ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2008 р.

№ 9/926/07(19/4-1681/1)

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя : Першиков Є.В.

суддів: Данилова Т.Б., Ходаківська І.П.

розглянувши матеріали касаційної скарги

державного підприємства "Одеська залізниця"

на рішення

господарського суду Миколаївської області від 12.02.2008р.

у справі

господарського суду

№9/926/07(19/4-1681/1)

Миколаївської області

за позовом

державного підприємства "Одеська залізниця"

до

закритого акціонерного товариства "Морський спеціалізований порт Ника-Тера"

про

за участю представників сторін

позивача -

відповідача -

стягнення 386 507,76грн.

Ніколащенко С.О. дов. № 367 від 20.02.2008

Янішевський С.А. дов. № 899/ик-10 від 03.10.2007

Нестеренко О.А. дов.№ 37/ик-01 від 14.01.2008

Розпорядженням № 02-12.2/ 166 від 21.05.2008р. у зв'язку із поверненням з відрядження судді Першикова Є.В. та виходом з відпустки судді Ходаківської І.П. змінено склад колегії суддів у справі № 9/926/07(19/4-1681/1), справа розглядається колегію суддів у постійному складі: головуючий суддя –Першиков Є.В., судді Данилова Т.Б., Ходаківська І.П.

В С Т А Н О В И В:

У травні 2007 року Державне підприємство "Одеська залізниця" звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовом до Закритого акціонерного товариства "Морський спеціалізований порт "Ника-Тера" про стягнення 386507,76 грн. плати за понаднормативне зберігання вантажів на станції призначення в очікуванні вивантаження.

Позовні вимоги залізниці були обґрунтовані посиланням на Договір, укладений між сторонами 25.01.2006 про експлуатацію залізничної під’їзної колії, відповідно до пункту 16 якого відповідач повинен сплачувати збір за зберігання вантажу у вагонах, які не подані під вивантаження з вини власника колії, а також пунктом 46 Статуту залізниць України, Правилами зберігання вантажів та Тарифним керівництвом № 1.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 12.02.2008 (суддя Філінюк І.Г.) в задоволенні позовних вимог залізниці відмовлено в повному обсязі на тих підставах, що з умов договору від 25.01.2006 про експлуатацію залізничної під’їзної колії не вбачається, що вантажоотримувач зобов’язаний прийняти та розвантажити вантажі, залізниця повинна повідомити вантажоодержувача про прибуття вантажу на його адресу, а також суд визнав недоведеною вину відповідача у відповідності із ст.614 Цивільного кодексу України; плату за понаднормативне зберігання вантажів у вагонах суд визначив як вид цивільно-правової відповідальності у сфері господарювання, яка за вимогами ст.92 Конституції України визначається виключно законами, а не Статутом залізниць.

Судове рішення обґрунтоване тим, що окрема угода між залізницею і вантажовласником у відповідності із п.36 Статуту залізниць України та ст.936 Цивільного кодексу України, яка визначає умови договору зберігання, не укладалась.

В апеляційному порядку справа не переглядалась.

Не погоджуючись із рішенням господарського суду Миколаївської області, Одеська залізниця звернулась до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення від 12.02.2008 та прийняти нове про задоволення позовних вимог. Обґрунтовуючи касаційну скаргу, заявник посилається на безпідставне неврахування норм спеціального транспортного законодавства, а саме, пункт 46 Статуту залізниць України, Правила зберігання вантажів та Тарифне керівництво № 1, а також умови укладеного сторонами 25.01.2006 Договору про експлуатацію залізничної під’їзної колії.

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "Морський спеціалізований порт Ніка-Тера" повідомляє про реорганізацію ЗАТ"Морський спеціалізований порт Ніка-Тера" у товариство з обмеженою відповідальністю, проти касаційної скарги заперечує, вважає рішення суду законним та обґрунтованим, просить залишити рішення в силі, а касаційну скаргу відхилити.

Заслухавши пояснення присутніх представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судовому рішенні і доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованість в сумі 386507,76 грн. за зберігання вантажу в вагонах в листопаді та грудні 2006 року.

25.01.2006 між Одеською залізницею та ЗАТ "Морський спеціалізований порт Ніка-Тера" був укладений договір про експлуатацію залізничної під’їзної колії, який не регулює відносини щодо виконання залізницею операцій, пов’язаних з завантаженням, розвантаженням вантажів.

