КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

02.04.2008
№ 16/389

Київський апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів:

головуючого:          Мартюк А.І.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - у судове засідання 02.04.2008р.
не з'явились;

від відповідача - Гончарова М.В. - дов.
№36-1/32-04 від 01.09.2007р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Суб"єкта підприємницької діяльності - фізичної особи
ОСОБА_1

на рішення Господарського суду м.Києва від
19.12.2007

у справі № 16/389

за позовом                               Суб"єкта
підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1

до                                                   Приватного вищого навчального
закладу "Європейський університет"

про
стягнення 27085,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста
Києва з позовом про стягнення з відповідача 27 085,00 грн., з них: 17 895,00
грн. - неустойка в розмірі трьохмісячної плати за неможливість здати знищене
приміщення і одностороннє розірвання договору, 596,50 грн. - неустойка в
розмірі 10% місячної орендної плати за невиконання договірних зобов'язань, 8
206,00 грн. - витрати по опаленню орендованого приміщення.

Позовні
вимоги мотивовані тим, що відповідач (орендар) на підставі ст. 825 Цивільного
кодексу України в односторонньому порядку розірвав договір оренди від
18.06.2002р., укладений між сторонами, знищивши при цьому приміщення, яке не
підлягає подальшій здачі в оренду. Окрім того, відсутність попередження з боку
відповідача про розірвання Договору оренди, на думку позивача, надає правові
підстави для стягнення з нього орендної плати за січень, лютий та березень
2005р.

Відповідач
проти позову заперечував, просив суд відмовити в його задоволенні, посилаючись
на те, що позивач був належним чином повідомлений про дострокове розірвання
договору оренди, до того ж, в Акті здачі-приймання орендованого приміщення від
29.12.2004р. сторони самі погодили, що Договір припиняє свою дію з моменту
підписання вказаного Акту. Відповідач також зазначив, що ним було сплачено 15
000,00 грн. компенсації за незадовільний технічний стан орендованих
приміщень.

Рішенням
Господарського суду міста Києва від 19.12.2007р. у справі №16/389 в задоволенні
позову Суб'єкту підприємницької діяльності - фізичній особі ОСОБА_1 було
відмовлено.

Не
погоджуючись із вказаним Рішенням суду, позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив суд
скасувати Рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2007р. у справі
№16/389, прийнявши нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вимоги
та доводи апеляційної скарги позивача мотивовані тим, що місцевий господарський
суд неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи, а також невірно
застосував норми матеріального і процесуального права, зокрема, положення
Господарського та Цивільного кодексів України, ст. ст. 22, 35, 38
Господарського процесуального кодексу України, що призвело до неправильного
вирішення спору.

Окрім
того, до апеляційної скарги позивачем було додано клопотання, в якому він
просив суд повернути йому державне мито у сумі 105,00 грн., сплачене згідно з
квитанцією №103 від 17.01.2008р. за подання апеляційної скарги, яку було
повернуто Київським апеляційним господарським судом від 12.02.2008р.

Суд
апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вказане клопотання позивача
задоволенню не підлягає, з огляду на наступні обставини.

Дійсно,
як вбачається з матеріалів справи, Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 12.02.2008р. апеляційну скаргу позивача на Рішення
Господарського суду міста Києва від 19.12.2007р. у справі №16/389 було
повернуто без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст. 97 Господарського процесуального
кодексу України, у зв'язку тим, що до апеляційної скарги не було додано
документів, які б підтверджували сплату державного мита у встановленому  розмірі, а саме в наявності була квитанція
про сплату 105,00 грн., тоді як виходячи із суми майнових вимог, позивач
повинен був сплатити 106,37 грн.

Врахувавши
обставини, викладені в Ухвалі Київського апеляційного господарського суду від
12.02.2008р. Позивач повторно подав апеляційну скаргу, доплативши при цьому
02,00 грн. державного мита, згідно з квитанцією №19 від 22.02.2008р. Тобто, на
підтвердження сплати ставки державного мита у встановленому розмірі, позивачем
до апеляційної скарги було додано дві квитанції №103 від 17.01.2008р. та №19
від 22.02.2008р. на загальну суму 107,00 грн.

