ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.08 Справа № 15/110

Господарський суд Львівської області у складі:

судді Костів Т.С.

при секретарі Качур Ю.

за участю представників:

позивача –ХХХХХХХХХ - представник

відповідача –не з’явився

розглянув матеріали позовної заяви Львівської міської ради, м. Львів, до гаражного кооперативу №16 Радянського району м. Львова, м. Львів, про припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 2,8 га по вул. Кульпарківській в м. Львові та скасування Державного акту на право постійного користування землею, виданого авто гаражному кооперативу №16 Франківського району для будівництва багатоповерхової автостоянки від 21.04.1994 р., зареєстрованого у книзі записів Державних актів на право постійного користування за 1-3 №18.

Суть спору: Позовну заяву подано Львівською міською радою, м. Львів, до гаражного кооперативу №16 Радянського району м. Львова, м. Львів, про припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 2,8 га по вул. Кульпарківській в м. Львові та скасування Державного акту на право постійного користування землею, виданого автогаражному кооперативу №16 Франківського району для будівництва багатоповерхової автостоянки від 21.04.1994 р., зареєстрованого у книзі записів Державних актів на право постійного користування за 1-3 №18.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 21.03.2008 р. порушено провадження у справі та призначено розгляд справи на 17.04.2008 р.. Розгляд справи неодноразово відкладався з мотивів, зазначених в ухвалах суду від 17.04.2008 р., 13.05.2008 р., 20.05.2008 р., 03.06.2008 р., 01.07.2008 р..

У відповідності до ст. 75 ГПК України справа слухається за наявними у ній доказами. Представникам роз’яснено їх права згідно зі ст. 22 ГПК України.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав з мотивів, зазначених у позовній заяві. Ствердив, зокрема, що 21.10.1994 р. на підставі рішення Львівської міської ради №274 від 21.06.1990 р. було видано державний акт на право постійного користування землею на ім’я автогаражного кооперативу №16 Франківського району. Однак, така юридична особа зареєстрована не була, звітність не подавала. В реєстрі значиться лише гаражний кооператив №16 Радянського району м. Львова. Ухвалою Львівської міської ради №3009 від 15.12.2005 р. державний акт визнано таким, що втратив чинність. Земельна ділянка по вул. Кульпарківській, надана під будівництво багатоповерхової автостоянки фактично не використовувалась, що є підставою для припинення землекористування згідно зі ст. ст. 141, 143 ЗК України. Просить позов задовольнити.

Відповідач вимог ухвал суду не виконав, участь уповноваженого представника у судових засіданнях не забезпечив, відзиву по справі не надав.

Розглянувши подані докази в їх сукупності, створивши у відповідності до ч. 3 ст. 4-3 ГПК України необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, у т. ч. витребувавши необхідні для вирішення спору докази з власної ініціативи, заслухавши пояснення, суд встановив наступне.

Рішенням №274 від 21.06.1990 р. виконавчого комітету Львівської міської ради “Про відвод автогаражному кооперативу №16 Радянського району земельної ділянки по вул. Кульпарківській під будівництво багатоповерхової стоянки”, яким було відведено відповідачу земельну ділянку по вул. Кульпарківській площею 2,6 га під будівництво багатоповерхової автостоянки.

Державний акт на право постійного користування землею, виданий 21.04.1994 р. автогаражному кооперативу №16 Франківського району для будівництва багатоповерхової автостоянки, зареєстрований у книзі записів Державних актів на право постійного користування за 1-3 №18.

У відповідності до ст. ст. 22, 23 ЗК України від 18.12.1990 р., який діяв на час існування спірних відносин, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Факт реалізації рішення виконавчого комітету №274 від 21.06.1990 р. в частині набуття права землекористування та набуття відповідачем права користування земельною ділянкою сторонами не заперечувався.

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №1024 від 01.10.2004 р. “Про внесення змін до рішення виконкому від 06.02.1998 р. №51 та про відміну рішень виконкому від 21.06.1990 р. №274, від 16.05.1996 р. №234” вирішено, зокрема, відмінити рішення виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 21.06.1990 р. №274 “Про відвід авто гаражному кооперативу №16 Радянського району земельної ділянки по вул. Кульпарківській під будівництво багатоповерхової стоянки” (п. 2.1.). Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №1138 від 21.10.2005 р. “Про внесення змін і доповнень до рішення виконавчого комітету від 01.10.2004 р. №1024” було доповнено рішення №1024 від 01.10.2004 р. пунктом 2.2., яким визнано таким, що втратив чинність пункт 46 списку землекористувачів і землевласників Залізничного району м. Львова, затвердженого рішенням виконкому від 06.12.1998 р. №51 (Автогаражний кооператив №16, код землекористувача 30900047).

