ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

27.05.08 Справа №20/5д/08

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

Головуючий суддя Мойсеєнко Т. В. судді Мойсеєнко Т. В. , Колодій Н.А. , Хуторной В.М.

при секретарі: Акімовій Т.М.

за участю представників:

позивача – нез’явився;

відповідача – Іванов О.О., довіреність б/н від 02.11.2007 року;

третьої особи – не з’явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи № 20/5д/08 та апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Науково – виробниче підприємство «Базис», м.Мелітополь Запорізька область

на рішення господарського суду Запорізької області від 29.01.2008року по справі № 20/5д/08

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Науково – виробниче підприємство «Базис», м.Мелітополь Запорізька область

до Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк», м.Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Приватне підприємство «Сокол», с.Семенівка, Мелітопольський район Запорізька область

про визнання недійсним договору іпотеки

Встановив:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 29.01.2008р. у справі № 20/5д/08 (суддя Гандюкова Л.П.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду прийнято з посиланням на ст.ст.202, 203, 204, 546, 572, 575 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 2, 4, 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та мотивовано тим, що не перебування позивача на обліку в Держфінпослуг та відсутність у нього довідки встановленого зразка, яка є дозволом для проведення певної фінансової операції, не може бути перешкодою для укладення договору іпотеки (майнової поруки), та не може бути підставою для визнання такого договору недійсним. Твердження позивача про те, що порука є фінансовою послугою, яка може надаватися лише фінансовими та кредитними органами є помилковим.

Не погоджуючись з прийнятим у справі судовим рішенням, позивач звернувся до Запорізького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 29.01.2008 року у справі № 20/5д/08 у зв’язку з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального права, а також неповним з’ясуванням обставин справи та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заявник апеляційної скарги зазначає, що згідно п. 1.2. Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особам, - суб’єктами господарювання, які за своїм статусом не є фінансовими установами, затвердженого розпорядженням Держфінпослуг № 21 від 22.01.2004 року та зареєстрованого в Мін’юсті за № 492 від 16.04.2004 року, дія цього документу поширюється на всі випадки, коли особа, укладає договір про надання фінансових послуг на загальну суму більш ніж 80 000 гривень. Можливість надання цієї фінансової послуги можлива тільки у випадку взяття юридичної особи на облік в Держфінпослуг з отриманням довідки встановленого зразка, згідно вимог зазначеного Положення. На думку апелянта, при укладанні спірного договору іпотеки (майнової поруки) № МТSR06-145/18-003 від 05.04.2006 року з розміром зобов’язання 3 000 000 гривень, позивач не став на облік в Держфінпослуг та не отримував довідки встановленого зразка, яка є дозволом для проведення зазначеної фінансової операції, тому згідно ст. 203 ЦК України спірний договір іпотеки (майнової поруки) є недійсним, оскільки не відповідає закону.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що доводи позивача є безпідставними, а оскаржуване рішення таким, яке винесено у відповідності до норм діючого законодавства. Відповідач вважає, що твердження заявника апеляційної скарги про те, що порука є фінансовою послугою, яка може надаватися лише фінансовими та кредитними установами є помилковим та таким, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Ухвалою Запорізького апеляційного господарського суду від 06 травня 2008р. у справі № 20/5д/08 апеляційна скарга позивача прийнята та призначена до розгляду на 27.05.2008р.

Розпорядженням голови Запорізького апеляційного господарського суду № 1015 від 27.05.2008р. справу призначено до розгляду у складі колегії – головуючого судді Мойсеєнко Т.В., суддів Колодій Н.А., Хуторного В.М, якою і прийнято постанову.

У судове засідання, яке відбулося 27.05.2008р. уповноважені представники позивача та третьої особи не з’явились, про дату, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в ній матеріалами.

За заявою представника відповідача присутнього у судовому засіданні, судовий процес проводився без застосування технічних засобів фіксації та за його згодою у судовому засіданні 27.05.2008р. оголошено тільки вступну та резолютивну частину постанови.

Відповідно до ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно зі ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при прийняті оскаржуваного рішення, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи знаходить апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

05.04.2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райфайзенбанк Україна» (Іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство «Базис» (Іпотекодавець) було укладено договір іпотеки (майнової поруки) № МТ-SR06-145-003 (а.с. 10).

Відповідно до положень Статуту ЗАТ «ОТП Банк» (зареєстрованого Національним Банком України 19.01.2007р., реєстраційний № 273 державну реєстрацію змін до установчих документів проведено 22.01.2007р.) (а.с. 70-72) Акціонерний комерційний банк «Райффайзенбанк Україна» згідно з рішенням Позачергових Загальних зборів акціонерів від 09.10.2006р. змінив назву на Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк». Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк» є правонаступником усіх прав та обов’язків Акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна».

Пункт 2.1. договору передбачає, що іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо сплати боржником кожного і всіх його платіжних зобов’язань за Кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і у такому порядку, як встановлено у Кредитному договорі.

«Кредитний договір» відповідно до умов договору іпотеки вживається у такому значенні: це Договір про надання кредитної лінії № CL06-063/18-003, укладений між Боржником та Іпотекодержателем 31 березня 2006 року.

Боржником відповідно до визначених термінів у договорі іпотеки визначено приватне підприємство «Сокол» (третя особа по справі).

Відповідно до умов пункту 1.1. договір іпотеки укладений для забезпечення повного і своєчасного виконання Боржником (Приватним підприємством «Сокол») його боргових зобов’язань, викладених в статті 2 цього договору.