Згідно
з п.1 ч.1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито»,
сплачене державне мито підлягає поверненню частково або повністю у випадку
внесення мита в більшому розмірі, ніж
передбачено чиним законодавством.

В
даному випадку вбачається, що позивачем було перераховано державне мито до
Державного бюджету України у сумі 107,00 грн., замість необхідних 106,37 грн.,
тобто більшому розмірі, ніж передбачено чинним законодавством і поверненню
підлягає мито у сумі 0,63 грн., сплачене згідно з квитанцією №19 від
22.02.2008р.

Ухвалою
Київського апеляційного господарського суду від 17.03.2008р. апеляційну скаргу
позивача було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому
засіданні на 02.04.2008р.

Представник
відповідача у судовому засіданні 02.04.2008р. заперечував проти доводів
позивача, викладених в апеляційній скарзі, з підстав, наведених у відзиві на
апеляційну скаргу, просив суд відмовити в її задоволенні та залишити Рішення
Господарського суду міста Києва по справі №30/303 від 14.11.2007р. без змін, як
таке, що прийнято з повним та всебічним з'ясуванням обставин, які мають
значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального
права.

У
судове засідання від позивача з'явився представник за довіреністю б/н від
27.03.2008р. (ОСОБА_2), яка нотаріально не посвідчена, хоча згідно з ч.5 ст. 28
Господарського процесуального кодексу України, громадяни можуть вести свої
справи в господарському суді особисто або через представників, повноваження
яких підтверджуються нотаріально посвідченою довіреністю.

Посилання
вказаної особи на той факт, що в матеріалах справи наявна нотаріально
посвідчена довіреність судом також не приймаються до уваги, оскільки в справі
(т.с.1, а.с.76) дійсно наявна копія довіреності на ОСОБА_2, посвідченої
нотаріусом 16.11.2004р. та зареєстрованої в Реєстрі за №14399, проте, дана
довіреність була видана строком на три роки до 16.11.2007р., тобто станом на
дату слухання справи в Київському апеляційному господарському суді термін її
дії сплинув.

На
звороті даної довіреності міститься напис, вчинений самостійно позивачем, на
наступний день після закінчення строку її дії, а саме: (мовою оригіналу)
“Термін дії довіреності продовжую на 5-ть років, в чому власноручно підписуюсь.
ОСОБА_1 (підпис) 17.11.2007р.”.

Позивачем
не зазначено посилання на жодну норму права, яка б передбачала внесення змін в
довіреність шляхом здійснення рукописного напису без нотаріального посвідчення
останнього.

Дані
дії позивача не відповідають нормам Цивільного кодексу України. В ст. 237
Цивільного кодексу України встановлено, що представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від
імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво
виникає на підставі договору, закону або акта органу юридичної особи та з інших
підстав, встановлених актам цивільного законодавства.

Зокрема,
у відповідності до ч.1 ст. 247 Цивільного кодексу України, строк довіреності
встановлюється в довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона
зберігає чинність до припинення її дії.

Згідно
з п.1 ч.1 ст. 248 Цивільного кодексу України, представництво за довіреністю
припиняється у разі закінчення строку довіреності.

Як
вже зазначалось вище, відповідно до правил господарського процесуального
судочинства, громадянам надано право вести свої справи в господарському суді
через представників, але повноваження останніх повинні бути підтверджені
нотаріально посвідченою довіреністю.

Таким
чином, в даному випадку в судове засідання 02.04.2008р. від позивача з'явилась
особа, повноваження якої не підтверджені належним чином, у зв'язку з чим вона
не може вважатись повноважним представником позивача.

Будь-яких
заяв або клопотань від позивача до суду не надходило.

