ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2008 р.

№ 2-13/8517-2007

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Дерепи В.І.

суддів Грека Б.М.

Стратієнко Л.В.

з участю представників:

позивача:

відповідачів:

3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

прокуратури:

Тарасенко Н.В.

Нанаров О.О.

Петрушина О.В.

Спорий І.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні подання

та скаргу

першого заступника військового прокурора Військово-Морських сил України

Міністерства оборони України

на рішення

та постанову

господарського суду Автономної Республіки Крим від 28 листопада 2007 р.

Севастопольського апеляційного господарського суду від 13 лютого 2008 р.

у справі

№ 2-13/8517-2007

за позовом

військового прокурора Севастопольського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до

3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

товариства з обмеженою відповідальністю"Євроойл",

державного підприємства Міністерства оборони України "Центральний військовий санаторій "Ялтинський"

товариство з обмеженою відповідальністю "Поліс-Крим"

про

визнання контракту недійсним

ВСТАНОВИВ:

У червні 2007 р. військовий прокурор Севастопольського гарнізону звернувся в суд з позовом про визнання недійсним контракту № 2212/01 від 22.12.2004 р. , укладеного між державним підприємством Міністерства оборони України "Центральний військовий санаторій "Ялтинський" (надалі –санаторій) та ТОВ "Євроойл" (надалі –товариство), посилаючись на те, що він укладений з порушенням вимог чинного законодавства.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 28.11.2007 р. (суддя Жукова А.І.), залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 13.02.2008 р. (головуючий –Латинін О.А., судді –Дугаренко, О.В., Фенько Т.П.), в позові відмовлено.

В касаційних поданні та скарзі, ставиться питання про скасування постановлених у справі судових рішень у зв’язку з їх невідповідністю нормам матеріального і процесуального права та постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, 3-ї особи, прокурора, суд вважає, що касаційні подання і скарга підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено господарськими судами, 22.12.2004 р. між санаторієм і товариством було укладено контракт № 2212/1, за яким санаторій відповідно до специфікації майна, яка є додатком до контракту (а.с.8), продав товариству нерухоме майно: спальні корпуси №№ 3,4, 5, 6а, стоматологію, більярдну, приміщення технагляду загальною вартістю 2 934 927,6 грн.

Від імені санаторію контракт підписаний генеральним директором Шапталою О.С., який діяв на підставі статуту та дозволу Міністерства оборони України (надалі –МОУ) від 21.09.2004 р. № 227/4165 (а.с.10).

Вказаний дозвіл на відчуження майна від імені Міністерства оборони України наданий директором Департаменту капітального будівництва та управління фондами МОУ Веліжанським С.К., який діяв на підставі довіреності МОУ від 06.05.2004 р. № 148/929 (а.с.63-65).

Розпорядженням Міністра оборони України від 02.10.2004 р. за № 6828/з ця довіреність була скасована (а.с.11).

Рішенням господарського суду АРК від 01-03.03.2005 р. у справі за № 2-19/4965-2005 за позовом товариства до санаторію вищевказаний контракт було визнано дійсним і визнано за товариством право власності на майно, що було предметом купівлі-продажу за контрактом (а.с.73-78).

За договором купівлі-продажу нежитлових будівель від 09.09.2005 р. товариство продало придбані приміщення ТОВ "Поліс-Крим" (а.с.36-41).

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що дозвіл на відчуження спірного майна був виданий Веліжанським С.К. від імені МОУ до скасування виданої йому довіреності, сам дозвіл не скасований, а тому генеральний директор санаторію на час укладення контракту діяв в межах своєї господарської компетенції на підставі дозволу на відчуження об’єктів нерухомості, виданого органом, уповноваженим управляти державним майном, в особі МОУ.

Крім того, рішення господарського суду АРК від 01-03.03.2005 р. у справі за № 2-19/4965-2005, яким контракт визнано дійсним, в силу ст. 35 ГПК України має преюдиційне значення.

Також МОУ не було дотримано встановленої п.150 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністра юстиції України від 03.03.2004р. № 20/5, процедури скасування довіреності.

Судом не встановлено порушень при укладенні контракту вимог ст. 75 ГК України, п.10 Положення про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю, затвердженого наказом ФДМ України від 30.07.1999 р. № 1477, на які посилався прокурор, як правову підставу для визнання контракту недійсним.

Проте, погодитись з такими висновками суду неможливо з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Тобто, недійсним може бути визнаний правочин, який суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

При розгляді справи господарські суди не звернули уваги, що предметом спірного контракту є військове майно і його відчуження, відповідно до ст. 6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних силах України" здійснюється в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000 р. № 1919 "Про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних сил" , якою затверджено Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних сил .

Відповідно до п.6 Положення рішення про відчуження військового майна, зазначеного у пунктах 3 і 4 цього Положення, приймає Кабінет Міністрів України із затвердженням за пропозицією Міноборони погодженого з Мінекономіки переліку такого майна за формою згідно з додатком 1. Пункт 3 Положення передбачає нерухоме майно.

Таким чином, висновок суду про те, що продаж майна за спірним контрактом було здійснено відповідно до вимог закону компетентним органом, є передчасним, та зробленим без належного аналізу правових норм, якими регулюються спірні правовідносини.

В порушення вимог ст. 43 ГПК України судом не надана належна юридична оцінка довідці МОУ від 23.11.2007 р. № 322/1/7176 про те, що з 01.01.по 01.10.2004 р. санаторій був підпорядкований Департаменту охорони здоров’я МОУ (а.с.83) і з урахуванням цієї обставини не обговорив питання про наявність у Веліжанського на підставі виданої йому довіреності, повноважень на відчуження нерухомого майна санаторію, оскільки такі повноваження йому були надані лише щодо майна підприємств, функціонально підпорядкованих директору Департаменту капітального будівництва та управління фондами МОУ. Крім того, довіреність передбачала надання таких дозволів згідно з чинним законодавством.

Недоречним є посилання суду на недотримання при скасуванні довіреності п.150 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки вказана довіреність не була нотаріально посвідченою.

Відповідно до ч.2 ст.35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Оскільки склад сторін у справі за № 2-19/4965-2005 не є тотожним їх складу у даній справі, то надання преюдиційного значення фактам, встановленим рішенням господарського суду АРК від 01-03.03.2005 р. у справі за № 2-19/4965-2005, є помилковим.

За таких обставин постановлені у справі судові рішення не можна визнати законними і обгрунтованими, а тому вони підлягають скасування, а справа –передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду слід врахувати наведене, більш ретельно з’ясувати права і обов’язки сторін у спірних правовідносинах, законодавство, якими ці правовідносини врегульовані, і в залежності від встановленого та відповідно до вимог закону вирішити спір.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

касаційні подання першого заступника військового прокурора Військово-Морських сил України та скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 28 листопада 2007 р. та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 13 лютого 2008 р. у справі за № 2-13/8517-2007 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Головуючий В.І. Дерепа

Судді Б.М. Грек

Л.В. Стратієнко