ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 37/171

20.05.08

За позовом

Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Дніпрогаз»

до

Дочірньої компанії «Газ України»Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

про

визнання дій протиправними та припинення цих дій, які порушують право

Суддя Кондратова І.Д.

В судових засіданнях приймали участь представники сторін:

Від позивача Дудко Д.В. –представник за довіреністю № 4юр від 03.01.2008 року;

Від відповідача Матвєєва В.А.- представник за довіреністю № 238/10 від 29.12.2007 року; Надиров Рашид Міхаіл Кизи –представник за довіреністю № 241/10 від 29.12.2007 року;

Обставини справи :

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Дніпрогаз»до Дочірньої компанії «Газ України»Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»про зобов’язання відповідача підписати та скріпити печаткою акти приймання-передачі за жовтень, листопад, грудень 2006 року, які надіслати на адресу позивача та надати податкові накладні за жовтень, листопад, грудень 2006 року, як це здійснювалось відповідачем в січні –вересні 2006 року – до порушення умов договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.04.2008 р. порушено провадження у справі № 37/171, розгляд справи було призначено на 12.05.2008 року о 14-30.

Представник позивача в судове засідання 12.05.2008 року не з’явився, вимоги ухвали Господарського суду міста Києва про порушення провадження у справі не виконав, проте на адресу Господарського суду міста Києва надіслав телеграму, в якій просить суд відкласти розгляд справи.

Представник відповідача в судовому засіданні 12.05.2008 року надав відзив на позовні вимоги. відповідно до якого не визнає позов в повному обсязі, посилаючись на те, що необхідною умовою для наявності правовідносин за спірним договором між сторонами є необхідність отримання відповідачем у Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»імпортованого газу у відповідні періоди. Відповідач зазначає, що рішеннями Господарського суду міста Києва № 7/765, 7/767 та 6/314 встановлено, що НАК «Нафтогаз України»не мала в жовтні., листопаді та грудні 2006 року права власності на імпортований природний газ для постачання його за договором купівлі-продажу № 06/06-125 від 21.01.2006 року для Дочірньої компанії «Газ України»Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України». Отже Дочірня компанія «Газ України»Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»також не мала права власності на імпортований природний газ для постачання його ВАТам, в даному випадку позивачу по справі № 37/171. Крім того, відповідач наголошує, що дорученням Мінпаливоенерго № 01/25-256 від 17.10.2006 року чітко визначено, що забезпечення виробничо-технологічних витрат та нормативних технічних втрат природного газу ВАТів по газопостачанню та газифікації здійснюється шляхом укладання договорів з ЗАТ «Укргазенерго». Враховуючи вищевикладене, відповідач вважає, що не будучи власником імпортованого природного газу у спірний період, не має права підписувати акти приймання-передачі газу за договором № 06/06-44 від 31.01.2006 року за жовтень-грудень 2006 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2008 року розгляд справи було відкладено на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України

Позивач в судовому засіданні підтримав позов в повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечував, з підстав, які викладені детально у відзиві на позовну заяву та доповненні до нього.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 20.05.2008 року за згодою представників сторін було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

31.01.2006 року між Відкритим акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Дніпрогаз»(покупець) та Дочірньою компанією «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»(постачальни) був укладений договір на постачання природного газу № 06/06-43 від 31.01.2006 року (надалі - договір).

28.02.2006 року та 02.06.2006 року сторони уклали додаткові угоди № 1 та № 2 до даного договору, відповідно до яких погодили ціну 1000,00 кубічних метрів газу.

У відповідності до п. п. 3.4, 3. 5 договору сторони погодили, що приймання-передача газу, поставленого постачальником покупцеві, оформляється актами приймання-передачі газу, в яких визначається обсяг фактично переданого газу. Не пізніше 5 числа наступного за місцем поставки газу, покупець зобов’язується надати постачальнику два примірника акту приймання-передачі газу, підписані та скріплені печаткою. Акти приймання-передачі є підставою для розрахунків.

Виконуючи свої зобов’язання за договором, позивач надіслав на затвердження відповідачу наступні акти передачі-приймання газу за жовтень, грудень, листопад 2006 року.

