ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2008 р.

№ 2/126

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді

Кривди Д.С. –(доповідача у справі),

суддів:

Жаботиної Г.В.,

Уліцького А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Державної інноваційної фінансово-кредитної установи

на постанову

Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2008 року

у справі

№2/126 господарського суду міста Києва

за позовом

ТОВ “Юридична компанія “Український правовий альянс”

до

Державної інноваційної фінансово-кредитної установи

про

зобов’язання вчинити дії та стягнення суми,

за участю представників сторін від:

позивача:

Серебряник О.О. –за довіреністю від 01.02.2006р.

відповідача:

Свириденко В.А.–за довіреністю від 16.01.2008р.

Згідно розпорядження Заступника голови Вищого господарського суду України Осетинського А.Й. від 07.10.2008р. розгляд касаційної скарги здійснюється у складі колегії суддів: Кривда Д.С. (головуючий), Жаботина Г.В., Уліцький А.М.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.04.2008р. (суддя Домнічева І.О.) позов задоволено повністю; зобов’язано відповідача підписати акт прийому-передачі виконаних робіт до додаткової угоди №16 від 02.06.2006р.; стягнуто з відповідача на користь позивач суму основного боргу в розмірі 575112грн., пеню в розмірі 41744,13грн., інфляційні в розмірі 98983,75грн., 3% річних в розмірі 14922,29грн., а всього 730762,17грн.; стягнуто з відповідача на користь позивача витрати по сплаті державного мита в розмірі 7395грн. та за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 118грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2008р. (судді Корсак В.А. –головуючий, Авдєєв П.В., Коршун Н.М.) рішення господарського суду міста Києва від 10.04.2008р. змінено, резолютивну частину рішення викладено в новій редакції; позов задоволено частково; зобов’язано відповідача підписати акт прийому-передачі виконаних робіт до додаткової угоди №16 від 02.06.2006р.; стягнуто з відповідача на користь позивача основний борг в сумі 575112грн., інфляційні витрати в сумі 59236,54грн., 3% річних в сумі 6097,76грн., судові витрати за подачу позову в сумі 6404,46грн.; в іншій частині в позові відмовлено; стягнуто з позивача на користь відповідача витрати по сплаті державного мита за подачу апеляційної скарги в сумі 451,57грн.

Відповідач в касаційній скарзі просить скасувати прийняті у справі судові рішення і передати справу на новий розгляд, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального права, а саме: ст.ст.530, 610, 613, 616, 625 ЦК України.

Колегія суддів, перевіривши наявні матеріали (фактичні обставини) справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 05.08.2004р. між ТОВ “Юридична компанія “Український правовий альянс” та Державною інноваційною фінансово-кредитною установою (на час укладення договору - Українська державна інноваційна компанія, назва організації змінена згідно постанови Кабінету Міністрів України №1007 від 08.08.2007р.) укладено Договір № 62 про надання юридичних послуг, за умовами якого відповідач (Замовник) доручає, а позивач (Виконавець) приймає на себе зобов'язання надати юридичні послуги згідно умов даного Договору. Сторони укладають додаткові угоди по кожній конкретній справі.

Згідно Додаткової угоди № 27 від 27.12.2007р. строк дії Договору №62 про надання юридичних послуг від 05.08.2004р. продовжено до 31 грудня 2008р.

02.06.2006р. на виконання п. 1 Договору про надання юридичних послуг №62 від 05.08.2004р. між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду № 16, за умовами якої Виконавець прийняв на себе зобов'язання щодо надання юридичних послуг Замовнику з метою стягнення заборгованості Державного підприємства "Рівненська сірникова фабрика" перед Замовником за інноваційним договором № 38 від 25 грудня 1997 року та договором фінансового лізингу № 10-08/98 від 21 серпня 1998 року, яка на дату підписання складає 26122900,39грн.

04.12.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду № 26 до Договору № 62 про надання юридичних послуг, згідно якої внесено відповідні зміни до Додаткової угоди № 16 від 02.06.2006р., а саме : п. 3 викладено в новій редакції: "Винагорода Виконавця складає 10 (десять) % від повернутої суми заборгованості (її частки) або від розміру вартості майна, що передається в рахунок погашення заборгованості. Замовник перераховує Виконавцю зазначену у п. 3 Додаткової угоди винагороду протягом (трьох) банківських днів з моменту надходження на банківський рахунок Замовника грошових коштів (часки грошових коштів) або з моменту отримання майна (підписання акту прийому-передачі) в рахунок погашення заборгованості за інноваційним договором № 38 від 25 грудня 1997 року та договором фінансового лізингу № 10-08/98 від 21 серпня 1998 року, що відбулося в результаті представницьких дій та надання в зв'язку з цим юридичних послуг Виконавцем, в тому числі - погашення заборгованості в процесі примусового виконання виконавчих документів, погашення заборгованості на умовах мирової угоди, а також на умовах розстрочки виконання рішення суду."

Задовольняючи позов в частині стягнення суми основного боргу, суди попередніх інстанцій виходили з того, що в результаті представницьких дій та надання юридичних послуг на розрахунковий рахунок відповідача Державним підприємством "Рівненська сірникова фабрика" було повернуто майно на загальну суму 5751120грн.

