ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2008 р.

№
38/207-07

Вищий
господарський суд  України у
складі колегії  суддів:

Т.Б.
Дроботової - головуючого Н.О. Волковицької
Л.І. Рогач

за
участю представників:

позивача

не
з'явився (про час та місце судового засідання повідомлений належним чином)

відповідача не з'явився (про час та місце
судового засідання повідомлений належним чином)

розглянувши
у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1

на
постановуХарківського
апеляційного господарського суду від 30.10.2007р.

у
справі

№
38/207-07 господарського суду Харківської області

за
позовом

ОСОБА_1

до

Акціонерного
товариства "Ера"

про

визнання
недійсним рішення загальних зборів акціонерів та стягнення дивідендів

ВСТАНОВИВ:

У
березні 2000р. фізична особа ОСОБА_1 звернулась до Московського районного суду
міста Харкова з позовом Акціонерного товариства "Ера" про стягнення
заборгованості за дивідендами, посилаючись на статті 203, 212, 214 Цивільного
кодексу Української РСР, статтю 43 Закону України "Про господарські
товариства".

Ухвалою
Московського районного суду міста Харкова від 15.01.2002р. позов було залишено
без розгляду.

За
наслідками розгляду скарг фізичної особи ОСОБА_1 та з огляду на Закон України №
483-V від 15.12.2006р., яким внесено зміни до статті 12 Господарського
процесуального кодексу України та віднесено до компетенції господарських судів
України справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між
господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), справу
ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.04.2007р. передано
на розгляд господарському суду Харківської області.

22.06.2007р.
позивачем письмово викладено господарському суду усі заявлені позовні вимоги у
даній справі у хронологічному порядку з посиланням на заяви про їх доповнення
та уточнення (т.4, а.с.25) наступним чином: стягнути з відповідача на користь
позивача дивіденди в сумі, визначеній судом у судовому засіданні, з урахуванням
38 відсотків річних за кожен рік невиплати дивідендів, стягнути з відповідача
на користь позивача суму 15грн., стягнути з відповідача на користь позивача
дивіденди в розмірі 18,51грн., визнати незаконним та скасувати рішення
загальних зборів акціонерів від 22.05.1996р. про виплату дивідендів продукцією
підприємства, стягнути з відповідача на користь позивача 1350,5грн. моральної
шкоди, стягнути з відповідача на користь позивача всі невиплачені суми,
починаючи з 1994 року з урахуванням річних.

Відповідач
не виклав свою позицію щодо позовних вимог.

Рішенням
господарського суду Харківської області від 25.06.2007р. (суддя Жельне С.Ч.)
відхилено клопотання позивача про забезпечення позову, витребуванні додаткових
доказів, введення наскрізної нумерації листів у четвертому томі справи; у
частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди провадження у справі
припинено; в решті позову відмовлено.

Судове
рішення в частині часткового припинення провадження у справі вмотивовано
непідвідомчість господарським судам спору щодо стягнення моральної шкоди
фізичною особою.

Відмовляючи
в решті позовних вимог, суд послався на недоведеність заборгованості
відповідача за виплатою дивідендів належними та допустимими доказами в
розумінні статті 33 Господарського процесуального кодексу України, звернення з
вимогою про визнання незаконним рішення загальних зборів після закінчення
строку позовної давності для судового захисту порушеного права, визначеного
статтями 73, 76, 80 Цивільного кодексу Української РСР.

Постановою
Харківського апеляційного господарського суду від 30.10.2007р. (судді Олійник
В.Ф. -головуючий, Кравець Т.В., Гончар Т.В.) рішення місцевого господарського
суду було залишено без змін; однак апеляційним господарським судом викладено
власне вмотивування кожної з відхилених позовних вимог.

Так,
відмовляючи у стягненні невиплачених дивідендів за 1994р. в сумі 6,27грн.,
судова колегія встановила, що такі дивіденди позивачу нараховувались, однак
порушене право позивача в цій частині не підлягає судовому захисту внаслідок
звернення її до суду за межами строку позовної давності, встановленого статтею
71 Цивільного кодексу Української РСР.

Також
судовою колегією встановлено, що дивіденди за 1995 рік в сумі 12,24грн.
перераховані позивачу телеграфним переказом 14.10.2000р.

Судом
встановлено, що, за довідкою відповідача, дивіденди за 1996-1999 роки не
нараховувались та не виплачувались у зв'язку з відсутністю прибутку, що
відображено протоколами загальних зборів акціонерів АТ "Ера" за
1996-1999 роки, відтак у стягненні 18,51грн. та 15грн. правомірно відмовлено
місцевим судом на підставі статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу
України за їх недоведеністю.

