ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2008 р.

№ 45/135

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Добролюбової Т.В.

суддів

Рогач Л.І. , Швеця В.О.

розглянувши матеріали касаційного подання

Заступника Генерального прокурора України

на рішення

та

постанову

Господарського суду міста Києва від 19.11.07

Київського апеляційного господарського суду від 23.01.08

за позовом

Заступника генерального прокурора України в інтересах держави в особі:

1)          Міністерства транспорту та зв’язку України

2)          Державного підприємства "Донецька залізниця"

до

Підприємства "Укрінвопромінвест"

про

визнання договору недійсним та повернення коштів

Ухвалою Вищого господарського суду України від 02.04.08 розгляд касаційної скарги призначено на 22.05.08. Проте, засідання не відбулося, а ухвалою від цієї дати розгляд касаційної скарги було відкладено на 19.06.08.

Розпорядженням Заступника Голови Вищого господарського суду України від 18.06.08 №02-12.2/207, у зв’язку з відпусткою судді Гоголь Т.Г., для розгляду касаційної скарги у цій справі колегію суддів у складі: Добролюбової Т.В.- головуючого, Рогач Л.І., Швеця В.О.

доповідач: Добролюбова Т.В

В судовому засіданні взяли участь представники:

від прокуратури: Громадський С.О.- прокурор ГПУ, посв. №76;

від позивача - 1: Астрюхін К.А. –за дов. від 22.10.07;

від позивача -2: Дергачов В.С. –за дов. від 25.04.08;

від відповідача: не з’явилися, належно повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги.

Заступником генерального прокурора України у січні 2007 року заявлений позов в інтересах держави в особі Міністерства транспорту та зв’язку України, Державного підприємства "Донецька залізниця" до Підприємства "Укрінвопромінвест" про визнання недійсним, з моменту укладення, договору підряду на проведення оцінки протипожежного стану від 30.04.04 №Д/НО/04708/НЮ, укладеного між позивачем -2 і відповідачем та повернення коштів у сумі 13 700 000,00 грн. Свої вимоги прокурор обґрунтовував тим, що вказаний договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки роботи з проведення аналізу протипожежного стану фактично виконувалися ТОВ "Вінсент" на підставі договору підряду від 05.05.04, укладеного з Підприємством "Укрінвопромінвест", ціна якого становить 15 000, 00 грн, у той час, як позивачем -2 було перераховано відповідачеві за договором від 30.04.04 грошових коштів у розмірі - 13 700 000, 00 грн. Окрім цього, прокурор зауважував на тому, що ДП "Донецька залізниця" прийняла роботи від відповідача без попереднього їх огляду, однак якість виконаних робіт не відповідає вимогам закону та умовам договору. Тобто, доводи позовної заяви зводилися переважно до незаконного перерахування суми договору. Прокурор вказував також і на відсутність у Підприємства "Укрінвопромінвест" ліцензії на виконання робіт з проведення аналізу протипожежного стану. Таким чином, прокурор просив визнати договір від 30.04.04 недійсним на підставі статей 203, 215, 227 Цивільного кодексу України. Разом з цим, прокурор посилався на приписи статей 216, 236, 526, 853, 857 Цивільного кодексу України , статті 11 Закону України "Про пожежну безпеку", пункту 41 статті 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності".

Рішенням господарського суду міста Києва від 19.11.07, ухваленим суддею Балац С.В., у задоволенні позовних вимог відмовлено. Суд першої інстанції вмотивовуючи рішення дійшов висновку, що спірний договір не передбачає здійснення відповідачем ліцензованого виду діяльності, оскільки предметом договору є не оцінка, а аналіз протипожежного стану залізниці, тому відмовив у визнанні його недійсним згідно з вимогами статті 227 Цивільного кодексу України. При цьому, суд виходив з фактів встановлених при розгляді господарським судом іншої справи (№31/285), рішенням якої спірний договір визнано удаваним та визнано договір - договором підряду на проведення аналізу протипожежного стану об’єктів. Місцевий суд визнав також безпідставним застосування до спірного договору і приписів частини 5 статті 203, статей 215, 234 Цивільного кодексу України з огляду на те, що сторонами було вчинено дії на виконання умов цього договору та встановлено факт користування результатами цієї роботи. Водночас, суд дійшов висновку, що різне визначення вартості робіт в договорі від 30.04.04 та в договорі від 05.05.04 не суперечить вимогам законодавства, а неналежне виконання умов договору не є підставою для визнання його недійсним.

