ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2008 р.

№ 16/199-07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Козир Т.П.

суддів :

Мележик Н.І.,

Подоляк О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

ВАТ по газопостачанню та

газифікації "Маріупольгаз"

на постанову

від 04.02.2008 р. Дніпропетровського апеляційного господарського суду

у справі

№ 16/199-07

за позовом

ВАТ по газопостачанню та

газифікації "Маріупольгаз"

(надалі –Товариство)

до

ЗАТ КБ "Приватбанк"

(надалі –Банк)

про

стягнення 4446364,30 грн.

за участю представників:

від позивача

- Дуріцин А.В.

від відповідача

- Войченко С.О.; Левченко О.В.;

Молодико К.Ю.

В С Т А Н О В И В:

У липні 2007 р. Товариство звернулось до суду з позовом до Банку про стягнення 4446364,30 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем несвоєчасно повернуто позивачу депозитні вклади, у зв'язку з чим позивачем понесено збитки у вигляді упущеної вигоди та на оплату юридичних послуг, які пов'язані з захистом інтересів позивача у справах по поверненню грошових коштів з депозитних рахунків, а також завдано моральної шкоди.

Банк проти пред'явлених вимог заперечував та посилався на те, що вимоги Товариства є необґрунтованими.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 15.10.2007 р. (суддя Загинайко Т.В.), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.02.2008 р. (судді: Павловський П.П., Чус О.В., Швець В.В.), в позові відмовлено.

Не погоджуючись з постановою, Товариство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення постанову скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову, мотивуючи скаргу порушенням і неправильним застосуванням судами норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22.02.2005 р. у справі № 32/340 встановлено, що 01.10.2001 р. між Товариством (клієнт) та Банком укладено договір № 002С-01 про розміщення грошових коштів на строковому депозитному рахунку, відповідно до умов якого клієнт вніс, а банк прийняв тимчасово вільні кошти клієнта в сумі 2000000 грн. на депозитний рахунок зі сплатою 18 % річних за користування коштами клієнта. Вказаним рішенням зобов'язано Банк виконати дії по перерахуванню грошових коштів з депозитного рахунку Товариства на його поточний рахунок в Маріупольській філії АКБ "Укрсоцбанк".

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 28.11.2005 р. у справі № 18/341(31/90) встановлено, що 19.07.2000 р. між Товариством (клієнт) та Банком укладено договір № 014С-00 про строковий депозитний рахунок, відповідно до умов якого клієнт вносить, а банк приймає тимчасово вільні кошти клієнта в сумі 500000 грн. на депозитний рахунок зі сплатою 14 % річних за користування коштами клієнта. Вказаним рішенням зобов'язано Банк виконати дії по перерахуванню грошових коштів у сумі 500000 грн. з депозитного рахунку Товариства на його поточний рахунок Маріупольській філії АКБ "Укрсоцбанк".

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.06.2003 р. у справі № 25/30 встановлено, що 25.07.1997 р. між Товариством та Банком укладено договір № 001В про строковий депозитний рахунок, відповідно до умов якого Товариство зобов'язалося внести, а Банк прийняти тимчасово вільні грошові кошти у сумі 447 000 дол. США на депозитний вклад. Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 21.08.2002 р. у справі № 25/30 та постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.06.2003 р. у цій справі з Банку на користь Товариства стягнкто депозитний вклад у сумі 447000 дол. США, відсотки на депозитний вклад у сумі 992 дол. США, 3 % річних в сумі 7069,68 дол. США.

Позивач стверджував, що у зв'язку з несвоєчасним поверненням зазначених депозитних вкладів ним не одержано доходів в сумі 2723071 грн., що є упущеною вигодою.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Матеріали справи свідчать про те, що вирішуючи спір, пов'язаний з відшкодуванням збитків, суди першої та апеляційної інстанцій правильно розподілили між сторонами обов'язок доказування, тобто вірно визначили, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. 33 ГПК України).

Виходячи з цього, позивач повинен був довести наявність збитків і неправомірної поведінки відповідача, безпосередній причинний зв'язок між правопорушенням та заподіянням збитків, розмір відшкодування.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правомірних висновків щодо відсутності всіх елементів складу цивільного правопорушення.

Як правомірно вказано судами, сума збитків, яку просить стягнути позивач, обґрунтовується лише умовним припущенням про можливість отримання ним прибутку. Матеріали справи не містять доказів про те, що у позивача були наміри на укладення будь-яких договорів з банками на розміщення цих коштів, а тому відсутні підстави так вважати. Крім того, розрахунок упущеної вигоди як середньозваженої суми доходів від розміщення сум неповернутих вкладів, виходячи з середньозваженої ставки за кредитами в національній валюті, ґрунтується також лише на припущеннях позивача.

Також, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні вимог позивача про відшкодування витрат на правове обслуговування, які заявлені позивачем до стягнення як збитки, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру і факт їх наявності та розмір не знаходяться у необхідному зв'язку з заявленою шкодою.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Суди дійшли правомірних висновків, що оскільки позивачем не доведено факту заподіяння йому відповідачем втрат немайнового характеру, не доведено, що діями відповідача знижено престиж чи підірвано довіру до діяльності позивача, вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Висновки судів про відсутність правових підстав для задоволення позову відповідають фактичним обставинам та наявним матеріалам справи, нормам матеріального і процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити постанову суду апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення. Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що постанова апеляційного господарського суду прийнята з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Перевіривши у відповідності до ч. 2 ст. 1115 ГПК України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду та постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що суди в порядку ст. ст. 43, 47, 33, 34, 43, 99, 101 ГПК України всебічно, повно і об’єктивно розглянули в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідили подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази; належним чином проаналізували відносини сторін.

На підставі встановлених фактичних обставин місцевим господарським судом з'ясовано дійсні права і обов'язки сторін, правильно застосовано матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, мотивовано відмовлено в позові.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України, повторно розглядаючи справу, повно з’ясував обставини, які мали значення для правильного розгляду поданої апеляційної скарги. Висновки апеляційного суду, якими спростовано обставини, на які посилався позивач в обґрунтування своїх вимог і заперечень, ґрунтуються на доказах, наведених в постанові суду, та відповідають положенням чинного законодавства. Як наслідок, прийнята апеляційним господарським судом постанова відповідає положенням ст. 105 ГПК України та вимогам, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1115 ГПК України та частин 1, 2 статті 1117 ГПК України, касаційна інстанція на підставі вже встановлених фактичних обставин справи перевіряє судові рішення виключно на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові господарських судів. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Посилання оскаржувача на інші обставини не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на положення ст. 1117 ГПК України та з підстав їх суперечності матеріалам справи.

Твердження оскаржувача про порушення і неправильне застосування апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті постанови не знайшли свого підтвердження, в зв’язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ВАТ по газопостачанню та газифікації "Маріупольгаз" залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.02.2008 р. у справі № 16/199-07 залишити без змін.

Головуючий, суддя Т. Козир

С у д д і Н. Мележик

О. Подоляк