ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2008 р.

Справа № 20/109-08-2193

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Шевченко В.В.

суддів: Бєляновського В.В., Мирошниченко М.А.

при секретарі судового засідання: Волощук О. О.

за участю представників сторін:

від позивача: Собітнюк Н.О., Курлович О.О. –за дорученням

від відповідача: Козловський С.В. –директор

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, м. Одеса

на рішення господарського суду Одеської області

від 16 липня 2008 року

у справі № 20/109-08-2193

за позовом Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, м. Одеса

до Товариства з обмеженою відповідальністю „АНИС”, м. Одеса

про внесення змін до договору оренди

Відповідно до вимог ст. 77 ГПК України у справі оголошувалась перерва з 26.08.2008 р. по 04.09.2008 р.

В С Т А Н О В И Л А:

29.05.2008 р. Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (далі позивач, Представництво) звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „АНИС” (далі відповідач, ТОВ) про внесення змін до договору оренди № 86/35 від 10.02.2006 р..

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до п. 2.5 укладеного між сторонами у справі договору оренди (у новій редакції) за повідомленням орендодавця розмір орендної плати змінюється у випадках зміни методики її розрахунку, цін і тарифів, та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України та рішеннями міської ради з дня їх вступу у законну силу, у зв’язку з чим на підставі ст. 118 Закону України „Про державний бюджет України на 2007 рік”, наказу Фонду державного майна України від 18.01.2007 р. № 43 про затвердження порядку перегляду договорів оренди нерухомого державного майна, а також розпорядження Кабінету Міністрів України № 301-р від 23.05.2007 р. розмір орендної плати підлягає коригуванню відповідно до Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 р. № 786 (зі змінами), починаючи з 01 січня 2007 року та складає 18% - для розміщення складу магазину продовольчих товарів в сумі 2909 грн. 90 коп. за перший місяць –січень 2007р., з урахуванням ПДВ та індексу інфляції.

Направлена Представництвом 27.06.2007 р. пропозиція про внесення змін до договору оренди та примірник додаткової угода від 14.06.2007 р. залишена ТОВ без задоволення, у зв’язку з чим позивач вважає, що його порушені права та законні інтереси підлягають судовому захисту.

У відзиві на позов ТОВ проти позиву заперечує, посилаючись на те, що нормативне встановлення нового фіксованого розміру (ставки) орендної плати не означає автоматичного внесення змін у цій частині до вже чинного договору, а тому законних підстав для зміни орендної плати з січня 2007року в односторонньому порядку не виникає. Також, ТОВ не заперечує проти внесення змін до договору з місяця повідомлення про підвищення орендної плати з нотаріальним посвідченням за рахунок позивача, але не згоден на ці зміни з 01.01.2007 р..

Рішенням господарського суду Одеської області від 16.07.2008 р. (суддя Щавинська Ю. М.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що вимоги Представництва про внесення змін до додатку № 1 до договору № 86/35 від 10.02.2006 р. (у новій редакції) в частині збільшення розміру орендної плати з 01.01.2007 р. не відповідають вимогам чинного законодавства України та умовам укладеного договору, а тому задоволені бути не можуть.

В апеляційній скарзі Представництво просить рішення місцевого суду скасувати, оскільки воно прийнято без достатніх на це підстав, не відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ просить рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу Представництва без задоволення.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга необґрунтована і не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і правильно встановлено судом першої інстанції ТОВ є належним орендарем комунального майна, що належить територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради (далі Рада) –нежилого приміщення загальною площею 67,2 кв. м. першого поверху будинку № 36 по вул. Кінній в м. Одесі на підставі нотаріально посвідченого договору оренди № 86/35 від 10.02.2006 р. з терміном дії договору до 10.02.2011 року.

Відповідно до п. п. 2.1, 2.2 та додатку №1 до договору сторонами погоджено, що орендна плата визначається на підставі ст. 19 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” та рішення сесії Одеської міської ради № 4840-VI від 09.11.2005 р. „Про нову редакцію Методики розрахунку граничних розмірів орендної плати за оренду майна, що знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Одеси” та складає за перший після підписання договору оренди місяць 1807 грн. 60 коп., без урахування ПДВ та індексу інфляції. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом корегування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України.

27.06.2007 р. Представництво направило на адресу ТОВ пропозицію № 01-15/1071/1 про внесення змін до договору оренди від 10.02.2006 р. в частині перерахунку орендної плати на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 р. № 786 (зі змінами), починаючи з 01.01.2007 р., шляхом підписання відповідної додаткової угоди від 14.06.2007 р., згідно якої орендна плата розрахована, виходячи зі ставки від експертної вартості приміщення, встановленої змінами до Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 р. № 786, а саме 18% –для розміщення складу магазину продовольчих товарів, що складає за перший місяць –січень 2007 р., з урахуванням податку на додану вартість та індексу інфляції 2903 грн. 90 коп..