Відмовляючи
у задоволенні вимог щодо оскарження рішення загальних зборів акціонерів від
22.02.1996р., судова колегія апеляційного господарського суду вказала, що рішення
про виплату дивідендів продукцією не суперечить статуту акціонерного
товариства.

Відхиляючи
доводи апеляційної скарги про допущені місцевим господарським судом
процесуальні порушення та неповноту дослідження обставин справи, апеляційний
господарський суд вказав, що предметом розгляду даної справи була виплата
дивідендів, нарахованих відповідно до рішення загальних зборів акціонерів;
відтак визначення сум, що спрямовуються акціонерним товариством на виплату
дивідендів та прийняття відповідного рішення відноситься до компетенції
загальних зборів товариства, а не господарського суду; в свою чергу позивач не
скористалась своїм правом як учасник господарського товариства на отримання
інформації про діяльність товариства, наявність рішень про порядок виплати дивідендів.

Не
погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, позивач звернувся до
Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить
постанову апеляційного суду у даній справі скасувати та передати справу на
новий розгляд.

У касаційній
скарзі скаржник посилається на порушення та неправильне застосування судами
статей 16, 22, 30, 35, 38, 66, 83 Господарського процесуального кодексу
України, статей 71, 74, 80, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР, статтю
1167 Цивільного кодексу України, Європейську конвенцію про захист прав людини
та основоположних свобод; зокрема, справу розглянуто за відсутності довідки про
включення відповідача в Єдиний державний реєстр підприємств та організацій
України; розгляд судом справи здійснювався щодо обов'язків особи, належним
чином не залученої до участі у справі (Закритого акціонерного товариства
"Ера" замість   належного
відповідача Акціонерного товариства "Ера"), відтак судові ухвали не
направлялись належному відповідачу; в порушення статті 38 Господарського
процесуального кодексу України суд не витребував у відповідача докази у справі;
не розглянув у повному обсязі всі позовні вимоги позивача про стягнення
дивідендів за 2000-2007 роки.

Відповідач
не надав відзив на касаційну скаргу; сторони не скористались правом на участь
представників у судовому засіданні.

Заслухавши
доповідь судді -доповідача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет
правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в
судовому рішенні, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно
до частин 1 та 2 статті 1117  Господарського
процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові
рішення, касаційна інстанція на підставі фактичних встановлених обставин справи
перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального
і процесуального права.

Касаційна
інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не
були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Як
вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій,
позивач є акціонером акціонерного товариства "Ера" від 16.11.1994р.
та власником трьох іменних акцій вартістю 1 мільйон п'ятдесят тисяч крб.
(10,50грн.).

Позивач
звернулась до суду за захистом її порушеного права, зазначаючи, що з 1994 року
акціонерним товариством їй не виплачувались дивіденди, суму яких вона визначити
не може, оскільки їй не відома сума прибутку, та просить здійснити це суд,
витребувавши у відповідача відповідну бухгалтерську документацію.

В
подальшому позивач доповнювала позовні вимоги заявами від 01.03.01р. (т.1,
а.с.92, т.1, а.с.97-98, т.1, а.с.169, т.2, а.с.2-3).

Під
час розгляду справи у господарському суді заяв про збільшення позовних вимог в
порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивачем не подано.

Відтак
судами здійснено розгляд позовних вимог позивача, виходячи з їх змісту на
момент подання до суду останньої заяви про збільшення позовних вимог: про
виплату дивідендів за 1994-1999р.р. з урахуванням 38% відсотків річних,
визнання незаконним та скасування рішення загальних зборів акціонерів від
22.05.1996р. про виплату дивідендів продукцією підприємства, стягнення з
відповідача на користь позивача 1350,5грн. моральної шкоди.

Також
судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно довідки відповідача від
31.08.2000р. № 34-осо за 1994 рік ОСОБА_1нараховані 6,27грн. дивідендів, за
1995р. -12,24грн. дивідендів, що виплачувались продукцією підприємства, про що
було прийнято рішення загальних зборів від 22.02.1996р.

Дивіденди
в сумі 12,24грн. перераховані позивачу телеграфним переказом 14.10.2000р.

Статутом
АТ "Ера" передбачено виплату дивідендів один раз на рік, за рахунок
прибутку, після підведення підсумків фінансової діяльності товариства. Загальні
збори акціонерів повинні бути скликані не пізніше двох місяців після закінчення
звітного року для розгляду річного балансу та звіту ревізійної комісії.

