ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04.06.08
р.
Справа № 44/61пн

Господарський
суд Донецької області, у складі головуючого судді Мєзєнцева Є.І., при секретарі
Семенюшко Г.Р. розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за
позовною заявою ОСОБА_1 (представник ОСОБА_2, довіреність НОМЕР_1 від 22.01.08
року), ОСОБА_3 (представник ОСОБА_2, довіреність НОМЕР_1 від 22.01.08 року) до
відповідачів товариства з обмеженою відповідальністю „Магазин „Привокзальний”
(представник до судового засідання не з'явився) та до управління комунальних
ресурсів Донецької міської ради (представник Нікуліна І.О., довіреність від
25.05.07 року), за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет позову
суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_4 (представник
ОСОБА_5, довіреність від 03.03.08 року) про визнання недійсним правочину
стосовно розірвання договору оренди нежитлового приміщення від 08.02.99 року у
формі додаткової угоди від 17.10.05 року та акту приймання-передачі від
31.10.05 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1та
ОСОБА_2 (далі - Громадяни) які є засновниками товариства з обмеженою
відповідальністю „Магазин „Привокзальний” (далі - Орендар) звернулися до суду з
позовом до Орендаря та управління комунальних ресурсів Донецької міської ради
(далі - Орендодавець) про визнання недійсним правочину стосовно розірвання
договору оренди нежитлового приміщення від 08.02.99 року (далі - Договір),
викладеного у формі додаткової угоди від 17.10.05 року та акту
приймання-передачі від 31.10.05 року, та підписаного з боку Орендаря директором
ОСОБА_6  Позовні вимоги Громадян
ґрунтуються на протиправності дій директора Орендаря ОСОБА_6 щодо розірвання
Договору, на підставі якого Орендар тимчасово користувався нежитловим
приміщенням на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 загальною площею 410,7 м2 (далі
- Приміщення). Позивачі наголосили на відсутності у громадянки ОСОБА_6, яка
підписала додаткову угоду до Договору від 17.10.05 року та акт
приймання-передачі Приміщення від 31.10.05 року, відповідних повноважень на
розірвання Договору, оскільки рішення про розірвання Договору згідно пунктів
3.5 та 7.11 Статуту Орендаря мало прийматися на загальних зборах учасників, а
одноособове прийняття зазначеного рішення директором Орендаря є порушенням норм
статей 66, 133 ГК України та статей 59 і 62 Закону України „Про господарські
товариства”. Крім того, позивачі наголосили на тому, що Орендар користується
Приміщенням на підставі патенту № 204 (далі - Патент), строк дії якого триває
до 2009 року, через що відповідачі порушили майнові права позивачів на
отримання дивідендів від діяльності Орендаря. Оскільки Приміщення давало, за
поясненнями позивачів, єдине джерело прибутку Орендаря, то його повернення
Орендодавцеві стало причиною втрати прибутку, що суперечить цілям діяльності
Орендаря, тому правочин щодо розірвання Договору є недійсним в силу частини 1
статті 207 ГК України.

Представники
Громадян в судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі.
22.05.08 року позивачі подали заяву про доповнення позовних вимог, вимагаючи
визнання недійсним також договору купівлі-продажу Приміщення від 31.05.07 року,
укладеного між продавцем Орендодавцем та покупцем суб'єктом підприємницької
діяльності-фізичною особою ОСОБА_4 (далі - Підприємець), а також вимагаючи
повернення Приміщення у користування Орендарем на строк до 08.02.09 року.
Додатково Громадяни просили заборонити Підприємцю здійснювати відчуження
Приміщення у якості заходу забезпечення позовних вимог.

Означена
заява Громадян від 22.05.08 року судом не розглядається та до уваги не
береться, оскільки при її поданні позивачі порушили обсяг процесуальних прав
сторони, визначений статтею 22 ГПК України, одночасно змінивши як предмет, так
і підстави позову, що не є допустимим. Суд також не може вважати зазначену
заяву клопотанням про збільшення позовних вимог, оскільки норми статті 22 ГПК
України під збільшенням розміру позовних вимог розуміють лише збільшення суми
позову за тією ж вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Аналогічна
правова позиція викладена і в абзаці 2 пункту 3.7 роз'яснення Вищого
арбітражного суду України від 18.09.97 року № 02-5/289 „Про деякі питання
практики застосування Господарського процесуального кодексу України”. Через
означене, суд відхиляє і клопотання Громадян про заборону Підприємцю
здійснювати відчуження Приміщення.

Представник
Орендаря (ОСОБА_6) вказала на безпідставність позовних вимог. Опитана судом в
порядку статті 30 ГПК України посадова особа ОСОБА_6 пояснила, що при укладенні
правочину щодо розірвання Договору користувалась своїми правами щодо управління
Орендарем, тому запропонувала Орендодавцеві розірвати Договір, при чому в цей
момент ОСОБА_6. було відомо про існування судової заборони на проведення
загальних зборів учасників Орендаря. Непроведення загальних зборів учасників
Орендаря протягом трирічного терміну ОСОБА_6 пояснила тим, що проведення зборів
призначає не директор, а голова Орендаря.

