ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

"17" червня 2008 р. Справа № А6/259-08

10-15 год.

Господарський суд Київської області в складі:

головуючого судді                                                   Маляренка А.В.

при секретарі                                                             Поднєбес О.В.

розглянувши адміністративну справу №А 6/259-08

за позовом          Акціонерного товариства «Українська пожежно –страхова компанія», м. Фастів

до          Фастівської об’єднаної державної податкової інспекції в Київській обл., м. Фастів

про           визнання частково недійсним податкового повідомлення –рішення №/0 від 03.04.2008 р.

Представники:

Позивача: Кисельова Л.В. (довіреність № 175 від 15.01.08 р.)

Відповідача: Колесник І.В. (довіреність №875/8/10-39 від 12.02.08 р.)

Нікуліна Н.М. (довіреність №3990/8/10-039 від 21.05.08 р.)

Обставини спору:

АТ «Українська пожежно –страхова компанія»(далі –позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом про визнання частково недійсним податкового повідомлення –рішення №/0 від 03.04.2008 р. виданого Фастівською ОДПІ (далі –відповідач) на підставі Акту про результати планової перевірки АТ «Українська пожежно –страхова компанія»з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2006 р. по 30.09.2007 р. №83/2200/20602681 від 24.03.2008 р. (далі –Акт).

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем помилково було визначено порушення позивачем п.п. 7.4.3., п.7.4.1. п.7.4. ст. 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»№334/94-ВР від 28.12.94 р. (із змінами та доповненнями), а в результаті помилково встановлено, що позивачем було занижено дохід, не пов'язаний із страховою діяльністю в І кв. 2006 р. в сумі 9 117 грн., в І півріччі 2006 р. –18 235 грн., за 9 місяців 2006 р. –27 352 грн., за 2006 р. –36 469 грн., в І кв. 2007 р. –9 117 грн.

Крім того, позивач зазначає, що відповідач неправомірно визначив порушення позивача п.п.8.1.4 п.8.1 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»№334/94-ВР від 28.12.94 р. (із змінами та доповненнями), а результаті чого встановив, що позивачем завищено частку амортизаційних відрахувань в частині таких відрахувань, не пов’язаних із страховою діяльністю за І кв. 2006 р. –28 682 грн., за І півріччя 2006 6 р. –57 005 грн., за 9 місяців 2006 р. –84 975 грн., за 2006 р. –112 595 грн., за І кв. 2007 р. –36 401 грн., за І півріччя 2007 р. –63 335 грн., за 9 місяців 2007 р. –89 932 грн.

Провадження у справі було відкрите відповідно до ухвали від 21.04.08 р. за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (далі –КАС України), розгляд справи було призначено на 22.05.2008 р. о 11:00 год.

Відповідач проти позову заперечує з підстав, викладених у запереченні на позов №4588/8/10-039 від 11.06.2008 р., посилаючись на те, що позивач здійснив порушення норм чинного законодавства України, зафіксованих в акті перевірки.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення їх представників, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Фастівською ОДПІ було здійснено планову перевірку позивача щодо з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, в результаті чого було складено Акт №83/2200/20602681 від 24.03.2008 р. На підставі Акту, відповідачем було прийняте оскаржуване повідомлення –рішення №/0 від 03.04.2008 р. яким визначено податкове зобов’язання позивача в розмірі 62 533 грн. –основного боргу, 31 267 –штрафні (фінансові) санкції.

Відповідач приймаючи оскаржуване повідомлення –рішення, посилається на той факт, що позивач занизив податок на прибуток та завищив частку амортизаційних відрахувань чим порушив п.п. 7.4.3., п.7.4.1. п.7.4. ст. 7, п.п.8.1.4 п.8.1 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»№334/94-ВР від 28.12.94 р. (із змінами та доповненнями).

