ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 20/300

30.09.08

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ра-Тел»

до Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку (закрите

акціонерне товариство)

про визнання недійсним Кредитного договору про відкриття кредитної лінії

№214-04 від 10.06.2004р.

Суддя Палій В.В.

Секретар Молочна Н.С.

Представники:

Від позивача Чорний Ю.М.- в.о. директора

Від відповідача Зінченко С.В.- предст. (дов. від 21.03.2007р.)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ра-Тел»до Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку (закрите акціонерне товариство) про визнання недійсним Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №214-04 від 10.06.2004р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.08.2008р. порушено провадження у справі №20/300, прийнято позовну заяву до розгляду, розгляд справи призначено на 09.09.2008р.

Представник позивача у судове засідання, призначене 09.09.2008р. не з’явився, витребуваних документів суду не надав.

У судовому засіданні 09.09.2008р. представник відповідача подав суду заяву про застосування строку позовної давності. Крім того, представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв’язку із спливом строку позовної давності, в межах якого позивач мав право звернутись до суду за захистом свої прав.

У зв’язку з неявкою у судове засідання 09.09.2008р. представника позивача та необхідністю витребувати неподані суду документи, розгляд справи 09.09.2008р. відкладено.

30.09.2008р. судом одержано заперечення від позивача на заяву відповідача про застосування строку позовної давності. У заяві позивач посилається на те, що Кредитний договір про відкриття кредитної лінії №214-04 є недійсним в силу закону, відповідно визнання даного правочину недійсним судом не вимагається. Тобто, незалежно від того, подавався чи не подавався позов, правочин, що не відповідає вимогам закону є нікчемним.

30.09.2008р. судом одержано клопотання від позивача про витребування у Прокуратури м. Чернігова оригіналів документів, зазначених в ухвалі суду від 19.08.2008р. Зазначене обґрунтовується тим, що в ході обшуку на підприємстві позивача Прокуратурою м. Чернігова були вилучені всі оригінали документів позивача.

З огляду на те, що у судовому засіданні 30.09.2008р. представник відповідача не заперечив проти факту укладення Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №214-04 від 10.06.2004р., копія якого додана позивачем до позовної заяви та оригінальний примірник значеного договору є у відповідача, клопотання позивача суд залишає без задоволення.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

10.06.2004р. між позивачем (Позичальник) та відповідачем (Банк) укладено Кредитний договір про відкриття кредитної лінії №214-04, відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 80 000,00грн. (ліміт кредитної лінії), на умовах, передбачених цим Договором.

Договором встановлено, що датою остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії сум кредиту є 25.06.2006.р.

Кредит надається із наступним цільовим призначенням: для забезпечення поточної діяльності підприємства, поповнення обігових коштів.

Позивач зазначає, що зміст правочину (договору №214-04) суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Так, в порушення вимог ст. 53, 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність»п. 3.12.1 договору зобов’язує позивача направити на поточні рахунки банку 100% виручки від реалізації. П. 3.12.2 договору зобов’язує позивача вказувати в договорах поставки реквізити виключно відповідача. Тобто, Банк монополізував надання послуг з розрахунково-касового обслуговування.

Крім того, позивач зазначає, що п. 4.2.4 договору позивачу забороняється закривати поточні рахунки у відповідача. Дана вимога суперечить ст. 1075 ЦК України відповідно до якої договір банківського кредиту розривається в будь-який час за заявою клієнта.

Всупереч ст. 1056 ЦК України відповідач передбачив договором додаткові випадки, коли Банк може відмовитись від надання кредиту, зокрема, коли прийнято рішення про реорганізацію відповідача, порушення графіку погашення кредиту та інші умови, що протирічать законодавству.

В порушення ст. 651 ЦК України п. 3.8 договору передбачено обов’язок позивача сплатити, після одностороннього, з боку відповідача, розірвання договору, різницю відсотків, які не погоджені сторонами.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд визнати недійсним повністю Кредитний договір про відкриття кредитної лінії №214-04 від 10.06.2004р., як такий, що суперечить законодавству.

Відповідач у відзиві та заяві про застосування позовної давності просить суд застосувати позовну давність у справі №20/300 та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Так, відповідач зазначає, що перебіг строку позовної давності почався з наступного дня після укладення договору, тобто з 11.06.2004р., а закінчився 10.06.2007р.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відмовляє у їх задоволенні, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Недійсні угоди, як правило, не породжуються для сторін прав та обов’язків, тому до вимог про визнання недійсними таких угод строки позовної давності не застосовуються.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1.-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

В підтвердження того, що договір №214-04 суперечить Цивільному кодексу України та іншим актам законодавства, позивач, зокрема, посилається на наступне.

Відповідно до ст. 53 Закону України «Про банки та банківську діяльність»банкам забороняється укладати договори з метою обмеження конкуренції та монополізації умов надання кредитів, інших банківських послуг, встановлення процентних ставок та комісійної винагороди.

Згідно із ст. 55 Закону банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої або пов’язаної особи банку як обов’язкову умову надання банківських послуг.

В порушення вимог ст. 53, 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність»п. 3.12.1 договору зобов’язує позивача направити на поточні рахунки банку 100% виручки від реалізації. П. 3.12.2 договору зобов’язує позивача вказувати в договорах поставки реквізити виключно відповідача. Тобто, Банк монополізував надання послуг з розрахунково-касового обслуговування.

