ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10.06.08 р.                     Справа № 35/75пд

За позовом Комунального підприємства „Компанія „Вода Донбасу”, м.Донецьк в особі відособленого підрозділу регіонального управління з експлуатації каналу Комунального підприємства „Компанія „Вода Донбасу”, м.Горлівка, Донецька область

До відповідача Відкритого акціонерного товариства „Державна енергогенеруюча компанія „Центренерго” в особі структурного підрозділу Вуглегірська ТЕС, м.Світлодарськ, Донецька область

про спонукання укласти договір

суддя Мальцев М.Ю.

Представники сторін:

від позивача: Філімонов А.Ю. за довіреністю

від відповідача: Шеронов І.В., Вендичанський С.А., Губа М.І. за довіреностями

В судовому засіданні 15.05.2008р. була оголошена перерва до 29.05.2008р., 29.05.08р. до 10.06.08р. для надання сторонами додаткових документів

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Донецької області звернулось Комунальне підприємство „Компанія „Вода Донбасу”, м.Донецьк в особі відособленого підрозділу регіонального управління з експлуатації каналу Комунального підприємства „Компанія „Вода Донбасу”, м.Горлівка, Донецька область з позовом до Відкритого акціонерного товариства „Державна енергогенеруюча компанія „Центренерго” в особі структурного підрозділу Вуглегірська ТЕС, м.Світлодарськ, Донецька область про спонукання укласти договір.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на копії листів, проект договору на послуги по забезпеченню технічної води №18 від 13.03.08р., ст.ст. 1, 19 Закону України „Про житлово – комунальні послуги”, ст. 19 Закону України „Про питну воду та питне водопостачання”, ст.ст. 179, 181 ХК України.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив що позовні вимоги не визнає посилаючись на необгрунтованість.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд встановив:

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що позивач надає послуги по забезпеченню технічною водою відповідачу. Але відповідач фактично отримуючи послуги відмовляється укладати договір з позивачем. При цьому відповідач продовжує отримувати воду як для власних потреб так і для фільтрованої станції з подальшою передачею питної води споживачам. Направлений 14.03.08р. проект договору залишився без розгляду

На підставі вищенаведеного позивач просить суд понудити відповідача укласти договір на послуги по забезпеченню технічної води, посилаючись на:

-          п.3 ст. 179 ГК України, згідно з яким укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування;

-          ст. 8 ЦК України, якою передбачено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону);

-          ст. 19 Закону України „Про питну воду та питне водопостачання”, згідно з якою послуги з питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання на підставі договору;

-          ст. 19 Закону України „Про житлово – комунальні послуги”, якою передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Детально дослідивши матеріали справи суд вважає вимоги позивача необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню з наступних підстав:

Правовідносини у сфері користування водними ресурсами регулюються нормативними актами загального та спеціального характеру.

Особлива частина водного законодавства становить собою систему спеціальних нормативно-правових актів, що регулюють відносини, які виникають в окремих галузях водного господарства. До актів спеціального характеру відносяться, зокрема, Закон України “Про питну воду та питне водопостачання” від 10.01.2002 р. № 2918-111, Правила користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, затверджені Наказом № 65 Державного комітету України про житлово-комунальному господарству від 01 липня 1994 року, Правила технічної експлуатації систем водопостачання та каналізації населених пунктів, затверджені Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 30 від 05.07.1995р., однак вони визначають правові, економічні та організаційні засади функціонування системи питного водопостачання, умови забезпечення населення якісною та безпечною для здоров'я людини питною водою, запроваджують порядок користування питною водою з комунальних водопроводів і приймання стічних вод до комунальної каналізації, встановлюють порядок технічної експлуатації систем і споруд водопостачання і каналізації міст та інших населених пунктів.

За таких обставин, відносини по договору на відпуск виключно технічної води не можуть регулюватися згаданими нормативними актами, спрямованими на регулювання відносин щодо надання послуг по постачанню питної води, прийманню стічних вод до комунальної каналізації, а також експлуатації систем і споруд водопостачання і каналізації міст та інших населених пунктів у зв’язку із іншим предметом регулювання вказаних нормативних актів.

Така позиція також підтверджується доданою до матеріалів справи відповідачем ухвала апеляційного господарського суду №11/419 від 04.08.05р., якою встановлено, що до відносин між позивачем та відповідачем із випуску та отримання технічної води не розповсюджуються приписи Закону України „Про питну воду та питне водопостачання”.

Таким чином суд робить висновок, що Закон України „Про питну воду та питне водопостачання” не розповсюджується до відносин між позивачем та відповідачем.

Також в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на Закон України „Про житлово – комунальні послуги”.

Але посилання позивача на вищезазначений закон не приймаються судом до уваги з огляду на наступне:

Закон України „Про житлово – комунальні послуги” визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Але позивач не надав суду доказів надання відповідачу житлово – комунальних послуг у розумінні Закону України „Про житлово – комунальні послуги”.

Таким чином приписи даного закону не розповсюджуються на взаємовідносини позивача та відповідача, отже суд вважає, що позивач не має підстав посилатись в обґрунтування заявлених позовних вимог на Закон України „Про житлово – комунальні послуги”.

За приписами п.3 ст. 179 ГК України, укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Але позивач не надав суду доказів того, що укладення договору між позивачем та відповідачем у даному випадку є обов'язковим у розумінні ст. 179 ГК України, на яку позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог. Тобто позивач не довів того, що укладення договору на послуги по забезпеченню технічної води є обов'язковим для позивача та відповідача, оскільки він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, також не довів що існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання.

Крім того, позивач не надав суду доказів згоди відповідача на передачу спору до суду. Таким чином суд вважає що у даному випадку відсутні підстави до укладання договору за рішенням суду на підставі ст. 187 ГК України.

З огляду на зазначене, суд робить висновок, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.

Судові витрати підлягають віднесенню на позивача, в порядку, що передбачений ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст.4-2, 4-3, 22, 33, 36, 43, 49, 77, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Комунального підприємства „Компанія „Вода Донбасу”, м.Донецьк в особі відособленого підрозділу регіонального управління з експлуатації каналу Комунального підприємства „Компанія „Вода Донбасу”, м.Горлівка, Донецька область до Відкритого акціонерного товариства „Державна енергогенеруюча компанія „Центренерго” в особі структурного підрозділу Вуглегірська ТЕС, м.Світлодарськ, Донецька область про спонукання укласти договір відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття (підписання).

За згодою сторін у судовому засіданні 10.06.2008р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Текст рішення підписано 10.06.08р.

Суддя Мальцев М.Ю