Дослідивши матеріали справи, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню з огляду на наступне:

Як вбачається із Акту, між позивачем та пов’язаною особою ТОВ «Ш.Р. Інтернешнл»було укладено договори про надання житлового приміщення в оренду №б/н від 01.11.2005 р. та №47 від 01.10.2006 р.

Відповідно до вказаних вище договорів орендодавець (позивач) передає за плату, а орендар приймає в тимчасове володіння та користування (оренду) квартиру, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Терещенківська, 13, кв.11, загальною площею 176,3 кв. м.

Згідно із умовами договорів оренди, орендна плата за тимчасове користування та володіння об’єктом оренди становить 1 000 грн. за кожен місяць такого користування та володіння.

Відповідач вважає, що розмір орендної плати за користування об’єктом оренди, на підставі вказаних вище договорів, менше за звичайні ціни на послуги з оренди аналогічного житла протягом перевіряємого періоду.

Розмір середньої звичайної ціни відповідач розрахував на підставі прайс –листів агентств нерухомості про ціни на аналогічні орендовані приміщення.

З вищевказаного слідує, що на думку відповідача, позивач навмисно занизив вартість оренди приміщення чим порушив норми чинного законодавства України та занизив податок на прибуток.

Але з такими твердженнями відповідача суд погодитись не може.

Відповідно до п.п. 1.20.1. п.1.20. ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», звичайною ціною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Крім цього, для визначення розміру звичайної ціни повинна використовуватись інформація про укладені на момент продажу товару (послуги) договори з ідентичними товарами в спів ставних умовах, про що інформацію відповідачем надано не було.

Згідно із п.п. 1.20.8 п.1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених цим Законом, покладається на податковий орган у порядку, встановленому законом.

Відповідач, не надав жодного доказу того, що рівень цін, які вказуються в договорах про надання житлового приміщення в оренду №б/н від 01.11.2005 р. та №47 від 01.10.2006 р. не відповідає рівню звичайних цін.

Відповідно до ч.1 ст. 286 Господарського кодексу України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Крім того, відповідно до п.п. 1.20.10 п.1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», донарахування податкових зобов'язань платника податку податковим органом внаслідок визначення звичайних цін здійснюється за процедурою, встановленою законом для нарахування податкових зобов'язань за непрямими методами.

Закону про нарахування податкових зобов’язань за непрямими методами не прийнято, а тому у відповідача відсутні підстави для донарахування податкових зобов’язань внаслідок визначення звичайної ціни на розмір орендної плати визначеній в договорах оренди.

Також суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про ціни та ціноутворення»№507 від 03.12.90 р. (із змінами та доповненнями), вільні ціни і тарифи встановлюються на всі види продукції, товарів і послуг за винятком тих, по яких здійснюється державне регулювання цін і тарифів

Відповідно до ст. 8 вищевказаного Закону, державне регулювання цін і тарифів здійснюється шляхом встановлення: державних фіксованих цін (тарифів); граничних рівнів цін (тарифів) або граничних відхилень від державних фіксованих цін і тарифів.

Статтею 9 Закону України «Про ціни та ціноутворення»№507 від 03.12.90 р. (із змінами та доповненнями), встановлено, що державні фіксовані та регульовані ціни і тарифи встановлюються на ресурси, які справляють визначальний вплив на загальний рівень і динаміку цін, на товари і послуги, що мають вирішальне соціальне значення, а також на продукцію, товари і послуги, виробництво яких зосереджено на підприємствах, що займають монопольне (домінуюче) становище на ринку.

Враховуючи вищевказане суд дійшов до висновку в про те, що відповідач безпідставно застосувало визначення "звичайної ціни", так як договірна ціна відповідає рівню справедливих цін. Тобто позивач здав в оренду майно за цінами, які були встановлені на договірній основі, так як законодавчими актами України на вказані операції не встановлені державні ціни. Також слід відмітити, що право визначення розміру орендної плати при укладенні договорів оренди належить власнику такого майна, а податкові органи не вправі втручатись у визначення розміру орендної плати.