Проте, суд вважає зазначене розуміння позивачем умов договору №214-04 хибним, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3.1 договору кредит надається Банком Позичальнику шляхом оплати в межах суми, визначеної у п. 2.1 Договору, розрахункових документів (платіжних доручень) Позичальника безпосередньо з позичкового рахунку, відкритого Банком в філії «Чернігівське Центральне відділення Промінвестбанку»на рахунки контрагентів Позичальника відповідно до цільового призначення кредиту.

П. 3.11 договору передбачено, що відповідач відкриває поточні рахунки в філії «Чернігівське Центральне Відділення Промінвестбанку», із яких, після настання строку виконання грошових зобов’язань, Банк уповноважений списувати кошти у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом.

Саме для забезпечення активізації грошових потоків позивача на зазначених рахунках та забезпечення повернення Позичальником суми наданого кредиту і відсотків за його користування, договором передбачено, що 100% доходу позивача направляються на поточні рахунки Банку. Крім того, в договорах поставки продукції позивач зобов’язаний вказувати реквізити своїх рахунків в Банку та надавати Банку інформацію для перевірки виконання цього зобов’язання. Тобто, зазначені умови договору не обмежують конкуренцію або не монополізують умов надання кредитів та не вимагають від позивача, як клієнта Банку, придбання будь-яких товарів чи послуг від Банку, а спрямовані на забезпечення контролю надходження коштів на рахунки позивача зі сторони Банку для погашення заборгованості за кредитом та сплату відсотків за користування кредитом.

Позивач також зазначає, що відповідно до п. 4.2.4 договору позивачу забороняється закривати поточні рахунки у відповідача. Проте, зазначена вимога протирічить ст. 1075 ЦК України, відповідно до якої договір банківського рахунку розривається у будь-який час за заявою клієнта.

Суд приходить до висновку, про відсутність вказаного позивачем протиріччя між нормою Закону та пунктом 4.2.4 договору, оскільки зазначене у договорі обмеження встановлено до повного повернення кредиту таабо сплати відсотків за надання кредиту таабо сплати плати за кредит, таабо сплати відсотків за неправомірне користування кредитом, таабо сплати неустойки. Даний пункт договору спрямований на забезпечення погашення заборгованості за кредитом та сплату відсотків за користування кредитом.

Як зазначає позивач у позові, відповідно до ст. 1056 ЦК України кредитодавець має право відмовитися від надання позичальникові передбаченого договором кредиту частково або в повному обсязі у разі порушення процедури визнання позичальника банкрутом або за наявності інших обставин, які явно свідчать про те, що наданий позичальникові кредит своєчасно не буде повернутий. В порушення даної норми Закону, відповідач передбачив у п. 4.3.4 договору і інші випадки, коли він може відмовитись від надання кредиту, зокрема, коли прийнято рішення про реорганізацію відповідача, порушення графіку погашення кредиту та інші умови, які, на думку позивача, протирічать законодавству.

Проте, як вбачається із п. 4.3.4 договору, зазначеним пунктом договору передбачено не підстави для відмови відповідача у наданні кредиту, а підстави, за яких Банк має право вимагати від Позичальника (незалежно від настання строку остаточного повернення всіх одержаних в межах кредитної лінії сум кредиту) сплати у повному обсязі заборгованості за кредитом таабо плати за кредит, таабо відсотків за неправомірне користування кредитом, таабо суму неустойки, передбачених цим Договором. Позивачем не наведено жодної підстави, за наявності якої зазначений пункт Договору суперечить вимогам Закону.

Позивач також зазначає, що відповідно до ст. 651 ЦК України розірвання договору допускається лише за згодою сторін. При цьому, в разі односторонньої відмови від договору, яка передбачена договором, умови договору залишаються незмінними. Проте, в порушення зазначеної норми Закону, п. 3.8 договору передбачено обов’язок позивача сплатити, після одностороннього, з боку відповідача, розірвання договору різницю відсотків, які не погоджені сторонами.

Суд вважає зазначене твердження позивача хибним, з огляду на наступне.

п. 3.8 договору передбачені умови, за яких сторони договору вносять зміни до договору щодо збільшення розміру відсотків за користування кредитом. За відсутності відповіді Позичальника або його незгоді із запропонованим розміром відсотків за користування кредитом цей договір може бути розірваний за ініціативи однієї з сторін у порядку, передбаченому чинним законодавством України. При цьому сторони погодили, що у випадку розірвання цього договору за вказаних умов позичальник, зокрема, зобов’язаний сплатити Банку суму коштів, яка дорівнює різниці між сумою відсотків, які повинні були нараховуватись відповідно до запропонованих Банком змін їхнього розміру та сумою відсотків, нарахованих згідно їхнього розміру, який існував на момент направлення Банком повідомлення про зміну Договору.

Зазначена умова договору не змінює зобов’язання сторін за Кредитним договором про відкриття кредитної лінії №214-04, а встановлює обов’язок для Позичальника, який виникне у випадку розірвання договору за ініціативи однієї із сторін.

З урахуванням того, що позивачем не доведено, що зміст Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №214-04 суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відмовляє у їх задоволенні.

У відповідності до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 10 днів з дня його прийняття.

Суддя В.В. Палій