При цьому суди посилались на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 03.04.2007 року у справі №14/92, відповідно до якої було змінено спосіб та порядок виконання рішення Господарського суду Рівненської області від 24.10.2006 року у справі №14/92, а саме: звернуто стягнення на майно Державного підприємства "Рівненська сірникова фабрика" в порядку передачі Замовнику в рахунок погашення боргу наступного індивідуально визначеного майна згідно переліку. Повернуте згідно вказаної ухвали майно було оцінено і передано в оренду ТОВ "Українська сірникова фабрика" згідно Договору оренди майна №16-58/10/10/07 від 10.10.2007 року. Відповідно до експертного висновку, що є Додатком № 2 до цього Договору оренди, загальна вартість майна складає 5751120грн.

Позивачем направлено відповідачу акт приймання-передачі виконаних робіт, який не підписаний зі сторони відповідача.

Крім того, суд першої інстанції встановив, що відповідно до п. 4 Додаткової угоди № 16 Замовник взяв не себе зобов'язання перерахувати Виконавцю аванс в розмірі 1 % від суми, вказаної в п.1 даної Додаткової угоди. Загальний розмір авансу становить 261229грн. Згідно пункту 3.1.1 Договору № 62 про надання юридичних послуг, Замовник перераховує Виконавцю аванс протягом 90 днів з дня підписання Додаткової угоди. Строк виконання зобов'язання щодо сплати авансового платежу настав 30.08.2006 року.

Згідно Акту приймання-передачі майна, що є додатком до Договору оренди майна №16-58/10/10/07 від 10.10.2007р., Державна інноваційна фінансово-кредитна установа отримала майно від боржника в рахунок погашення заборгованості 10.10.2007року.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов висновку, що виходячи з п.3 Додаткової угоди № 16 зі змінами внесеними Додатковою угодою №26, строк виконання зобов'язання щодо сплати винагороди за вирахуванням авансу, розмір якої становить 313883грн., настав 15.10.2007 року.

Суд апеляційної інстанції, погодившись з висновком місцевого господарського суду в частині стягнення основного боргу в сумі 575112грн., вирішив стягнути з відповідача інфляційні витрати за період з 15.10.2007р. по 21.02.2008р. в розмірі 59236,54грн. та 3% річних за вказаний період в розмірі 6097,76грн. При цьому апеляційний господарський суд виходив з того, що підстави для нарахування інфляційних витрат та 3% річних за прострочення сплати авансу відсутні, оскільки п.4 Додаткової угоди №16 від 02.06.2006р. втратив чинність згідно додаткової угоди №20 від 07.12.2006р.

Разом з тим, таких висновків суди попередніх інстанцій дійшли неповно з’ясувавши обставини справи, які підлягали встановленню для правильного вирішення спору у справі.

Так, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст.175 ГК України.

Відповідно до п.1 ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

В силу ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно п.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як було зазначено вище, винагорода Виконавця, за умовами додаткової угоди № 26 до Договору № 62, складає 10% від повернутої суми заборгованості (її частки) або від розміру вартості майна, що передається в рахунок погашення заборгованості.

При визначенні суми основного боргу суди виходили з договору оренди майна №16-58/10/10/07 від 10.10.2007 року та експертного висновку, що є Додатком №2 до цього Договору оренди, згідно яких загальна вартість майна складає 5751120грн. Проте, суди не обґрунтували, в якому правовому зв’язку знаходяться вказаний договір 16-58/10/10/07 від 10.10.2007 року та експертний висновок з Договором №62 про надання юридичних послуг, на підставі якого заявлено позов у даній справі.

При цьому поза правовою увагою судів залишилось дослідження звіту про виконану роботу від 31.10.2007р., складеного позивачем, згідно якого в результаті проведених юридичних дій, відповідач отримав обладнання на загальну суму 3245713,19грн.

Також суди не дали правової оцінки і акту приймання-передачі майна від 10.10.2007р., у відповідності до якого вартість майна, переданого від ДП “Рівненська сірникова фабрика” відповідачеві, складає 3245713,19грн.

Доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, апеляційній скарзі, щодо необхідності врахування вказаних документів при визначенні спірної суми заборгованості, суди попередніх інстанцій невмотивовано залишили без розгляду.

Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 4-2 ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Також колегія зазначає, що місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про зобов’язання відповідача підписати акт прийому-передачі виконаних робіт до додаткової угоди №16 від 02.06.2006р., оскільки останній відповідачем не підписаний.

Проте, суди не з’ясовували мотиви відмови відповідача від підписання вказаного акту, хоча з матеріалів справи вбачається, що відповідач доводив в судах попередніх інстанцій причини непідписання спірного акту. Так, зокрема, в позовній заяві, апеляційній скарзі відповідач посилання на те, що він не мав законних підстав підписувати акт, оскільки нарахована позивачем в акті сума винагороди не відповідає умовам додаткової угоди №16 від 02.06.2006р. до договору №62 від 05.08.2004р.

Отже, господарські суди не встановили відповідність зазначеного акту положенням Договору; співвідношення між фактично виконаними роботами та їх обсягом за договором, у зв’язку з чим не встановили на підставі сукупної оцінки доказів розмір суми, виходячи з якої розраховується 10-відсоткова винагорода виконавцю.

За таких обставин ухвалені в справі судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення місцевого господарського суду та постанова апеляційної інстанції підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. При новому розгляді справи слід врахувати наведене і вирішити спір відповідно до закону.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, п.3 ч.1 ст.1119, 11110, ст.11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, –

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2008р. та рішення господарського суду міста Києва від 10.04.2008р. у справі №2/126 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий суддя                                                             Д.Кривда

Судді                                                                                 Г.Жаботина

А.Уліцький