Сторонами у справі окремих договорів про зберігання вантажів не укладалось.

З наданих залізницею накопичувальних карток та довідок - рахунків всі вагони, за які виставлено рахунки за зберігання, мають нумерацію на цифру "5", тобто є власними вагонами відповідача. Відтак, залізниця не є власником на вагони, на цій підставі суд дійшов висновку про те, що позивач не може бути учасником правовідносин щодо зберігання вантажу, який знаходиться у вагонах.

Однак, колегія суддів Вищого господарського суду вважає, що судове рішення винесено по неправильно застосованим нормам матеріального права, а висновки суду зроблено по неповно встановленим обставинам справи, чим порушено вимоги ст.43 Господарського процесуального кодексу України.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, предметом спору є плата за зберігання вантажів у власних вагонах на станції призначення понад термін безоплатного зберігання.

Стаття 11 Цивільного кодексу України як підстави для виникнення цивільних прав і обов'язків передбачає, зокрема, як договори та інші правочини, так і те, що цивільні права і обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Стаття 3 Закону України "Про залізничний транспорт" встановлює, що законодавство про залізничний транспорт загального користування складається з Закону України "Про транспорт", цього закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України, та інших актів законодавства.

Стаття 908 Цивільного кодексу України встановлює, що загальні умови перевезення визначаються цим кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Умови перевезення вантажів, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Пункт 5 статті 307 Господарського кодексу України також встановлює, що умови перевезень вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, права і обов'язки сторін виникають не лише з умов укладеного сторонами договору, а і на підставі норм, встановлених актами законодавства, в тому числі нормативно-правових актів, які регулюють взаємовідносини в певних випадках.

Пункт 46 Статуту залізниць України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457 ( з наступними змінами і доповненнями) встановлює, що одержувач зобов'язаний прийняти і вивезти вантаж, що надійшов на його адресу. Терміни вивезення і порядок зберігання вантажів встановлюються Правилами. Вантажі, що прибули, зберігаються на станції безкоштовно протягом доби. За зберігання вантажу на станції понад зазначений термін справляється плата, встановлена тарифом.

Правила зберігання вантажів ( розділ 7 Правил перевезень ), затверджені на підставі пункту 5 Статуту залізниць України Наказом Мінтрансу України від 21.11.2000 № 644 та зареєстровані в Міністерстві юстиції 24.11.2000 за № 866/5087 ( з наступними змінами і доповненнями), у пункті 5 встановлюють, що якщо одержувач не вивіз вантаж з місця загального користування у терміни, встановлені статтею 46 Статуту, з нього стягується плата за зберігання вантажу, встановлена тарифом, незалежно від того, чиїми засобами здійснюється охорона вантажу.

Пункт 8 Правил зберігання вантажів встановлює, що збір за зберігання вантажів у вагонах (контейнерах) у разі затримки їх з вини одержувача (відправника) після закінчення терміну безоплатного зберігання сплачується незалежно від місця затримки ( на станції призначення та на підходах до неї, на прикордонних, припортових станціях тощо), при цьому термін безоплатного зберігання обчислюється при затримці –з моменту затримки.

Збірник тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України ( Тарифне керівництво № 1), затверджений Наказом Мінтрансу України від 15.11.1999 № 551 та зареєстрований Міністерством юстиції 01.12.1999 за № 828/4121 ( з наступними змінами і доповненнями) в пункті 2 розділу 2 встановлює розміри зборів за зберігання вантажів, таким чином, збір за зберігання вантажів є регульованим тарифом і не потребує додаткового погодження сторонами.

Підпункт 2.3 пункту 2 розділу 2 Тарифного керівництва № 1 також встановлює, що за зберігання у вагонах вантажів, що мають вивантажуватись на місцях загального і незагального користування, але не подані під вивантаження з вини одержувача, збір справляється після закінчення терміну безоплатного зберігання.

Оскільки ст.908 Цивільного кодексу України, ст. 307 Господарського кодексу України визначили, що умови перевезень вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються не лише транспортними кодексами ( статутами), а й іншими нормативно-правовими актами, то у судів нема правових підстав не застосовувати норми Правил зберігання вантажів та Тарифного керівництва № 1, які видані і зареєстровані у встановленому порядку, і не скасовані, не визнані нечинними та не зняті з державної реєстрації.

