Кіровоградської області
У Х В А Л А

04.08.08                                                                      Справа № 17/232

Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Хилько Ю.І. розглянувши матеріали справи № 17/232

за позовом: відкритого акціонерного товариства "Страхове товариство Гарантія", м. Київ,

до відповідача 1: товариства з обмеженою відповідальністю "Віконт", м. Кіровоград,

до відповідача 2: товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтосервіс", м. Кіровоград,

до відповідача 3: товариства з обмеженою відповідальністю "Артеміда Плюс", м. Суми,

про стягнення 70 704,19 грн.

та скаргу № 12/5 від 12.05.2008 року товариства з обмеженою відповідальністю "Віконт" на бездіяльність Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції,

за участю представників:

від позивача - участі не брав;

від відповідача 1 - Стахєєв А.А., довіреність № б/н від 02.06.2008 року;

від відповідача 2 - участі не брав;

від відповідача 3 - участі не брав;

від ДВС - Туровський О.В., довіреність № б/н від 10.09.2007 року;

Заслухавши представників відповідача 1, який просить визнати бездіяльність ВДВС та зобов'язати скасувати арешт і опис майна і ВДВС, який категорично заперечує заявлені вимоги, дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду Кіровоградської області 26.12.2006 року в позові відкритого акціонерного товариства "Страхове товариство Гарантія" відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.02.2007 року зазначене рішення господарського суду скасовано, позов задоволено.

06.03.2007 року господарським судом Кіровоградської області на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.02.2007 року видано наказ.

Не погодившись з вищевказаною постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду товариством з обмеженою відповідальністю "Віконт" подано касаційну скаргу до Вищого господарського суду України.

Постановою Вищого господарського суду України від 29.05.2007 року касаційну скаргу ТОВ "Віконт" залишено без задоволення, постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.02.2007 року, без змін.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Віконт" подано касаційну скаргу на постанову Вищого господарського суду України від 25.05.2007 року до Верховного Суду України.

Ухвалою від 26.07.2007 року Верховний Суд України відмовив в порушенні касаційного провадження з перегляду постанови Вищого господарського суду України від 29.05.2007 року у даній справі.

До господарського суду 12.05.2008 року надійшла скарга в порядку ст. 121-2 ГПК України № 12/5 від 12.05.2008 року товариства з обмеженою відповідальністю "Віконт" на бездіяльність Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції, з вимогою зняти арешт з всього рухомого, нерухомого майна та автомобілів, що належать скаржнику, за виключенням майна зазначеного в акті опису та арешту від 28.09.2007 року.

Скарга на дії ВДВС обґрунтована наступним.

В провадженні Ленінського відділу Державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції знаходиться виконавче провадження по виконанню наказу господарського суду Кіровоградської області по справі № 17/232 від 06.03.2007 р. про стягнення з ТОВ "Віконт" на користь ВАТ "СТ "Гарантія" 70 704,19 грн. шкоди, 1 060,58 грн. витрат по сплаті держмита і 118,00 грн. витрат на інформаційно технічне забезпечення, - всього 71 882,77 грн. та на користь Ярмак В.В. та Ярмак М.А. боргу в сумі 11 724 грн., а всього на суму 83 606,77 грн. При цьому 11 724 грн. ТОВ "Віконт" сплачено стягувачам в добровільному порядку та 6 991,32 грн. стягнуто з ТОВ "Віконт" органами ДВС в процесі проведення виконавчих дій по виконавчому провадженню. Загальна сума боргу ТОВ "Віконт" станом на подачі даної скарги становить 63 502,55 грн.

28.09.2007 р. в ходу виконавчого провадження проведено опис та арешт майна боржника.

Згідно висновку експерта від 19.12.2007 р. загальна вартість описаного та арештованого майна становить 102 764,63 грн., тобто значно перевищує суму боргу з врахуванням можливих витрат.

При цьому арешт накладено майже на все майно ТОВ "Віконт", загальна балансова вартість якого становить 4 720 351,56 грн., що створює перешкоди для нормальної господарської діяльності товариства.

У відповідності до ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" у разі якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень щодо одного й того самого боржника, вони об'єднуються у зведене виконавче провадження і на майно боржника накладається арешт у межах загальної суми стягнення, виконавчого збору і можливих витрат на виконавче провадження.

У відповідності до ч. 2 ст. 55 Закону України "Про виконавче провадження" державним виконавцем може бути накладений арешт на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій на виконання.