Оскільки
явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом
обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи належні докази
повідомлення представника позивача про місце, дату та час судового засідання,
суд апеляційної інстанції визнав можливим розглядати справу у відсутність
представника позивача за наявними у справі матеріалами, у відповідності до
положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши
доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення
представника відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої
інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

18.06.2002р.  між
позивачем та Відокремленим підрозділом Приватного вищого навчального
закладу «Європейський університет» було укладено договір оренди приміщень (далі
за текстом - Договір).

У
відповідності до умов Договору, позивач (Орендодавець) зобов'язався здати, а
відповідач (Орендар) прийняти в орендне користування окремо стояче житлове
приміщення з гаражами (будинок) та прилеглу до нього територію за адресою: вул.
Довженка, 15, загальною площею 682, 2 кв. м. та сплачувати орендну плату за
користування майном (п.1.1 Договору).

В
п.4.2 Договору встановлено, що термін оренди може бути скорочений лише за
згодою сторін.

Обґрунтовуючи
свої позовні вимоги позивач зазначає про те, що відповідач звільнив орендовані
приміщення без попередження позивача у встановлені діючим законодавством строки
та, відповідно, розірвав Договір оренди в односторонньому порядку.

Апеляційний
суд не погоджується з таким твердженням позивача з наступних підстав.

Згідно
ч.1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно
до ст. 626 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних
прав та обов'язків.

За
договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві)
за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської
діяльності (ч.1 ст. 283 Господарського кодексу України).

Відповідно
до частини 6 ст. 283 Господарського кодексу України, до відносин оренди
застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням
особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно
з ч.1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди)
наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування
за плату на певний строк.

У
відповідності до ч.1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном
з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Договір
оренди є одним з видів зобов'язального майнового найму, правовідносини за яким
регламентуються загальними нормами зобов'язального права та майнового
найму.

Плата
за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором
(ч.5 ст. 762 Цивільного кодексу України).

Відповідно
до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В ст.
193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та
інші учасники  господарських відносин
повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до
закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Зазначене
також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що
зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та
вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності
таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог,
що звичайно ставляться.

Відповідно
до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно
з положеннями ст. 599 Цивільного  кодексу
України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В ст.
825 Цивільного кодексу України передбачено, що наймач житла має право за згодою
інших осіб, які постійно проживають разом з ним, у будь-який час відмовитися
від договору найму, письмово попередивши про це наймодавця за три місяці.

Якщо
наймач звільнив помешкання без попередження, наймодавець має право вимагати від
нього плату за користування житлом за три місяці, якщо наймодавець доведе, що
він не міг укласти договір найму житла на таких самих умовах з іншою особою.

З
матеріалів справи вбачається, що в листі №185/09 від 13.09.2004р. позивач
просив створити комісію про встановлення об'єму робіт, які необхідно було
виконати при передачі приміщення з оренди.

Дана
обставина, на думку суду, свідчить про те, що станом на дату складання даного
листа позивач був обізнаний щодо намірів відповідача звільнити орендовані
приміщення.

Окрім
того, в матеріалах справи наявний лист відповідача №413/07 від 30.07.2004р., в
якому останній повідомляє про бажання достроково припинити дію Договору.

Орендовані
приміщення були повернуті відповідачем позивачу, про що свідчать Акти
здачі-приймання від 15.09.2004р. та від 29.12.2004р. Зокрема, в п.4 Акту від
29.12.2004р., який містить підписи обох сторін, зазначено про те, що Договір
оренди від 18.06.2002р. припинив свою дію.

До
матеріалів справи також було додано копію постанови Київського апеляційного
господарського суду у справі №36/122-35/355 від 03.07.2007р. за позовом
Суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 до Приватного вищого
навчального закладу «Європейський Університет» про стягнення 12 334,10 грн., в
якій апеляційним судом було підтверджено той факт, що договір оренди від
18.06.2002р. припинив свою дію 29.12.2004р. з підписанням відповідного Акту
здачі-приймання приміщення.