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Капацин Н.В.- головуючого, Калатай Н.Ф., Пашкіної С.А., постановою від 23.01.08, перевірене рішення суду першої інстанції залишив без змін з тих же підстав, а апеляційне подання Заступника Генерального прокурора України залишив без задоволення.

Заступник Генерального прокурора України звернувся до Вищого господарського суду України з касаційним поданням, в якому просить судові рішення у справі скасувати та направити матеріали справи для нового розгляду до суду першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги скаржник вказував на порушення судами приписів статей 43, 43, 105 Господарського процесуального кодексу України щодо повного з’ясування обставин справи та надання належної оцінки доказам у справі. На думку скаржника, суди помилково взяли до уваги факти встановлені при розгляді справи №31/285, оскільки доводи Генеральної прокуратури України щодо визнання спірного договору недійсним не були предметом розгляду у цій справі. Заявник вважає, що судами залишено поза увагою те, що фактично договір укладений формально, жодних дій, спрямованих на реальне забезпечення оцінки дійсного протипожежного стану, відповідачем вчинено не було, перевірки протипожежного стану безпосередньо на об’єктах залізниці відповідачем не проводилось. Водночас, скаржник зауважує на тому, що звіт про оцінку протипожежного стану є копією матеріалів, які були в наявності у Служби воєнізованої охорони Донецької залізниці, що унеможливлює законність висновків судів про використання висновків звіту. Окрім цього, судами не надано оцінку тим обставинам, що позивачем -2 було порушено норми статті 853 Цивільного кодексу України, пунктів 1.7, 1.8 договору. На думку скаржника, судами невірно оцінено і доводи прокурора про безпідставність перерахування 13 700 000,00 грн, оскільки у позові зазначалось про перерахування коштів понад реальну вартість виконаних робіт, а не про завищення ціни. Скаржник також вважає, що суди попередніх інстанцій не спростували його доводів про відсутність у відповідача ліцензії та наявність підстав для визнання договору недійсним у відповідності до статті 227 Цивільного кодексу України, оскільки на час укладення спірного договору законодавчо не було врегульовано питання визначення поняття оцінки протипожежного стану, тому висновок, що спірний договір за своїм складом не відноситься до роботи з оцінки протипожежного стану є хибним. Крім цього, скаржник вказує на безпідставне відхилення клопотання прокуратури про призначення повторної експертизи та порушення судом приписів статті 42 Господарського процесуального кодексу України.

Від Державного підприємства "Донецька залізниця" надійшов відзив на касаційне подання, в якому підприємство просить судові рішення у справі залишити без змін, а касаційне подання - без задоволення.

Від Міністерства транспорту та зв’язку України, Підприємства "Укрінвопромінвест" відзивів на касаційне подання судом не отримано.