Всупереч приписів Закону, ДВС ухиляється від зняття арешту з майна ТОВ "Віконт", при цьому не вчиняє жодних дій по реалізації вже описаного майна. Клопотання до ДВС з приводу зняття арешту з всього рухомого, нерухомого майна та автомобілів, що належать ТОВ "Віконт", за виключенням майна, зазначеного в акті опису та арешту від 28.09.2007 р. були відхилені. Крім того, в своїх відповідях Ленінський відділ Державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції не наводить жодного доводу з посиланням на законодавство, який би дозволяв органам ДВС арештовувати майно на суму, що в сотні разів перевищує розмір боргу, що підлягає стягненню.

ВДВС з заявленими вимогами не погоджується та вважає їх необґрунтованими, оскільки на його думку проводяться всі можливі заходи для виконання рішення суду у відповідності до вимог Закону України "Про виконавче провадження", просить відмовити заявнику через необґрунтованість його вимог.

Проаналізувавши правовідносини між учасниками спору та надавши їм правову оцінку, господарський суд приходить до переконання, що скарга на дії ВДВС не підлягає до задоволення враховуючи наступне.

Витребувані господарським судом матеріали виконавчого провадження ВДВС до суду для огляду в засіданні надав.

Господарський суд вважає за можливе розглянути скаргу на підставі наявних матеріалів.

Відповідно до вимог ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Разом з тим, зі змісту ч. 1 ст. 41 Закону України “Про виконавче провадження” вбачається, що постанова державного виконавця може бути визнана судом незаконною, або скасована начальником відповідного відділу державної виконавчої служби. Господарський суд може лише визнати постанову державного виконавця незаконною, а не скасовувати її, оскільки це право належить начальнику відповідного відділу державної виконавчої служби.

Окрім того, виходячи зі змісту законодавства, що регулює порядок оскарження рішень, дій бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, у разі визнання неправомірними (незаконними, недійсними) рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов'язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

Господарським судом звернуто увагу на ту обставину, що заявник просить зобов'язати Ленінський відділ Державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції винести постанову про зняття арешту з усього рухомого, нерухомого майна та автомобілів, що належать ТОВ “Віконт”, за виключенням майна, зазначеного в акті опису та арешту від 28.09.2007 року, тобто в обмеженні дій державної виконавчої служби щодо примусового виконання рішення суду враховуючи невиконання органами ВДВС своїх обов'язків по реалізації описаного майна, тобто фактично в бездіяльності, в результаті якої заявник позбавлений можливості нормально проводити господарську діяльність, тобто визнання бездіяльності ВДВС при проведенні виконавчого провадження взагалі, тобто за весь період. Однак, вказані доводи повністю спростовуються наданими до суду ВДВС матеріалами. Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, звернення стягнення на майно боржника було проведено лише після того, коли боржником не були вжиті заходи для виконання рішення суду в добровільному порядку, тобто державний виконавець діяв у відповідності до приписів ст. 50 Закону України “Про виконавче провадження”. Проведена 04.06.2008 року реалізація арештованого майна не відбулася у зв'язку з відсутністю зареєстрованих покупців. Державним виконавцем 26.06.2008 року проведено переоцінку арештованого рухомого майна та призначено повторні торги на 23.07.2008 року.

При цьому суд керується вимогами ст. 19 Конституції України про те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Визначальним для вирішення спору господарський суд вважає за необхідне врахувати приписи ст. 115 ГПК України згідно до яких рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Причому, за правилами ст.ст. 50, 51 ГПК України не передбачено можливість виключення з акту опису майна безпосередньо самим виконавцем майна, яке за припущенням не буде реалізовано через наявність коштів від вже описаного майна, а заявник не подав будь-яких доказів наявності рішень про виключення майна з акту опису через наявність обмежень чи обтяжень щодо його опису, арешту та реалізації.

Натомість, господарський суд не погоджується з запереченнями ВДВС щодо порушення заявником 10 - денного строку звернення до суду із заявою про оскарження дій органів державної виконавчої служби, оскільки строк на звернення із скаргою встановлений ст. 121-2 ГПК України скаржником не пропущений враховуючи, що заявник просить визнати бездіяльність виходячи з відсутності необхідних виконавчих дій в їх сукупності для забезпечення виконання наказу господарського суду.

Крім того, господарським судом враховується, що з гідно з вимогами статті 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України (стаття 2 Закону України "Про виконавче провадження").

