ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2008 р.

№
1/2208

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Головуючого:

Михайлюка
М.В.,

Суддів
:

Дунаєвської  Н.Г., Рибака В.В.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу

Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1

на  постанову

Житомирського
апеляційного господарського суду від 17.01.2008 р.

у
справі

№ 1/2208
господарського суду Житомирської області

за
позовом

СПД
ОСОБА_1

до

СПД
ОСОБА_2

про

стягнення
23100 грн.

за  участю представників  сторін:

позивача

не
з'явились,

відповідача

не
з'явились,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням
господарського суду Житомирської області від 16.10.2007 р. у справі № 1/2208
(суддя: Сичова О.П.) позов задоволено: стягнуто з відповідача на користь
позивача 23100 грн. неустойки, 231 грн. держмита та 118 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою
Житомирського апеляційного господарського суду від 17.01.2008 р. (судді:
Філіпова Т.Л., Горшкова Н.Ф., Майор Г.І.) зазначене рішення скасоване та
прийняте нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Не
погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, позивач звернувся
до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій посилаючись
на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить
оскаржувану постанову скасувати, а рішення місцевого господарського суду
залишити в силі.

Перевіривши
матеріали справи, доводи касаційної скарги, правильність застосування
господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія
суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як
встановив місцевий господарський суд, 05.02.2007 р. сторони у справі уклали
договір поставки № 1 (а.с. 8), відповідно до п. 1.1. якого постачальник
зобов'язався передати у власність покупцеві товари, обумовлені в договорі, а
покупець зобов'язався прийняти та оплатити товар.

Розрахунки
за договором повинні здійснюватись у такому порядку: 30 % передоплати та 70 % -
після оплати повної партії товару (п. 5.1 Договору).

Господарські
суди з'ясували, що на виконання умов договору позивач 07.02.2007 р. провів
передоплату у розмірі 30 % вартості товару у сумі 6930 грн. на підставі
грошового переказу (а.с. 15), що підтверджується довідкою Райффайзен Банку
Аваль № 09-02/09-142 від 15.10.2007 р. (а.с. 29).

Згідно
з умовами Специфікації № 1 до договору № 1 від 05.02.2007 р. постачальник
повинен був поставити товар в строк до 07.03.2007 р. Однак, в порушення умов
договору, відповідач поставку товару не здійснив.

Постачальник
за порушення строків поставки товару, обумовлених договором за вимогою покупця
зобов'язаний сплатити останньому неустойку в розмірі 1 % від вартості
непоставленої в строк частини товару за кожен день затримки (п. 6.2 Договору).

Враховуючи
викладене, позивач нарахував відповідачу неустойку за порушення строку поставки
товарів у розмірі 23100 грн.

Місцевий
господарський суд на підставі ст. ст. 526, 624 ЦК України задовольнив позов у
повному обсязі.

Апеляційний
господарський суд скасував рішення суду та відмовив у задоволенні позову,
посилаючись на те, що п. 6.2 договору не відповідає положенням ч. 3 ст. 549 ЦК
України, оскільки пеня встановлюється лише як захід відповідальності за
прострочення виконання грошового зобов'язання.

Однак,
погодитись за таким висновком апеляційного господарського суду неможливо, з
огляду на наступне.

Статтею
ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно
з п. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Відповідно
до ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Законом
щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій,
зміна якого за погодженням сторін не допускається (ст. 231 ГК України).

Відповідно
до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень
актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким
чином, апеляційним господарським судом не враховано, що сторони договору на
підставі ч. 3 ст. 6 ЦК України вправі встановити пеню за прострочення не тільки
грошового, а й іншого -не грошового зобов'язання.

З
огляду на викладене, висновки господарського суду апеляційної інстанції щодо
невідповідності вимогам чинного законодавства умов п. 6.2 договору щодо
стягнення неустойки за несвоєчасне виконання не грошового зобов'язання є
такими, що не відповідають нормам матеріального права - ст.ст. 6, 627 ЦК
України, ст. 230 ГК України.

Відтак,
місцевий господарський суд правомірно задовольнив позов в повному обсязі,
стягнувши з відповідача на користь позивача неустойку у сумі 23100 грн.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України прийшла до висновку, що постанова
апеляційного господарського суду у даній справі підлягає скасуванню, а рішення
господарського суду першої інстанції залишенню в силі.

Враховуючи
наведене та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119,
11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну  скаргу задовольнити.

Постанову
Житомирського апеляційного господарського суду від 17.01.2008 р. у справі №
1/2208 скасувати, а рішення господарського суду Житомирської області від
16.10.2007 року у даній справі залишити без змін.

Головуючий,
суддя
М. Михайлюк

Судді          :
Н. Дунаєвська

В. Рибак