Відповідач відмовився від підписання актів передачі-приймання газу, мотивуючи свою відмову тим, що відповідно до п. 3 окремого доручення Мінпаливоенерго від 17.10.2006 року № 01/25-256 чітко визначено господарюючого суб’єкта, що здійснюватиме постачання газу для задоволення власних потреб, нормованих витрат та виробничо-технологічних витрат, ДК «Газ України» не могла і не постачала газ протягом жовтня-грудня 2006 року за договором № 06/06-43 від 31.01.2006 року.

Позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що дана відмова порушує права позивача, оскільки у зв’язку з відсутністю первинних документів, позивач позбавлений права отримати податковий кредит.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 3 статті 22 Закону України «Про судоустрій України» місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх підсудності.

Господарським судам підвідомчі справи визначені в ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, коли склад учасників спору відповідає ст. 1 ГПК України, а правовідносини, щодо яких виник спір носять господарський характер, що підтверджується позицією Верховного суду України в постановах від 11.05.2004 року № 25/389 та від 29.10.2002 року.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 Цивільного кодексу України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист же цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України.

Статтею 16 цього Кодексу передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів. Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що держава забезпечує захист прав та законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів у спосіб та порядок, що визначається цим Кодексом та іншими законами України. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Суд зазначає, що предметом позову є матеріально - правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. Ця вимога повинна опиратись на підставу позову. В підставу позову не можуть входити такі обставини, які виступають доказами у справі, зокрема, підписання актів приймання-передачі товару. З ними закон не пов’язує виникнення, зміну чи припинення прав та обов’язків. Вони лише підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять у підставу позову. Крім того, юридичні факти можуть встановлюватись господарським судом лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про право цивільне. Його встановлення є елементом оцінки та обґрунтованості вимог. На відміну від норм Цивільного процесуального кодексу України (п. 4 ст. 254 та Глава 37), яким передбачено можливість розгляду судами в порядку окремого провадження справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, Господарський процесуальний кодекс України не містить положень щодо підвідомчості таких спорів господарським судам. Отже, категорія спорів щодо встановлення певних юридичних фактів у правовідносинах між юридичними особами не підлягає розгляду господарськими судами, оскільки предмет спору не відповідає встановленим законом способам захисту прав.

Судом встановлено, що позивач просить підписати та скріпити печаткою акти приймання –передачі за жовтень, листопад, грудень 2006 року, проте такий спосіб захисту цивільних прав, як зобов'язання сторони договору до підписання актів прийому-передачі чинним законодавством не передбачено.

При цьому слід зазначити, що позивач помилково вказує на те, що заявлені позовні вимоги відповідають такому способу захисту як відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд відзначає, що даний спосіб захисту пов'язаний із застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб’єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, суб’єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про виселення особи з незаконного зайнятого нею приміщення, про усунення перешкод у здійсненні права власності, про застосування наслідків недійсного правочину, про заборону використання твору без дозволу автора.

В свою чергу вимога позивача про зобов’язання відповідача підписати акти не відповідає такому способу захисту порушеного права, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а також жодному із способів захисту, який встановлений нормами чинного законодавства.

Слід також зазначити, що захист немайнового чи майнового права або законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов’язання утриматись від вчинення певних дій. Задоволення судом вимоги про виконання обов'язок з підписання актів приймання-передачі в натурі не призводить до поновлення порушеного права та не може бути виконане у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення (дана правова позиція підтверджується постановою ВГСУ від 09.04.2008 року № 42/387 (05-5-42/2974)).

У пункті 3 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 25.11.2005 N 01-8/2229 зазначено, що «дійшовши висновку, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, суд повинен відмовити у позові, а не припиняти провадження у справі за її непідвідомчістю суду». Правову позицію Верховного Суду України з цього приводу викладено в його постановах від 13.07.2004 зі справи N 10/732 та від 14.12.2004 року зі справи N 6/11».

Вимога позивача про зобов’язання Дочірню компанію «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»надати податкові накладні за жовтень, листопад, грудень 2006 року не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно пунктів 10.1, 10.2 та 10.4 статті 10 Закону України «Про податок на додану вартість»особами, відповідальними за нарахування, утримання та сплату (перерахування) податку до бюджету, є платники податку, визначені у статті 2 цього Закону, які відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також повноту та своєчасність його внесення до бюджету. Контроль за правильністю нарахування та сплати (перерахування) податку до бюджету здійснюють органи податкової та митної служби.

