СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Постанова

Іменем України

13 серпня 2008 року

Справа № 2-22/5945.1-2008

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Гоголя Ю.М.,

суддів                                                                      Гонтаря В.І.,

Плута В.М.,

за участю представників сторін:

представник позивача: Гайченко Андрій Віталійович, довіреність № 02-04/99 від 24.12.07, Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку "Укрсоцбанк";

представник відповідача: Пастухов Михайло Юрійович, довіреність № б/н від 03.01.08, Товариство з обмеженою відповідальністю "Асоціація "Таір";

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Асоціація "Таір" на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Толпиго В.І.) від 26.6-02.07.2008 у справі № 2-22/5945.1-2008

за позовом           Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку "Укрсоцбанк" (вул. Ковпака, 29,Київ 1,01001)

до товариства з обмеженою відповідальністю "Асоціація "Таір" (пр. Перемоги, 56,Сімферополь,95034)

про розірвання договору та стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Толпиго В.І.) від 26.6-02.07.2008 року у справі № 2-2/5945.1-2008 задоволено позов Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку "Укрсоцбанк" до товариства з обмеженою відповідальністю "Асоціація "Таір" про розірвання договору та стягнення коштів.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що між сторонами за договором про співробітництво та спільну діяльність фактично склалися цивільно-правові відносини з купівлі-продажу, у рамках яких, позивач виконав свої обов'язки: провів попередню оплату вартості 20 номерів у санаторії "Зелений мис" у розмірі 78 976,4 рублів, проте, відповідач свої обов’язки не виконав та не передав у власність позивача вказаний об’єкт нерухомості. Також, суд зазначив, що строк позовної давності позивачем пропущений не був. До спірних правовідносин судом першої інстанції були застосовані правила Цивільного кодексу УРСР 1963 року (далі –ЦК УРСР).

Не погодившись з рішенням суду, товариство з обмеженою відповідальністю "Асоціація "Таір" звернулось до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, у позові відмовити.

Основні доводи заявника апеляційної скарги полягають у наступному:

-          суд першої інстанції не прийняв до уваги, що постановою Вищого господарського суду України від 12.12.2006 у справі № 2-14/2638-2006 спірний договір кваліфіковано як договір простого товариства;

-          суд прийшов до помилкового висновку про те, що позивачем не був пропущений строк позовної давності.

Розпорядженням заступника голови Севастопольського апеляційного господарського суду від 13.08.2008 суддів Борисову Ю.В. та Сотула В.В. замінено на суддів Гоголя Ю.М. та Плута В.М.

У судовому засіданні, яке відбулося 13.08.2008, представник відповідача апеляційну скаргу підтримав. Представник позивача проти скарги заперечував, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши справу у порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія встановила наступні обставини справи.

Як вбачається з матеріалів справи, між товариством з обмеженою відповідальністю "Асоціація "Таір" (далі – ТОВ "Асоціація "Таір") та акціонерним комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" (далі –АКБ СР "Укрсоцбанк") був укладений договір від 23.12.1992 про співробітництво та спільну діяльність (далі –Договір) (а.с. 8-11, т. 1).

Відповідно до розділу І Договору, сторони вступають у господарські відносини на принципах взаємовигідної співпраці по будівництву та експлуатації санаторію "Зелений мис".

Відповідно до розділу ІІ Договору, відповідач –асоціація передає у власність позивача 20 номерів (у номері два койко-місця) у санаторії "Зелений мис" після здачі у експлуатацію в ІV кварталі 1993 року (на кожну кімнату видається сертифікат) на суму у цінах 1992 року, тоді як позивач перераховує у продовж семи днів після укладення договору 78 976,4 тис. рублів за 20 номерів (сорок койко-місць).

26.04.2007 позивач, у порядку ст. 188 Господарського кодексу України, надіслав на адресу відповідача лист із пропозицією розірвати Договір та повернути Банку сплачені кошти, оскільки умови Договору відповідачем не виконуються.

Відсутність жодної відповіді з боку відповідача на зазначений лист слугувало підставою для звернення позивача до господарського суду з відповідним позовом.

Заслухавши представників сторін, перевіривши матеріали справи на предмет правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю "Асоціація "Таір" підлягає задоволенню з наступних підстав.

На момент укладення зазначеного договору, спірні правовідносини були врегульовані нормами ЦК УРСР, який втратив чинність з 01.01.2004 відповідно до п.2 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі –ЦК України), що набрав чинності з зазначеної дати.

Відповідно до ч. 2 п. 4 Перехідних положень ЦК України, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Отже, оцінка правової природи зазначеного договору має проводитися з урахуванням діючих на момент його укладення норм, у зв’язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо застосування до спірних правовідносин норм ЦК УРСР.