Названа пропозиції Представництва відхилена ТОВ.

Обґрунтовуючи пред’явлені вимоги Представництво посилається на ст.118 Закону України „Про державний бюджет України на 2007 рік”, відповідно до якої встановлено, що у 2007 році передача в оренду державного та комунального майна здійснюється виключно на конкурсних засадах. Орендна плата за державне та комунальне майно визначається відповідно до її ринкової вартості у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Надано право Кабінету Міністрів України затверджувати індикативні ставки орендної плати для державного та комунального майна, яке передається в оренду в містах обласного значення, містах Києві та Севастополі. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до 1 січня 2007 року (крім договорів на оренду державного та комунального майна, укладених бюджетними установами, Пенсійним фондом України та його органами, а також щодо цілісних майнових комплексів), у шестимісячний термін підлягають обов'язковому перегляду відповідно до встановленої норми.

Об’єктом оренди за спірним договором є комунальне майно, що належить територіальній громаді м. Одеси, представником якої є Одеська міська рада, що сторонами не заперечується.

Частиною 1 ст. 1 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” (далі - Закон про оренду) визначено, що цей Закон регулює організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Отже, Закон про оренду є спеціальним Законом у сфері використання державного та комунального майна на умовах оренди.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону про оренду, державну політику у сфері оренди здійснюють: Кабінет Міністрів України, а також Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо державного майна; органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим; органи місцевого самоврядування - щодо майна, яке перебуває в комунальній власності.

Частиною 2 ст. 19 Закону про оренду передбачено, що методика розрахунку пропорції розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем та порядок використання орендної плати визначаються: Кабінетом Міністрів України - для об'єктів, що перебувають у державній власності; органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - для об'єктів, що належать Автономній Республіці Крим; органами місцевого самоврядування - для об'єктів, що перебувають у комунальній власності.

Відповідно до ст. 21 цього Закону, розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін. Розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї з сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об'єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України. Спори з питань зміни орендної плати вирішуються відповідно до чинного законодавства.

Приписи статей 13 та 41 Конституції України визначають, що від імені Українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до статей 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об’єктів, належить рухоме і нерухоме майно, управління яким здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття відповідних рішень. Права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку.

Вказані конституційні норми кореспондуються з приписами ст. 16 Закону України “Про місцеве самоврядування”, згідно з якою органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування, крім інших об’єктів, є рухоме і нерухоме майно, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Статтею 21 вказаного Закону встановлено, що обмеження прав територіальних громад на місцеве самоврядування згідно з Конституцією та законами України може бути застосоване лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Відповідно до ч. 5 ст. 60 наведеного Закону, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Згідно з ст. 327 ЦК України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року у справі № 6-рп/2007 за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України положень статей 29, 36, частини другої статті 56, частини другої статті 62, частини першої статті 66, пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 статті 71, статей 98, 101, 103, 111 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік” від 19 грудня 2006 року N 489-V, питання складення, розгляду, затвердження, звіту та контролю за використанням коштів Державного бюджету України регламентовані положеннями статей 95, 96, 97, 98 Конституції України та Бюджетним кодексом України (далі - Кодекс).

Вимоги щодо змісту закону про Державний бюджет України містяться в частині другій статті 95 Конституції України, положення якої конкретизовано у статті 38 Кодексу.

Встановлений частиною другою статті 95 Конституції України, частиною другою статті 38 Кодексу перелік правовідносин, які регулюються законом про Державний бюджет України, є вичерпним.

Зі змісту наведених положень Конституції України та Кодексу вбачається, що закон про Державний бюджет України як правовий акт, чітко зумовлений поняттям бюджету як плану формування та використання фінансових ресурсів, має особливий предмет регулювання, відмінний від інших законів України - він стосується виключно встановлення доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби, зокрема і видатків на соціальний захист і соціальне забезпечення, тому цим законом не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом інших законів України. Таке положення закріплено і в частині третій статті 27 Кодексу.

Метою і особливістю закону про Державний бюджет України є забезпечення належних умов для реалізації положень інших законів України, які передбачають фінансові зобов'язання держави перед громадянами, спрямовані на їх соціальний захист, у тому числі й надання пільг, компенсацій і гарантій. Отже, при прийнятті закону про Державний бюджет України мають бути дотримані принципи соціальної, правової держави, верховенства права, забезпечена соціальна стабільність, а також збережені пільги, компенсації і гарантії, заробітна плата та пенсії для забезпечення права кожного на достатній життєвий рівень (стаття 48 Конституції України).

Оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, Кодексі, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України.

Проаналізувавши зазначені положення Конституції України, Кодексу, практику зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає статтям 1, 3, частині другій статті 6, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1 частини другої статті 92, частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції України.