Представник
Орендодавця в судовому засіданні заперечив проти позову, зазначивши, що
Договором та законом передбачено можливість розірвання Договору за обопільною
згодою сторін. Відповідач не був обізнаний щодо обмеження повноважень
громадянки ОСОБА_6 на момент розірвання Договору, тому не вважає правочин щодо
розірвання Договору незаконним. Відповідач зазначив, що господарським судом у
справі № 44/37а вже прийняте рішення від 29.03.06 року, яким було відмовлено у
задоволенні вимог про визнання недійсними та незаконними дій Орендодавця
стосовно розірвання Договору. Орендодавець проінформував суд про те, що згідно
договору купівлі-продажу від 31.05.07 року Приміщення вибуло з комунальної
власності територіальної громади міста Донецька та перейшло у власність
Підприємця.                      Суд в
порядку статті 27 ГПК України за ініціативою позивачів залучив до участі у
справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет позову
Підприємця, з яким 31.05.07 року Орендодавець уклав договір купівлі-продажу
Приміщення. Третя особа підтримала правову позицію Орендодавця.

Суд
вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки
ненадані суду сторонами окремі документи (додаткова угода до Договору від
17.10.05 року та акт приймання-передачі Приміщення від 31.10.05 року) вже були
ретельно досліджені судом у справі № 44/37а, причому зазначеним документам та
їх змісту давалася докладна правова оцінка, відображена у рішенні господарського
суду Донецької області від 29.03.06 року у справі № 44/37а.

Вислухавши
у судовому засіданні представників сторін та третьої особи, дослідивши
матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням,
суд вважає, що позов Громадян не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Рішенням
Конституційного Суду України від 01.12.04 року у справі № 1/10-2004 визначено,
що поняття „охоронюваний законом інтерес”, що вживається в законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям „права”, треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у
суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового
захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним
інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

Згідно
змісту статуту Орендаря та рішення господарського суду Донецької області від
20.02.08 року у справі № 2-1532/04-12/292пн - Громадяни є учасниками Орендаря,
яким належить 36,81% статутного фонду Орендаря. Означене визначає права
Громадян на звернення до суду з досліджуваним позовом в порядку захисту
корпоративних прав та інтересів, зміст яких визначений статтею 88 ГК України -
щодо управління справами Орендаря, отримання інформації щодо його діяльності
тощо.

Господарським
судом Донецької області на теперішній час вже встановлено низку фактів, які
мають вирішальне значення для оцінки правовідносин у поточному спорі, зокрема,
рішенням господарського суду Донецької області від 29.03.06 року у справі №
44/37а встановлено:

·          факт укладення договору купівлі-продажу
Патенту від 27.01.99 року, укладеного між Орендарем та Представництвом Фонду
державного майна України в місті Донецьку (далі - Фонд) за яким Орендар
визначений, як набувач Патенту, який надає йому право оренди Приміщення на
строк 10 років з моменту першого продажу;

·          факт укладення 08.02.99 року Договору
між Фондом та Орендарем зі строком дії з 08.02.99 року до 08.02.09 року, за
яким Орендар отримав право на оренду Приміщення.

·          факт заміни наймодавця за Договором з
Фонду на Орендодавця згідно рішень Донецької міської ради від 27.09.04 року №
13/20 „Про питання оренди об'єктів права комунальної власності територіальної
громади міста Донецька, включених у програму приватизації” та від 05.11.04 року
№ 14/2 „Про передачу функцій та повноважень органу приватизації об'єктів права
комунальної власності територіальної громади міста Донецька управлінню
комунальних ресурсів міськради”;

·          факт укладення додаткової угоди до
Договору від 17.10.05 року, якою сторони в передбаченому законом порядку та
згідно пунктів 6.2 та 6.5 Договору - здійснили розірвання Договору за взаємною
згодою сторін. Датою розірвання Договору при цьому сторони домовилися вважати
дату підписання акту приймання-передачі Приміщення.

·          факт підписання 31.10.05 року
начальником Орендодавця ОСОБА_7. та директором Орендаря ОСОБА_6 акту
приймання-передачі приміщення, через що Договір є розірваним з 31.10.05 року;

·          факт припинення дії Патенту 31.10.05
року в порядку, передбаченому пунктом 11.1 договору купівлі-продажу Патенту від
27.01.99 року;

·          факт призначення протоколом загальних
зборів учасників Орендаря від 31.03.96 року № 2 громадянки ОСОБА_6 на посаду
директора Орендаря;

·          факт наявності у громадянки ОСОБА_6
відповідних повноважень на підписання додаткової угоди до Договору від 17.10.05
року та акту приймання-передачі Приміщення від 31.10.05 року;

·          факт того, що Приміщення не є майном
Орендаря, а є власністю територіальної громади міста Донецька;

·          факт безпідставності тверджень про
те, що норми статутних документів містять умови щодо можливості розірвання
Договору лише за згодою учасників Орендаря.