Так, згідно ст. 430 ЦК УРСР, за договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно-колгоспного підприємства або установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, пологових будинків, жилих будинків і т. ін.

Відповідно до умов Договору визначено, що сторони вступають у господарські відносини на принципах взаємовигідного співробітництва по будівництву та експлуатації санаторію "Зелений мис", а саме: проведення спільних програм по завершенню будівництва та спільної експлуатації санаторію "Зелений мис" в м. Алупка, АР Крим, проведення спільних виробничих, комерційних та інших правочинів, передача до орендного користування виробничих потужностей, технічних засобів, виробничих і невиробничих площ, надання один одному комплексу взаємних кредитних та фінансових послуг з операцій, що здійснюються сторонами (розділ І Договору).

Разом з тим, Договір не встановлює порядку ведення спільних справ сторін, тоді як в силу ст.431 ЦК УРСР, ведення спільних справ учасників договору про сумісну діяльність здійснюється за загальною згодою.

Також, відповідно до ст.432 ЦК УРСР, для досягнення визначеної мети, учасники договору про сумісну діяльність роблять внески грошима чи іншим майном або трудовою участю. При цьому, грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю.

Натомість у п.2.1 договору встановлено, що відповідач передає позивачу у власність 20 номерів у санаторії "Зелений мис", а позивач перераховує відповідачу грошові кошти за 20 номерів.

З наведеного вбачається, що укладаючи Договір сторони фактично мали за мету створити відносно 20 номерів у санаторії "Зелений мис" права та обов’язки з купівлі-продажу, а не спільної діяльності.

В апеляційній скарзі заявник вказує, що Вищим господарським судом України у постанові від 12.12.2006 по справі № 2-14/2638-2006 вже була дана правова оцінка вказаному договору, як договору простого товариства, тому це є факт, який, в силу правил ч. 2 ст. 35 ГПК України, не доводиться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Апеляційна інстанція не може прийняти до уваги цей довід заявника скарги, оскільки згідно ч. 2 ст. 111-7 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Як вбачається з рішень судів першої та апеляційної інстанцій у справі № 2-14/2638-2006, правова оцінка зазначеному договору дана не була.

Відповідно до акту звірки розрахунків станом на 01.01.2001 пайова участь позивача у будівництві санаторію "Зелений мис" у м. Алупка складає 164 760,00 грн., яка була сплачена позивачем у період з 29.12.1992 по 12.05.1996 (а.с. 18, т. 1). Отримання відповідачем вказаної суми підтверджується листом відповідача № 63 від 11.06.2001 та не заперечується сторонами. Також, матеріалами справи та поясненнями сторін підтверджується, що відповідачем не були передані позивачу 20 номерів у санаторії "Зелений мис".

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що строк позовної давності позивачем не був пропущений, оскільки Договором не встановлений строк у продовж якого відповідач повинен був передати позивачу у власність 20 номерів у санаторії "Зелений мис".

Судова колегія не може погодитися з таким висновком, оскільки відповідно до ч.1 п.2.1 Договору, відповідач –передає у власність позивача 20 номерів (у номері два койко-місця) у санаторії "Зелений мис" після здачі у експлуатацію у ІV кварталі 1993 року (на кожну кімнату видається сертифікат) на суму у цінах 1992 року.

Про те, що ІV квартал 1993 року розуміється сторонами саме як строк виконання відповідачем обов’язків з передачі у власність позивачу 20 номерів у санаторії "Зелений мис", свідчить клопотання позивача про визнання поважними причини пропуску позовної давності у справі № 2-14/2638-2006, яке було надано до господарського суду АР Крим під час розгляду зазначеної справи.

Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За таких обставин, судова колегія вважає, що початком перебігу строку позовної давності у цьому випадку слід вважати 01.01.1994, отже, позивачем строк позовної давності був пропущений.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦК УРСР, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Аналогічне правило містить ч. 4 ст. 267 ЦК України, згідно з якою сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідачем до суду апеляційної інстанції було пред’явлено копію вимоги позивача від 17.01.2005 № 04.2-12/67-110 про повернення суми 164,76 тис. грн., сплачених останнім на виконання Договору. Але судова колегія не приймає до уваги цей доказ, оскільки він, у порушення п. 1 ч. 101 ГПК України, поданий без обґрунтування неможливості його подання суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, та керуючись статтями 101, 103 (частина 2), 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Асоціація "Таір" задовольнити.

2. Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 26.6-02.07.2008 у справі № 2-22/5945.1-2008 скасувати.

3. Прийняти нове рішення.

4. У позові відмовити.

Головуючий суддя                                                  Ю.М. Гоголь

Судді                                                                                В.І. Гонтар

В.М. Плут