Щодо порушення позивачем п.п.8.1.4 п.8.1 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»№334/94-ВР від 28.12.94 р. (із змінами та доповненнями) слід відмітити наступне:

За результатами проведеної перевірки відповідачем встановлено завищення амортизаційних відрахувань, а саме нарахування в податковому обліку амортизаційних відрахувань на житлові приміщення –квартири, які були придбані позивачем і здаються в оренду.

В якості аргументації вищевказаного, відповідач зазначає, що жилі приміщення, які не переведені до житлового фонду, є невиробничими фондами, тобто активами, що не використовується у господарській діяльності. Але з такими висновками відповідача суд не може погодитись.

Відповідно до п.п.8.1.4 п.8.1 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»№334/94-ВР від 28.12.94 р. (із змінами та доповненнями), під невиробничими фондами слід розуміти капітальні активи, які не використовуються у господарській діяльності платника податків.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про страхування», предметом безпосередньої діяльності страховика може бути лише: страхування, перестрахування, фінансова діяльність, пов’язана із формуванням, розміщенням страхових резервів та їх управління.

Відповідно до ст. 31 вказаного вище Закону, страхові резерви утворюються страховиками з метою забезпечення майбутніх виплат страхових сум і страхового відшкодування залежно від видів страхування (перестрахування). При цьому, кошти страхових резервів повинні розміщуватись з урахуванням безпечності, прибутковості, ліквідності, диверсифікованості та мають бути представлені активами тільки таких категорій:

-          грошові кошти на розрахунковому рахунку;

-          банківські вклади (депозити);

-          нерухоме майно;

-          акції, облігації;

-          цінні папери, що емітуються державою;

-          права вимоги до перестраховиків;

-          інвестиції в економіку в України за напрямками, визначеними КМУ;

-          банківські метали;

-          готівка в касі.

Згідно із п.п. 8.2.1 п.8.1 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»№334/94-ВР від 28.12.94 р. (із змінами та доповненнями), під терміном "основні фонди" слід розуміти матеріальні цінності, що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку протягом періоду, який перевищує 365 календарних днів з дати введення в експлуатацію таких матеріальних цінностей, та вартість яких перевищує 1000 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом.

Отже, оскільки об’єкти нерухомості використовуються і придбані позивачем з метою створення та розміщення страхових резервів то зменшення скоригованого прибутку на суму амортизаційних відрахувань на належні позивачеві об’єкти нерухомості здійснювалась позивачем правомірно, а отже порушення, які зазначені в Акті не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства України.

Відповідно до вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства та всебічно розглянувши матеріали справи господарський суд дійшов до висновку, що податкове повідомлення –рішення №/0 від 03.04.2008 р. видане Фастівською ОДПІ, визнається судом протиправним в частині донарахування відповідачем за платежем «податок на прибуток страхових організацій від іншої діяльності не пов’язаної із страхуванням»в розмірі 62 029 грн. та нарахування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 31 015 грн., а в іншій частині зазначене податкове повідомлення –рішення відповідає нормам чинного законодавства України. Доводи відповідача цих висновків не спростовують.

Виходячи з вищевикладеного та керуючись ст.124 Конституції, ст.ст. 71, 94, 158-163, 167, 254 КАС України, господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.          Позовні вимоги позивача –Акціонерного товариства «Українська пожежно –страхова компанія» задовольнити в повному обсязі.

2.          Визнати повідомлення –рішення відповідача №/0 від 03.04.2008 р. недійсним в частині донарахування відповідачем за платежем «податок на прибуток страхових організацій від іншої діяльності не пов’язаної із страхуванням» в розмірі 62 029 грн. та нарахування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 31 015 грн.

3.          Стягнути з Державного бюджету України на користь Акціонерного товариства «Українська пожежно –страхова компанія» 3 (три) грн. 40 коп. судового збору.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складання в повному обсязі за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України.

Суддя                                                                                 Маляренко А.В.

Дата складання та підписання в повному обсязі 23.06.2008 р.