 і 34 ГПК України, повинен належними та допустимими доказами довести факт щодо відсутності права власності позивача та наявність своїх прав на спірне майно. Такі ж положення щодо необхідності надання стороною доказів і у доведеності перед судом їх переконливості закріплені у ст. 129 Конституції України.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, заперечення відповідача щодо наявності у позивача прав власності відносно спірних вагонів базуються лише на висновках експертиз проведених Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз (висновок №6343 від 18.06.2003 р., висновок №5142 від 30.05.2003 р., висновок №10033 від 06.11.2003 р.).

Однак, судова колегія, проаналізувавши ці експертизи дійшла висновку, що вони не встановлюють будь-які факти, які б безумовно підтверджували позицію відповідача, та не мають однозначних висновків, мають припущення і є вірогідними, а висновки суду не можуть базуватись на припущеннях і тому їх неможливо вважати належними доказами, які б підтверджували позицію відповідача.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до ст. 42 ГПК України висновки судових експертів для господарського суду не є обов’язковим і оцінюються господарським судом за правилами ст. 43 цього Кодексу, тобто нарівні і в сукупності з іншими доказами, та не мають заздалегідь встановленої сили.

Оцінюючи інші наявні у справі документи, які, на думку відповідача, підтверджують його право власності (повного господарського відання) на спірні вагони, судова колегія дійшла висновку, що на підставі їх неможливо встановити прямий (безпосередній) зв'язок між спірними вагонами та вагонами, номери яких зазначені в наданих відповідачем документах, тобто зазначені докази також не можуть бути прийняті судом до уваги та бути підставою для визнання за відповідачем права власності на спірні вагони.

Враховуючи, що відповідач не надав будь-яких інших належних та достатніх доказів, які б підтверджували його позицію, в т.ч. стосовно того, що він є власником (законним користувачем) зазначених вагонів, а в матеріалах справи таки докази відсутні, місцевий суд, на переконання колегії суддів, обґрунтовано визнав висновки вищезазначених експертиз такими, на яких не може ґрунтуватись рішення суду і вмотивовано не взяв до уваги позицію відповідача щодо відсутності у позивача права власності на спірні вагони та наявності у відповідача такого права.

Щодо посилання скаржника на те, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Вимоги зустрічного позову були сформульовані наступним чином. Відповідач просив визнати за ним права власності (права повного господарського відання) на спірні вагони.

Однак, правовий зміст права власності та повного господарського відання не є тотожним за своєю правовою суттю.

Дійсно, як вірно зазначив місцевий суд, відповідач, якій є державним підприємством, підпорядкованим Міністерству транспорту та зв’язку України не мав повноважень пред’являти позов про визнання за ним права власності на будь-яке майно (в тому числі спірні вагони), оскільки згідно Декрету Кабінету Міністрів України від 15 грудня 1992 року № 8-92 „Про управління майном, що є у загальнодержавній власності” таким правом в даному випадку наділено Міністерство транспорту та зв’язку України, а тому місцевий суд обґрунтовано відмовив відповідачу у задоволенні позову про визнання за ним права власності на спірні вагони з цих підстав.

Проте, місцевий суд не дав належної оцінки вимозі відповідача про визнання за ним права господарського володіння на спірні вагони.

З цього приводу судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

При наявності доказів того, що спірні вагони є державною власністю і знаходяться в управлінні Міністерства транспорту та зв’язку України та передані цим міністерством у віддання відповідача, він має право звертатись до суду з позовом про визнання за ним права повного господарського відання на спірні вагони, тобто для підтвердження цього права.

Проте, виходячи з положень ст. 136 ГК України, право повного господарського відання є похідним від права власності, тобто лише власник (визнаний, встановлений) майна може передати його (майно) сам або через уповноважений ним орган у повне господарське відання підприємства.

Однак, як зазначалось вище, в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази того, що зазначені вагони є державною власністю України, знаходяться в управлінні Міністерства транспорту та зв’язку України та були передані міністерством відповідачу та знаходились в його фактичному користуванні або повному господарському віданні відповідача. Факт викрадення у держави в особі Міністерства транспорту та зв’язку України або у відповідача цих вагонів будь-якою особою, в тому числі позивачем, або заволодіння ними будь-яким іншим незаконним шляхом відповідачем не підтверджено і такі докази в матеріалах справи відсутні.

Натомість, наявні у матеріалах справи докази, свідчать про те, що спірні вагони знаходяться у приватній власності позивача (тобто не є державною власністю) і тому не можуть знаходитись у повному господарському віданні відповідача, оскільки позивач не передавав їх відповідачу у таке відання, а відтак вимоги відповідача про визнання за ним такого права необґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, незважаючи на те, що місцевий суд не дав належної оцінки цій вимозі відповідача, він (суд) обґрунтовано відмовив йому в задоволенні позову в цілому.

Згідно п.3 Роз’яснення Вищого арбітражного суду України №02-5/422 від 10.12.1996 р. „Про судове рішення” (з наступними змінами та доповненнями) рішення господарського суду повинно ґрунтуватись на повному з’ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що бе руть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. При цьому необхідно мати на увазі, що у відповідності зі ст. 43 ГПК України наявні докази підлягають оцінці в їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду зазда легідь встановленої сили. Такі ж вимоги до судового рішення містяться у Постанові Пленуму Верховного суду України №11 від 29.12.1976 р. „Про судове рішення”.

Відповідно до ст. 104 ГПК України, підставами для скасування або зміни рішення суду є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

На думку судової колегії, місцевий суд повністю встановив та дослідив фактичні обставини справи, дав повну та всебічну оцінку наявним у ній доказам та правильно застосував норми матеріального права, тобто рішення місцевого суду відповідає вищезазначеним вимогам, і підстав для скасування цього рішення, передбачених ст. 104 ГПК України, судова колегія не вбачає.

Наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи фактично повторюють його позовні вимоги та доводи, викладені у зустрічному позові, яким, як зазначалось вище, місцевий суд дав належну оцінку та вмотивовано визнав їх необґрунтованими. Зазначені доводи не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Будь-яких інших доводів щодо незаконності рішення місцевого суду та допущення ним порушень норм матеріального та процесуального права, крім вищезазначених та визнаних апеляційною інстанцією необґрунтованими, скаржник не навів.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 99,101-105 ГПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської області від 15.09.2008 р. у справі №17/100-08-3068 –залишити без змін а, апеляційну скаргу Одеської залізниці (м. Одеса) на зазначене судове рішення –без задоволення.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий:                                                               Мирошниченко М. А.

Судді:                                                             Бєляновський В. В.

Шевченко В. В.

Повний текст постанови підписано 05.11.2008 р.