Згідно з вимогами статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених Законом про який йдеться, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії, а саме здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом; надавати сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження та їх клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'ясняти сторонам їх права і обов'язки; проводити оцінку (переоцінку) майна в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до статей 3, 18 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону державною виконавчою службою підлягають виконанню такі виконавчі документи, зокрема, як судові накази.

Частиною 2 статті 24 зазначеного Закону України передбачено, що державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. В постанові державний виконавець встановлює строк для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати семи днів, та попереджає боржника про примусове виконання рішення після закінчення встановленого строку зі стягненням з нього виконавчого збору і витрат, пов'язаних з провадженням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії по виконанню рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

В разі фактичного повного виконання рішення згідно з виконавчим документом виконавче провадження підлягає закінченню. Про закінчення виконавчого провадження, відповідно до вимог статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований .

Як вбачається з матеріалів справи, відділом державної виконавчої служби ВДВС Ленінського району Кіровоградського МУЮ виконані всі дії, передбачені Законом України "Про виконавче провадження", направлені на виконання рішення господарського суду, але рішення суду не було виконане з незалежних від ВДВС причин, зокрема через відсутність грошових коштів на розрахункових рахунках відповідача.

Проаналізувавши прохальну частину скарги на бездіяльність ВДВС господарський суд приходить до переконання, що визначені вимоги не є конкретними, оскільки в разі їх задоволення в редакції боржника судом буде допущене порушення вимог пункту 5 частини 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, оскільки заявник не визначив яку саме дію повинен вчинити відділ державної виконавчої служби та у який термін. В розумінні статей 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України в ухвалі, винесеній за результатами розгляду скарги на дії виконавчої служби, господарський суд повинен визнати доводи заявника правомірними і, залежно від їх змісту, визнати постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, чи визнати недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язати орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнати доводи скаржника неправомірними і скаргу мотивовано відхилити.

Приведення лише висновку щодо бездіяльності державної виконавчої служби (при цьому не зазначивши в чому вона полягала) та зобов’язавши начальника відділу державної виконавчої служби усунути порушення закону при виконанні рішення господарського суду, буде суперечить вимогам статті 86 Господарського процесуального кодексу України .

Саме таку правову позицію викладено в Постанові Вищого господарського суду України від 20.03.2008 року по справі № 15/113/4.

Крім того, проаналізувавши вимоги заявника про зобов'язання винести постанову про зняття арешту з всього рухомого і нерухомого майна та автомобілів, господарський суд враховує приписи ст. 59 ГПК України про те, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту.

У разі прийняття судом рішення про звільнення майна з-під арешту або сплати боржником повної суми боргу за виконавчим документом до реалізації арештованого майна боржника, майно звільняється з-під арешту за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Копія постанови про звільнення майна з-під арешту надсилається боржнику та до органу (установи), якому була надіслана постанова про накладення арешту на майно боржника на виконання.

Майно боржника може бути звільнено з-під арешту за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому підпорядкований державний виконавець, якщо під час розгляду відповідної скарги боржника виявлено порушення встановленого цим Законом порядку накладення арешту. Копія постанови начальника органу державної виконавчої служби про звільнення майна боржника з-під арешту не пізніше наступного після її винесення дня надсилається сторонам та до відповідного органу (установи) для зняття арешту, а про відмову у звільненні майна боржника з-під арешту - боржнику.

За наявності письмового висновку експерта щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або коли витрати, пов'язані із зверненням на нього стягнення, перевищать грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, майно боржника може бути звільнено з-під арешту за постановою державного виконавця, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови державного виконавця про звільнення майна боржника з-під арешту не пізніше наступного після її винесення дня надсилається сторонам та до відповідного органу (установи) для зняття арешту.

У всіх інших випадках по незакінчених виконавчих провадженнях арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Правомірність дій державного виконавця щодо накладення арешту на все майно боржника підтверджується також процедурою виконання виконавчих дій по спірному виконавчому провадженню, оскільки при реалізації визначеного боржником переліку майна згідно до опису та арешту від 28.09.2007 року, провівши повторні торги з реалізації майна та не отримавши коштів від реалізації вказаного майна, державний виконавець був би позбавлений можливості проводити виконання рішення суду за рахунок іншого майна без проведення його опису та арешту. Про вжиття заходів для реалізації описаного майна засвідчує оголошення в газеті "Народне слово" від 05.07.2008 року (а.с. 102).

Крім того, заявником не подано до суду доказів про те, що в результаті арешту та опису майна боржника створені негативні умови для здійснення господарської діяльності, оскільки вказані виконавчі дії проводились без вилучення описаного майна або передачі його на зберігання стягувачу чи іншим особам, а введені державним виконавцем обмеження в розпорядженні описаним майном повинні сприяти виконанню рішення суду з урахуванням ініціативи самого боржника.