Порядок складання та зміст податкової накладної визначено статтею 7 Закону України «Про податок на додану вартість», за якою поставка товарів (робіт, послуг) здійснюється за договірними (контрактними) цінами з додатковим нарахуванням податку на додану вартість. Платник податку зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити обов'язкові реквізити, встановлені Законом.

Податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надається покупцю на його вимогу та є підставою для нарахування податкового кредиту, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг).

У разі відмови з боку постачальника товарів (послуг) надати податкову накладну або при порушенні ним порядку її заповнення отримувач таких товарів (послуг) має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву зі скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум цього податку до складу податкового кредиту. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку внаслідок придбання таких товарів (послуг) (ч. 2 п. 7.2.6 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»).

Підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» передбачено також, що отримання такої скарги є підставою для проведення позапланової виїзної перевірки такого постачальника для з'ясування достовірності та повноти нарахування ним цього податку за такою цивільно-правовою операцією.

Таким чином, з огляду на викладене вище, суд відзначає, що моментом складання податкової накладної продавцем є момент виникнення у нього відповідних податкових зобов'язань з податку на додану вартість; при цьому особою, відповідальною за повноту та своєчасність відображення та перерахування податку до державного бюджету, є сам платник податку, а контролюючим органом - державна податкова служба.

Законодавство надає покупцю право на включення до складу податкового кредиту сум податкових зобов'язань з податку на додану вартість, що були сплачені ним у ціні товару (робіт, послуг); за відсутності у продавця податкових зобов'язань податковий кредит у покупця не виникає.

Враховуючи приписи наведеної правової норми, суд приходить до висновку, що порядок включення сум податку до податкового кредиту є врегульованим відповідною нормою закону, і позивач фактично не був позбавлений можливості своєчасно звернутись до органу державної податкової служби за своїм місцезнаходженням у порядку, визначеному Законом України «Про податок на додану вартість», з метою включення суми податку, зазначеної в податковій накладній, до податкового кредиту.

Відповідно до ч. 3 ст. 20 Господарського кодексу України порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами. Як вбачається з матеріалів справи позивач, дійшовши висновку про порушення відповідачем своїх прав, не скористався наданим Законом України «Про податок на додану вартість»механізмом захисту своїх прав, хоча, що визнається судом, не був позбавлений можливості захистити свої права у спосіб, передбачений чинним законодавством.

Законом України «Про податок на додану вартість»обумовлено спосіб захисту порушених прав покупця у разі відмови постачальника у видачі податкової накладної чи її неправильному заповненні; в той же час Закон не передбачає права покупця вимагати видачі податкових накладних.

З врахуванням змісту ст. 16 Цивільного кодексу України і ст. 20 Господарського кодексу України суд приходить до висновку про невідповідність предмету позову - зобов'язання відповідача надати податкову накладну - способам захисту прав суб'єктів господарювання, передбаченим зазначеними правовими нормами (дана правова позиція підтверджується постановою ВГСУ від 13.02.2007 року № 48/268).

Згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Під час розгляду справи в суді позивач, в порушення статті 33 Господарського процесуального кодексу України, не надав жодних доказів на підтвердження того, що таке порушення його права чи охоронюваного законом інтересу відбулось. При цьому суд вважає за доцільне зазначити, що неодмінною ознакою порушення права або охоронюваного законом інтересу є настання негативних наслідків для суб'єкта порушеного права. Матеріали справи не містять докази настання негативних наслідків для позивача, в зв’язку з відмовою відповідача підписати акти приймання-передачі природного газу за жовтень-грудень 2006 року.

Таким чином, враховуючи те, що позивачем невірно визначений спосіб захисту встановлений законодавством України, а також судом встановлено, що позивач не довів факту порушення відповідачем його прав передбачених договором та гл. 54 Цивільного кодексу України, якою врегульовані відносин, що виникають з договорів поставки, Закону України «Про податок на додану вартість», яким врегульований порядок отримання позивачем податкового кредиту, суд дійшов до висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними а отже такими, що задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 47, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,-

В И Р І Ш И В:

1.          В позові відмовити повністю.

2.          Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя

І.Д. Кондратова

Дата підписання

рішення 07.07.2008 року