Відповідно
до статті 10 Закону України "Про господарські товариства" учасники
товариства мають право одержувати інформацію про його діяльність, річні звіти,
баланси, протоколи зборів; апеляційним судом зазначено, що матеріали справи
не  містять звернень позивача до
відповідача з вимогою надати їй відповідну інформацію та відмови відповідача,
оскарження позивачем таких дій.

Відмовляючи
у задоволенні апеляційної скарги, апеляційний господарський суд зазначив, що
вирішення питання про розподіл прибутку та спрямування коштів на виплату
дивідендів належать до компетенції загальних зборів товариства та не можуть
вирішуватись судом.

Таким
чином, апеляційна інстанція погодилась з висновками місцевого суду про
безпідставність вимог позивача про сплату дивідендів за 1996-1999 роки за
відсутності відповідного рішення загальних зборів акціонерів відповідача; також
апеляційна інстанція зазначила про відповідність рішення від 22.02.1996р. про
виплату дивідендів продукцією товариства положенням його статуту, доведеність
належними та допустимими доказами перерахування позивачу 12.24грн. дивідендів
за 1995 рік.

У
задоволенні вимог про сплату дивідендів за 1994 рік судами відмовлено на
підставі статей 71, 80 Цивільного кодексу Української РСР.

Судова
колегія погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, які відповідають
нормам матеріального та процесуального права, що підлягали застосуванню

За
статтею 54 Господарського процесуального кодексу України, статтею 137
Цивільного процесуального кодексу України (чинного на момент звернення до
суду),  позовна заява повинна містити
обставини та докази, що підтверджують позов, його ціну.

Збільшення
позовних вимог в господарському процесі повинно здійснюватися з додержанням
вимог статті 22 Господарського процесуального кодексу України.

Розглядаючи
справу, господарський суд зобов'язаний додержуватися предмету та підстав
позову, вказаних позивачем, він не вправі виходити самостійно за їх межі.

Таким
чином, господарськими судами законно та обґрунтовано розглянуто позовні вимоги
позивача відповідно до їх предмету та підстав звернення, в межах наданих судам
повноважень.

До
повноважень господарських судів не входить самостійне нарахування дивідендів, а
також визначення підстав, за якими їх належить стягнути (відповідних рішень
акціонерного товариства).

З
поданої позивачем позовної заяви вбачається, що нею не наведено будь-яких
підстав для задоволення вимог про стягнення дивідендів за 2001-2007 роки, не
подано належного процесуального документу про включення таких вимог до складу
позову.

Також
безпідставними є доводи скаржника щодо прийняття рішення про права та обов'язки
особи, не залученої до участі у справі: судове рішення стосується підприємства
"Ера", створеного  в
організаційно-правовій формі закритого акціонерного товариства, що вбачається
зі статуту.

Касаційна
скарга не містить будь-яких доводів, що спростовували б висновки судів
попередніх інстанцій щодо обґрунтованості позовних вимог позивача, чи вказували
б на неправильне застосування судами норм процесуального права, що можуть бути
підставою для скасування судових рішень.

Таким
чином, перевіривши у відповідності до частини 2 статті 111 5  Господарського процесуального кодексу
України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у постанові
апеляційного господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що
апеляційний та місцевий господарські суди в порядку статей 43, 99, 101
Господарського процесуального кодексу України
розглядаючи справу, всебічно, повно та об'єктивно розглянули в судовому
процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідили подані сторонами в
обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; належним чином
проаналізували  правовідносини, що
виникли та існували між сторонами, та дійшли законних та обґрунтованих
висновків за наслідками розгляду позову та апеляційної скарги.

Висновки
апеляційного суду, якими відхилено доводи апеляційної скарги, ґрунтуються на
належних та допустимих доказах, наведених у постанові суду.

Як
наслідок, прийняті апеляційним та місцевим господарськими судами постанова та
рішення відповідають вимогам статей 84 та 105 Господарського процесуального
кодексу України та Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 29.12.76
р. "Про судове рішення" зі змінами та доповненнями.

Доводи
скаржника не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на положення статті
1117 Господарського процесуального кодексу України та з підстав їх
суперечності обставинам справи.

Твердження
заявника про порушення і неправильне застосування господарськими судами норм
процесуального та матеріального права при прийнятті постанови та рішення не
знайшли свого підтвердження, з огляду на що підстав для скасування зазначених
судових актів колегія  суддів не вбачає.

На
підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117,
пунктом 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України,
Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну
скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову
Харківського апеляційного господарського суду від 30.10.2007 року у справі №
38/207-07 у справі господарського суду Харківської області та рішення
господарського суду Харківської області від 25.06.2007 року залишити без змін.

Головуючий
Т. Дроботова

Судді:
Н. Волковицька

Л.
Рогач