В ч.2
ст. 35 Господарського процесуального кодексу України визначено, що факти,
встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при
вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Також,
апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на той факт, що в п.3, п.4
Акту здачі-приймання приміщення від 29.12.2004р. зазначено, що відповідач
сплачує компенсацію за незадовільний технічний стан орендованих приміщень у
розмірі 15 000,00 грн. і сторони не мають одна до одної претензій з цього
приводу.

Таким
чином, підписавши вищевказаний Акт від 29.12.2004р. сторони дійшли згоди про
те, що Договір оренди припиняє свою дію і будь-яких зауважень (претензій) щодо
технічного стану повернутих орендованих приміщень позивач (Орендодавець) до
відповідача (Орендаря) не має.

Належних
та допустимих доказів на підтвердження того, що сторони укладали будь-які
додаткові угоди до спірного Договору оренди або інші правочини, які б змінювали
термін його дії, позивач суду не надав, тоді як обов'язок доведення наявності
факту порушення або посягання на права та/або охоронювані законом інтереси, у
відповідності з правилами господарського процесуального судочинства, покладено
саме на позивача.

В ст.
4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у
господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового
процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22
Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони
користуються рівними процесуальними правами.

Вказані
положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм
право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу
перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів,
що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх
процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством
процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені
на них обов'язки.

У
відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України,
судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони
та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим
особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних
обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип
змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує
повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою
з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи,
зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом
подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом
висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому
засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони).
Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми
матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою
захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Окрім
того, згідно з ч.1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Доводи,
викладені позивачем в апеляційній скарзі, спростовуються доказами, наявними в
матеріалах справи. Інших додаткових пояснень або доказів, окрім тих, які наявні
в матеріалах справи, позивач суду не надав. Будь-яких заяв або клопотань з
цього приводу до суду не надходило.

Зважаючи
на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження
як факту відсутності попередження позивача у встановленому порядку та строки
про звільнення орендованих приміщень, так і вчинення будь-яких інших дій, які б
свідчили про односторонню відмову від виконання зобов'язань за спірним
Договором оренди або завдання позивачу майнової шкоди, апеляційний суд
погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є
необґрунтованими, недоведеними та таким, що не підлягають задоволенню.

За
таких обставин, колегія суддів апеляційного суду констатує, що Рішення
Господарського суду міста Києва у справі №16/389 від 19.12.2007р. прийнято з
повним та всебічним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а
також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційна скарга Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1,
з викладених у ній підстав, задоволенню не підлягає.

Зважаючи
на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу України, витрати, понесені позивачем при
поданні апеляційної скарги, а саме 106,37 грн. державного мита, не
відшкодовуються та покладаються на позивача (апелянта).

Враховуючи
вищевикладене, керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1залишити без задоволення, а Рішення
Господарського суду міста Києва по справі №16/389 від 19.12.2007р. - без змін.

2.
Відмовити в задоволенні клопотання позивача від 22.02.2008р. про повернення
державного мита у сумі 105,00 грн., сплаченого згідно з квитанцією №103 від
17.01.2008р.

3.
Повернути Суб'єкту підприємницької діяльності - фізичній особі ОСОБА_1
(АДРЕСА_1, ідентифікаційний НОМЕР_1) з Державного бюджету України надмірно
сплачене державне мито у сумі 0,63 грн. (0 гривень 63 копійки), перераховане до
Державного бюджету України (р/р №0011, одержувач: УДК у
Шевченківському районі м. Києва, банк одержувача: ГУДК України у м. Києві, МФО
820019, ) згідно з квитанцією №19 від 22.02.2008р.

4.
Матеріали справи №16/389 повернути до Господарського суду міста Києва.

5.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до
касаційної інстанції у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя

Судді

07.04.08 (відправлено)