Однак, у відповідності до ст. ст. 22, 23 ЗК України від 18.12.1990 р., ст. ст. 125, 126 ЗК України від 25.10.2001 р., право землекористування у особи виникає при отриманні державного акту, а така підстава для припинення землекористування як відміна рішення виконавчого комітету, на підставі якого було видано державний акт на право постійного землекористування, законом не передбачена. Згідно із ч. 1. ст. 92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою –це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Відповідно до 2 ст. 95 ЗК України, порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. При цьому, у відповідності до ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 ЦК України –Захист права власності.

Як вбачається зі змісту рішення №274 від 21.06.1990 р. виконавчого комітету Львівської міської ради “Про відвод авто гаражному кооперативу №16 Радянського району земельної ділянки по вул. Кульпарківській під будівництво багатоповерхової стоянки”, воно носить характер правового акту індивідуального характеру, який вичерпує свою обов’язковість одноразовим застосуванням. А відтак, його відміна рішеннями виконавчого комітету Львівської міської ради №1024 від 01.10.2004 р. та №1138 від 21.10.2005 р. не впливає на правові відносини, які вже виникли на підставі такого рішення та не позбавляють землекористувача належного йому права.

Ухвалою Львівської міської ради №3009 від 15.12.2005 р. “Про припинення користування земельною ділянкою автогаражним кооперативом №16 Франківського району на вул. Кульпарківській у Львові” визнано таким, що втратив чинність державний акт на право постійного користування землею автогаражним кооперативом №16 Франківського району на вул. Кульпарківській від 21.04.1994 р. серії ЛВ№30705002.

Однак, надаючи право міським радам регулювати земельні відносини, Закон України “Про місцеве самоврядування в Україні” не передбачає права органів місцевого самоврядування вважати такими, що втратили чинність правовстановлюючих документів на майно. Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Згідно із ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Однак, таких вимог відповідач не заявляв.

Крім того, ст. 141 ЗК України передбачає вичерпний перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою, серед яких не міститься втрата чинності державним актом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що станом на дату звернення із позовом право постійного користування земельною ділянкою відповідачем не припинилось.

Позивач просить припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 2,8 га по вул. Кульпарківській в м. Львові та скасування Державного акту на право постійного користування землею, виданого автогаражному кооперативу №16 Франківського району для будівництва багатоповерхової автостоянки від 21.04.1994 р., зареєстрованого у книзі записів Державних актів на право постійного користування за 1-3 №18, однак, передбачених законом підстав для скасування державного акту як правовстановлюючого документу суду не навів та не довів їх наявність у встановленому законом порядку належними доказами. З листа управління земельних ресурсів у м. Львові №40/8/18 від 24.06.2008 р. вбачається, що Державний акт серії ЛВ№30705002 був виданий у встановленому порядку автогаражному кооперативу №16. Враховуючи наявні у справі докази та пояснення представника позивача, суд приходить до висновку, що фактично державний акт на право постійного користування землею серії ЛВ№30705002 був виданий власне відповідачу, в найменуванні якого було помилково вказано перейменовану назву району міста Львова –замість “Радянський” –“Франківський”.

Згідно із ст. 143 ЗК України, примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об'єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров'ю населення) в терміни, встановлені вказівками спеціально уповноважених органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів; конфіскації земельної ділянки; викупу (вилучення) земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов'язаннях власника цієї земельної ділянки; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Однак, наявність передбачених законом підстав у даному випадку не доведена суду належними доказами. При цьому, посилання на невикористання відповідачем земельної ділянки не є тотожним використанню земельної ділянки всупереч цільовому призначенню, що визнається законом як підстава для припинення землекористування. Не заслуговують на увагу також твердження про те, що відповідач не зареєстрований в органах державної податкової служби, не подає звітність до управління статистики, оскільки можливе порушення податкового законодавства не є підставою для припинення права користування майном.

Матеріали справи свідчать, що відповідач не є державною чи комунальною установою, з реєстру не виключений, а відтак не припинений як юридична особа.

Належних доказів зворотнього суду не надано. У відповідності до ст.. 33 ГПК України кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно, вимоги не підлягають задоволенню. Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. 12, 33-35, 45, 49, 66, 67, 84, 85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Суддя                     Костів Т.С.