Норми пункту 46 Статуту залізниць України, Правил зберігання вантажів та Тарифного керівництва № 1 не передбачають обов’язкового укладання окремого договору на зберігання вантажу до його фактичної видачі одержувачу, який перевозиться за договором перевезення (накладної), як і не передбачають винятку щодо плати за зберігання вантажів у вагонах, які належать іншим країнам, або належать вантажовласникам на праві власності ( приватні вагони).

Пункт 7 Правил зберігання вантажів встановлює, що на прохання вантажовласників залізниця може надавати їм місця в смузі відведення, на відкритих майданчиках та складах станцій для зберігання вантажів на строк, більший граничного терміну зберігання. Умови такого зберігання вантажів і плата за нього визначаються окремою угодою між залізницею і вантажовласником. За умовами такої самої угоди можуть зберігатись вантажі у вагонах і контейнерах. В цих випадках плата за зберігання визначається за вільними тарифами на умовах цієї окремої угоди.

Судом встановлено, що така угода на зберігання вантажів з оплатою за вільними тарифами сторонами не укладалась.

Пункт 42 Статуту залізниць України встановлює, що залізниця зобов’язана повідомити одержувача в день прибуття вантажу або до 12 години наступного дня. Порядок і способи повідомлення встановлюються начальником станції. Одержувач може визначити спосіб повідомлення.

Якщо залізниця не повідомить про прибуття вантажу, одержувач звільняється від внесення плати за користування вагонами (контейнерами) і за зберігання вантажу до того часу, як буде надіслано повідомлення.

Пункт 2.3 розділу 2 Тарифного керівництва № 1 також встановлює, що за зберігання у вагонах вантажів, що мають вивантажуватись на місцях загального і незагального користування, але не подані під вивантаження з вини одержувача, збір справляється після закінчення терміну безоплатного зберігання, що визначається з 24 години дати повідомлення одержувача про прибуття вантажу.

Судом першої інстанції при розгляді справи по суті визначено збір за зберігання вантажів, встановлений Збірником тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України ( Тарифне керівництво № 1) як санкцію, яка може встановлюватись виключно законами України. Однак, таке визначення правової природи збору за понаднормативне зберігання вантажів суперечить ст. ст.908 Цивільного кодексу України, ст. 307 Господарського кодексу України.

Крім того, судом надано невірне тлумачення ст.614 Цивільного кодексу України стосовно доказів вини одержувача у понаднормативному зберіганні вантажів на станції призначення. Залізниця повинна довести належними засобами доказування дотримання порядку повідомлення вантажоодержувача про прибуття вантажу на його адресу, факт зберігання вантажу понад встановлені терміни безоплатного зберігання, довести, що понаднормативне зберігання не залежить від залізниці, а залежить від вантажовласника.

У відповідності із ст. 614 Цивільного кодексу України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов’язання.

Щодо порушення судом першої інстанції вимог ст.43 Господарського процесуального кодексу України в частині всебічного, повного і об’єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, то судом при розгляді справи не надано правової оцінки укладеному сторонами 25.01.2006 Договору про експлуатацію залізничної під’їзної колії, зокрема, пункту 16, не перевірено, чи врахувала залізниця у розрахунок стягнення збору за понаднормативне зберігання встановлений Статутом час безоплатного зберігання, та не встановлено –з вини якої сторони спірні вагони не були подані на під’їзні колії порту.

В порушення вимог ст. 38 Господарського процесуального кодексу України суд першої інстанції при розгляді справи по суті не витребував у залізниці докази того, що вантажоодержувачем спірного вантажу є відповідач, доказів повідомлення одержувача про прибуття вантажу на його адресу, а відтак, не надано правової оцінки цим обставинам справи, які мають істотне значення для вирішення спору по суті.

Статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, тому судове рішення у справі підлягає скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до господарського суду.

Під час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги викладене, вжити передбачені законом заходи для всебічного, повного і об’єктивного встановлення обставин справи, прав і обов’язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Враховуючи наведене, та керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119, 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного підприємства "Одеська залізниця" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Миколаївської області від 12.02.2008р. у справі № 9/926/07(19/4-1681/1) скасувати.

Справу № 9/926/07(19/4-1681/1) направити на новий розгляд до господарського суду Миколаївської області.

Головуючий           Є. Першиков

Судді           Т. Данилова

І. Ходаківська