Означене
судове рішення, по якому брали участь і сторони по справі № 44/61пн, набрало
законної сили 28.09.06 року з прийняттям відповідної постанови Вищим
господарським судом України у справі № 44/61пн, тому встановлені ним факти не
повинні доводитися знову при вирішенні справи № 44/61пн в порядку статті 35 ГПК
України. Сторонами процесу № 44/61пн факти, викладені у судових рішеннях у
справі № 44/37а - в загальному порядку не спростовані, а норми статті 124
Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав
судових рішень у справі № 44/37а.

Згідно
преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини,
згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за
заявою № 48553/99 „Совтрансавто-Холдинг” проти України”, а також згідно рішення
Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою №
28342/95 „Брумареску проти Румунії” встановлено, що існує усталена судова
практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства
права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у
будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути
поставлено під сумнів.

Оскільки
в силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України „Про виконання
рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” згадані
судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є
приоритетним джерелом права для національного суду, суд вважає безсумнівним той
факт, що директор Орендаря ОСОБА_6 мала право на розірвання Договору та на
повернення Приміщення Орендодавцеві без попереднього погодження з учасниками
Орендаря - причому ці факти не можуть ставитися судом під сумнів та є такими,
які знімають необхідність додаткового доведення зазначених обставин та фактів.

Нормами
частини 3 статті 92 ЦК України передбачено, що у відносинах із третіми особами
обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної
сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за
всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Однак, Громадяни не довели
суду того, що на момент підписання додаткової угоди до Договору від 17.10.05
року та акту приймання-передачі приміщення від 31.10.05 року Орендодавець знав
або за всіма обставинами не міг не знати про можливі обмеження повноважень
громадянки ОСОБА_6 відносно представництва інтересів Орендаря. Означене
додатково підтверджує безпідставність посилань позивачів на відсутність у
громадянки ОСОБА_6 відповідних повноважень на розірвання Договору та на
порушення при укладенні зазначеного правочину норм статей 66, 133 ГК України та
статей 59 і 62 Закону України „Про господарські товариства”.

Вказівка
Громадян на те, що з вибуттям Приміщення з користування Орендаря означена
юридична особа перестала отримувати прибуток - жодним чином не обґрунтовані
доказово, тому не можуть бути взяті судом до уваги. До того ж, всупереч
тверджень позивачів, закон не пов'язує юридичний факт вибуття Приміщення із
користування Орендаря з обов'язковим припиненням діяльності Орендаря та
неможливістю існування зазначеної юридичної особи.

Взагалі,
згідно статті 42 ГК України підприємництвом визнається самостійна, ініціативна,
систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється
суб'єктами господарювання з метою досягнення економічних і соціальних
результатів, водночас, можливе понесення збитків Орендарем внаслідок розірвання
Договору - є елементом підприємницької діяльності, яка здійснюється на власний
ризик, через що ця діяльність не може бути лише прибутковою.

Посилання
позивачів на те, що неотримання прибутку суперечить цілям господарської
діяльності Орендаря, через що правочин щодо розірвання Договору має бути
визнаний недійсним в силу частини 1 статті 207 ГК України - є юридично
неспроможним, оскільки імперативні приписи зазначеної норми права передбачають
недійсність господарського зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них
господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), наразі не передбачає
недійсності зобов'язання, яке є збитковим та через це вважається вчиненим
всупереч цілей діяльності Орендаря.

З
огляду на наведене, у задоволенні позовних вимог слід відмовити через їх  доказову та правову необґрунтованість.

Відповідно
до статті 49 ГПК України, державне мито та витрати на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу покладаються судом на позивачів.

На
підставі означених норм міжнародного та національного матеріального права,
керуючись ст.ст.1, 22, 27, 33, 35, 36, 43, 49, 66-67, 75, 82-85 ГПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити
у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до відповідачів товариства з обмеженою
відповідальністю „Магазин „Привокзальний” та до управління комунальних ресурсів
Донецької міської ради про визнання недійсним правочину стосовно розірвання
договору оренди нежитлового приміщення від 08.02.99 року у формі додаткової
угоди від 17.10.05 року та акту приймання-передачі від 31.10.05 року.

Рішення
суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його
прийняття і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в
апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в
касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної
сили.

Суддя

Надруковано у 6
примірниках:

1-2 -позивачам

3-4 -відповідачам

5 -третій особі

6 -господарському суду
Донецької області