Предметом договору іпотеки визначається нерухоме майно – нежитлова будівля літера А3, загальною площею 6 966,8 кв.м., що знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Мічуріна, буд. 11/2.

Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «Базис» (Іпотекодавець), позивач по справі у своїй позовній заяві просить визнати недійсним договір

Іпотеки на підставі ст. 203 Цивільного кодексу України, ст. 207 Господарського кодексу України, ст.ст.4,5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»,п.1.2 Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особам, - суб’єктами господарювання, які за своїм статусом не є фінансовими установами.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального і процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та вислухавши пояснення представника відповідача, погоджується з висновком господарського суду Запорізької області, вважає що вимоги позивача задоволенню не підлягають враховуючи наступне.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978р. №3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншими актами цивільного законодавства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України).

Згідно ст. 207 ГК України господарське зобов’язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції, може бути на вимогу однієї із сторін визнано судом недійсним повністю або в частині.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що фінансова установа – це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та, яка внесена до відповідного реєстру у порядку, встановленому законом. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансової послуги.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «Базис» не є фінансовою установою. Метою створення товариства, відповідно до п. 2.3 Статуту, є задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торгівельної, іншої господарської діяльності (а.с. 33).

Відповідно до п. 5 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги – це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Пунктом 7 ст. 4 зазначеного закону передбачену таку фінансову послугу як поручительство.

Однак у контексті ст.1 вказаного Закону фінансовими активами є кошти, які надаються у позику, боргові зобов’язання та право вимоги боргу, що не віднесені до цінних паперів.

Предметом оспорюваного договору іпотеки (майнової поруки) не є операції з фінансовими активами, а є надання в іпотеку нерухомого майна.

Згідно до п.1 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами – суб’єктами підприємницької діяльності. Разом з тим, пункт 4 цієї статті передбачає, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Таким державним органом, зокрема, є Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України, що є спеціально уповноваженим органом виконання влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг, якій доручено забезпечити прийняття актів, необхідних для реалізації Закону.

Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами – суб’єктами господарювання ринків фінансових послуг в редакції, затвердженій розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 21 від 22.01.2004 року та зареєстрованій в Міністерстві юстиції 16.04.2004 року за № 429, на яке посилається у позовній заяві та в апеляційній скарзі позивач, на час укладання спірного договору та на час розгляду справи судом вже не діяло. За таких обставин, неправомірним є посилання позивача на вказане Положення, як на підставу недійсності договору іпотеки.

Слід зазначити, що під час укладення спірного договору іпотеки вже діяло Положення про надання послуг фінансового лізингу юридичними особами – суб’єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затверджене Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України 22.01.2004 року № 21 (у редакції розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 24.06.2005 року № 4241 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 липня).

Пункт 1.1 зазначеного Положення передбачає, що це Положення розроблене відповідно до частини 4 статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про фінансовий лізинг», Положення про державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженого Указом Президента України від 04.04.2003 року № 292 та інших нормативно-правових актів, які регулюють відносини, що виникають у сфері надання фінансових послуг.

Пункт 1.2. зазначеного Положення встановлює можливість надання послуг з фінансо-вого лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуг юридичними особами – суб’єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають визначене законом та нормативно-правовими актами Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України право надавати окремі види фінансових послуг.

Договір іпотеки від 05.04.2006р. не є договором про надання послуг з фінансового лізингу, тому дане Положення не регулює правовідносини сторін з іпотеки нерухомого майна.

Крім того, Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України розпорядженням № 5555 від 13.03.2006 року у п. 1 постановила, що юридичні особи – суб’єкти господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, надають фінансові послуги з надання коштів у позику та поручительств відповідно до вимог законодавства України.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним та наступним.

Іпотека, відповідно до Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 572, 575 ЦК України, - це застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, застава, порука, гарантія, неустойка, притримання, завдаток є видами забезпечення виконання зобов’язання.

Зі змісту договору іпотеки вбачається, що його суттю є поручительство в якості забезпечення виконання зобов’язання Боржником (третьої особи) перед Кредитором, що випливають з кредитного договору № CL06-063/18-003 від 31.03.2006 року.

Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину – правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена або якщо він не визнаний судом недійсним.

Колегія вважає за необхідне зазначити, що ст.ст.4,5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та п.1.2 Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особам, - суб’єктами господарювання, які за своїм статусом не є фінансовими установами не визначають підстав недійсності договору іпотеки нерухомого майна.

Матеріалами справи не встановлено і позивачем не доведено обставини, з якими закон пов'язує визнання спірного договору іпотеки недійсним.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що твердження позивача про те, що порука є фінансовою послугою, яка може надаватися лише фінансовими та кредитними установами є нормативно необґрунтованою. Не перебування позивача на обліку в Держфінпослуг та відсутність у нього довідки встановленого зразка, яка є дозволом для проведення певної фінансової операції, не є перешкодою для укладання договорів іпотеки нерухомого майна та не є підставою для визнання таких договорі недійсними.

Враховуючи вищевикладене, позивач всупереч статті 33 ГПК України не довів тих обставин, на які він посилається у апеляційній скарзі, у зв’язку з чим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови позивачу у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи заявника, які викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для зміни або скасування судового рішення.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК України, судові витрати покладаються на заявника апеляційної скарги

Керуючись ст. ст. 49, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Запорізький апеляційний господарський суд –

Постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Науково – виробниче підприємство «Базис», м.Мелітополь Запорізька область залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 29.01.2008року по справі № 20/5д/08 - без змін.

Головуючий суддя Мойсеєнко Т. В.

судді Мойсеєнко Т. В.

Колодій Н.А. Хуторной В.М.