Таким чином, Верховна Рада України не повноважна при прийнятті закону про Державний бюджет України включати до нього положення про внесення змін до чинних законів України, зупиняти дію окремих законів України та/або будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин.

Наведений висновок Конституційного Суду України в повній мірі стосується також і ст. 118 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік” (хоча вона не була предметом конституційного подання), оскільки цією статтею змінено правове регулювання орендних відносин державного та комунального майна, визначених спеціальним законом – Законом про оренду, комунальне майно фактично ототожнено з державним майном, суттєво обмежені права територіальних громад щодо реалізації своїх прав на володіння, користування та розпорядження об’єктами комунальної власності, визначених Конституцією України, Цивільним кодексом України та Законом України „Про місцеве самоврядування в Україні”.

Згідно з ч. 2 ст. 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України і, відповідно, до застосування судами загальної юрисдикції при вирішенні підвідомчих їм спорів.

Зроблене Представництвом витлумачення затвердженого наказом Фонду державного майна України від 18.01.2007 р. № 43 Порядку перегляду договорів оренди нерухомого державного майна не відповідає його змісту, оскільки предметом регулювання цього Порядку є процедура перегляду договорів оренди нерухомого майна за договорами оренди, укладеними Фондом державного майна України, його регіональними відділеннями і представництвами, а також Фондом майна АР Крим і державними підприємствами.

Отже, дія вказаного Порядку не розповсюджується на комунальне майно.

Методика розрахунку і порядок використання плати за оренду державного майна, що затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 р. № 786 відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону про оренду, розроблена з метою створення єдиного організаційно –економічного механізму справляння плати за оренду державного майна і також не розповсюджується на комунальне майно.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.05.2007 року № 301-р рекомендовано органам місцевого самоврядування застосовувати у 2007 році орендні ставки за використання цілісних майнових комплексів державних підприємств та нерухомого державного майна, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 р. № 786, під час визначення розміру орендної плати за комунальне майно, що передається в оренду в містах обласного значення, м. Києві та Севастополі. Як випливає з його змісту це розпорядження має рекомендаційний характер, отже, не є обов’язковим до виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 3 ст. 762 ЦК України визначено, що договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.

Умовами п. 2.5 спірного договору сторони встановили, що за повідомленням орендодавця розмір орендної плати змінюється у випадках зміни методики її розрахунку, цін і тарифів, та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України та рішеннями міської ради з дня їх вступу у законну силу.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Але, належних доказів, які б свідчили про те, що Одеською міською радою приймалося відповідне рішення про зміну розміру орендної плати за користування майном, що є власністю територіальної громади м. Одеси, Представництвом до суду не подано і таких доказів у справі не міститься.

Частиною 4 ст. 10 Закону про оренду встановлено правило, згідно з яким умови договору оренди є чинними на весь строк дії договору і у випадках, коли після його укладення (приведення у відповідність з цим Законом) законодавством встановлено правила, які погіршують становище орендаря.

Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Таким чином, правові підстави для зміни договору оренди № 86/35 від 10.02.2006 р. в частині розрахунку орендної плати з 01 січня 2007 року відсутні, а тому місцевий господарський суд прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

Викладені в апеляційній скарзі доводи скаржника щодо неврахування господарським судом першої інстанції п. 2.5 спірного договору не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки такі доводи є наслідком помилкового довільного тлумачення позивачем умов даного договору, яким врегульовано можливість зміни орендної плати починаючи з дня набрання чинності відповідного рішення Одеської міськради, якого у справі не має, але аж ніяк не відповідно до вищезгаданих Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна та Порядку перегляду договорів оренди нерухомого державного майна, на чому безпідставно наполягає скаржник, позаяк, як вже було зазначено вище, ці правові акти не розповсюджуються на комунальне майно.

З цих же підстав не заслуговують на увагу також безпредметні посилання скаржника в обґрунтування своїх доводів на ч. 2 ст. 21 Закону про оренду, яка регулює можливість зміни орендної плати на вимогу однієї з сторін у випадках встановлених законодавчими актами України, і саме таким актом, за твердженням скаржника, є ст. 118 Закону України „Про державний бюджет України на 2007 рік”, оскільки у даному випадку предмет спору пов’язаний із використанням комунального майна, а згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України, господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом апеляційної інстанції, не впливають на правильність вирішення спору по суті.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд в цілому прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову, яке з урахуванням викладеного у мотивувальній частині даної постанови підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 99, 101–105 ГПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Рішення господарського суду Одеської області від 16 липня 2008 року у справі № 20/109-08-2193 –залишити без змін, а апеляційну скаргу Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, м. Одеса –без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: В. В. Шевченко

Судді: В. В. Бєляновський

М. А. Мирошниченко

Постанову підписано 05.09.2008 р.