Крім того, за приписами ст.ст. 37, 38 ГПК України виконавче провадження підлягає закінченню в разі: фактичного повного виконання рішення згідно з виконавчим документом.

У разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку з завершенням виконавчого провадження.

Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, вказаної у частині другій цієї статті, для її пред'явлення до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження для зняття арешту з майна.

Таким чином, при розгляді в судовому засіданні скарги боржника, господарським судом не встановлено порушення органами Державної виконавчої служби порядку виконання наказу господарського суду які б обумовили порушення прав боржника у виконавчому провадженні.

Такий висновок повністю відповідає п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" за приписами якого при виконанні рішень про стягнення грошових коштів державний виконавець згідно зі ст. 50 Закону № 606-XIV (606-14) у першу чергу звертає стягнення на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках і вкладах в установах банків та інших кредитних організаціях, а також на рахунки в цінних паперах у депозитаріях останніх, і лише за відсутності у боржника коштів і цінностей - на належне йому інше майно, за винятком того, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Наведений у додатку до Закону № 606-XIV (606-14) Перелік видів майна громадян, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, є єдиним для всіх випадків звернення стягнення на зазначене майно.

Стягнення на нерухоме майно (будинок, квартиру, приміщення, земельну ділянку) звертається за відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна з додержанням правил ст. 62 Закону № 606-XIV (606-14). При введенні спеціальною нормою закону мораторію на примусову реалізацію певного майна виконавче провадження підлягає зупиненню.

За вимогами частини 2 статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії по виконанню рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а по виконанню рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строки здійснення виконавчого провадження не поширюються, зокрема, на час зупинення виконавчого провадження.

Поряд з цим, згідно статті 4 даного Закону заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника.

Підпунктом 5.1.1. пункту 5.1. розділу 5 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 р. № 74/5, визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його виявленні (шляхом надіслання запитів до органів державної податкової інспекції, банків, дорожньої автомобільної інспекції, бюро технічної інвентаризації, нотаріату тощо), описі, арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно частини 2 статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії по виконанню рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а по виконанню рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строки здійснення виконавчого провадження не поширюються, зокрема, на час зупинення виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 4 статті 36 Закону України "Про виконавче провадження" впродовж строку, на який виконавче провадження зупинено, виконавчі дії не провадяться. Оскарження дій державного виконавця надає йому право на зупинення виконавчого провадження згідно п. 5 ч. 1 ст. 35 Закону України “Про виконавче провадження”.

Враховуючи викладене, господарський суд не погоджується з посиланнями скаржника на зволікання у звільненні майна з-під арешту та виключенню із акту опису майна як підставу для задоволення скарги. За змістом ст. 121-2 ГПК України скарги, зокрема на бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником протягом десяти днів з дня коли дія мала бути вчинена. Виконавчі дії щодо виявлення майна боржника, встановлення фактичного місцезнаходження, проведення первинних і повторних торгів були вчинені державним виконавцем на момент подання скарги на його бездіяльність та на час розгляду справи повністю підтверджують правомірність дій державного виконавця по виконанню рішення суду, оскільки визначене боржником для реалізації майно не є ліквідним і не було реалізоване на торгах.

Таку правову позицію викладено в постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.05.2008 року по справі № 3/197.

Натомість, господарський суд не погоджується з запереченнями ВДВС щодо неможливості розгляду судом скарги на дії ДВС у зв'язку з прийняттям Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема ст. 181 КАС України якою передбачено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби, оскільки прийняттям вказаної норми не було зупинено дію ст. 121-2 ГПК України щодо оскарження дій чи бездіяльності органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів, а саме з посиланням на приписи ст. 121-2 ГПК України боржник звернувся зі скаргою на бездіяльність органу Державної виконавчої служби. Згідно до положень ст. 55 Конституції України кожен має право будь-яким не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Однак, враховуючи фактичні обставини справи, господарський суд визнає доводи скаржника неправомірними та відмовляє в задоволенні скарги на дії ВДВС.

Керуючись ст.ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу № 12/5 від 12.05.2008 року товариства з обмеженою відповідальністю "Віконт" на бездіяльність Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції у справі № 17/232 залишити без задоволення.

Ухвалу може бути оскаржено у встановленому законом порядку.

Суддя                                                                                        Ю. І. Хилько