Вищий господарський суд України, заслухавши доповідь судді Добролюбової Т.В. та пояснення присутніх у судовому засіданні учасників процесу, переглянувши матеріали справи і касаційного подання, перевіривши правильність застосування господарськими судами приписів чинного законодавства, відзначає наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій установлено та підтверджено матеріалами справи, що 30.04.04 Державне підприємство "Донецька залізниця" - замовник, уклало з Підприємством "Укрінвопромінвест" - виконавцем, договір підряду №Д/НО-04708/НЮ на проведення оцінки протипожежного стану. За умовами цього договору виконавець зобов’язався провести оцінку протипожежного стану комплексів, територій та об’єктів промислового та непромислового призначення замовника, а замовник зобов’язався прийняти та оплатити виконану роботу. Відповідно до пункту 2.1 договору вартість робіт визначена сторонами в сумі 13 700 000,00 грн. Судами також установлено, що 21.08.04 між сторонами договору складено акт приймання –передачі звіту на проведення оцінки протипожежного стану згідно з яким виконавець передав, а замовник прийняв результати виконаної роботи у вигляді 12 книг документації стосовно структурних підрозділів Донецької залізниці на паперовому носії, який відповідає вимогам укладеного договору. В цьому ж акті зазначено, що роботи на об’єктах Донецької залізниці за договором виконані своєчасно, у повному обсязі та оплачені. Предметом позову у даній справі є вимога Заступника генерального прокурора України заявлена в інтересах держави в особі Міністерства транспорту та зв’язку України, Державного підприємства "Донецька залізниця" до Підприємства "Укрінвопромінвест" про визнання недійсним з моменту укладення договору підряду на проведення оцінки протипожежного стану від 30.04.04 №Д/НО/04708/НЮ, укладеного між позивачем -2 і відповідачем та повернення коштів у сумі 13 700 000,00 грн. Прокурор обґрунтовуючи свої вимоги вказував на те, що договір є недійсним, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, роботи виконані відповідачем за відсутності дозволу (ліцензії), крім того, ціна договору визначена сторонами понад реальну вартість виконаних робіт. Суди попередніх інстанцій відмовляючи у задоволенні позовних вимог дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним. Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, розглядаючи питання про визнання угод недійсними, господарські суди повинні дослідити всі обставини, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Наведені вимоги не були дослідженні у повному обсязі судами попередніх інстанцій. Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України рішення з господарського спору повинно прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом. Рішення господарського суду має ґрунтуватися на повному з’ясуванні, зокрема, того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються, чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. Так, приписами статей 144, 174 Господарського кодексу України унормовано, що майнові права, майнові обов’язки та господарські зобов’язання суб’єкта господарювання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод непередбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов’язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов’язкові умови договору відповідно до законодавства. Тобто, в силу укладення договору певного виду сторони підпорядковують свої відносини як загальним положенням про зобов’язання, визначеним Господарським кодексом України або Цивільним кодексом України так і відповідним законодавчим актам, що регулюють такий вид господарських відносин. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. При укладенні господарського договору сторони зобов’язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Зі змісту судових рішень вбачається, що суди залишили поза увагою довід прокурора про те, що 13 700 000,00 грн були перераховані позивачем понад реальну вартість виконаних робіт, обмежившись посиланням на те, що Законом України "Про ціни і ціноутворення" не передбачено обмежень щодо встановлення цін на послуги, тому різне визначення цін на роботи в оспорюваному договорі та в договорі від 05.05.04 №7/УПА, укладеному між відповідачем і субпідрядником ТОВ "Вінсент", не є правопорушенням. Проте, судами не враховано, що Державне підприємство "Донецька залізниця" засноване на державній власності та має бюджетне і госпрозрахункове фінансування. При цьому, судами попередніх інстанцій не з’ясовано джерело фінансування коштів витрачених Державним підприємством "Донецька залізниця" на виконання умов оспорюваного договору. Відповідно до частини 5 статті 13 Господарського кодексу України засади та загальний порядок формування державного замовлення на виконання робіт, надання послуг для задоволення державних потреб визначаються законом. Також, судами попередніх інстанцій не досліджено і порядок укладання оспорюваного договору, оскільки при повному або частковому фінансуванні підприємств за рахунок державних коштів, такий договір може бути укладено лише з дотриманням процедури, встановленої Законом України “Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти”. Згідно приписів цього Закону у травні 2004 року закупівля робіт і послуг, що повністю або частково здійснюються за рахунок державних коштів, сума яких дорівнює чи перевищує суму еквівалентну відповідно 100 і 2 тисячам євро, здійснюється через процедуру торгів (тендерів). Отже, неврахування господарськими судами положень наведених норм матеріального права та нездійснення перевірки договору на відповідність їх цим приписам, свідчить про те, що судами попередніх інстанцій не встановлено усю сукупність обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення господарського спору. Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, всі рішення у справі підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду міста Києва. При новому розгляді справи судові необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.01.08 у справі №45/135 і рішення господарського суду міста Києва від 19.11.07 у цій справі скасувати.

Матеріали справи скерувати для нового розгляду до Господарського суду міста Києва.

Касаційне подання Заступника Генерального прокурора України задовольнити.

Головуючий Т.Добролюбова

Судді Л.Рогач

В.Швець