ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2008 р.

№ 7/278/06-20/429/07

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова Є.В.,

суддів:

Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційну скаргу

закритого акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" в особі філії "Запорізьке регіональне управління" (далі Банк)

на постанову

Запорізького апеляційного господарського суду

від

27.02.08

у справі

№ 7/278/06-20/429/07

господарського суду

Запорізької області

за позовом

Банку

до

Головного управління Державного казначейства України у Запорізькій області (далі Казначейство),

треті особи:

приватне підприємство "Реклама-Сервіс"

(далі Підприємство),

товариство з обмеженою відповідальністю "Оцінка плюс" (далі Товариство),

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області (далі Фонд),

комунальне підприємство "Запорізьке міське інвестиційне агентство" (далі Агентство),

виконавчий комітет Запорізької міської ради

(далі Виконком),

комунальне підприємство "Муніципальна телевізійна мережа" (далі Комунальне підприємство),

про

зобов'язання утриматись від вчинення дій, які перешкоджають користуватися державним нерухомим майном відповідно до умов договору оренди та стягнення 56 658,68 грн. збитків

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:

Войченко С.О. (за дов. б/н від 30.11.06);

Молодико К.Ю. (за дов. № 3815-П_П від 01.09.05)

- відповідача:

Юрченко І.А. (за дов. № 12-30/8195 від 25.12.07);

- третіх осіб:

Підприємства:

не з'явились;

Товариства:

не з'явились;

Фонду:

не з'явились;

Агентства:

не з'явились;

Виконкому:

не з'явились;

Комунального підприємства:

не з'явились.

Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України, яка переглядає справу в касаційному порядку, не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 12.06.08 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 19.12.06 господарського суду Запорізької області (суддя Кутіщева Н.С.) позовні вимоги Банку задоволено.

З Казначейства на користь Банку стягнуто 56 658,49 грн. шкоди,

651,59 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою від 16.02.07 Запорізького апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Шевченко Т.М., суддів –Кагітіної Л.П., Радченко О.М.) апеляційну скаргу Казначейства задоволено.

Рішення від 19.12.06 господарського суду Запорізької області скасовано.

У задоволенні позовних вимог Банку відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 21.06.07 касаційну скаргу Банку задоволено частково.

Рішення від 19.12.06 господарського суду Запорізької області та постанову від 16.02.07 Запорізького апеляційного господарського суду скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи рішенням від 14.12.07 господарського суду Запорізької області (суддя Гандюкова Л.П.) у задоволенні позовних вимог Банку відмовлено повністю.

Постановою від 27.02.08 Запорізького апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Колодій Н.А., суддів –Коробка Н.Д., Яценко О.М.) апеляційну скаргу Банку залишено без задоволення, а рішення від 14.12.07 господарського суду Запорізької області –без змін.

Вказані судові рішення мотивовані тим, що вертикальні панелі об'ємних світлових елементів є зовнішньої рекламою Банку для розміщення якої він мав отримати відповідний дозвіл, а тому самовільний демонтаж Казначейством вказаної установки на будівлі, що є власністю держави, підпадає під ознаки самозахисту в розумінні ст. 19 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим в його діях немає ознак протиправного діяння.

Не погодившись з рішеннями попередніх судових інстанцій прийнятими під час нового розгляду справи, Банк звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою у якій просить постанову від 27.02.08 Запорізького апеляційного господарського суду скасувати, та прийняти по справі нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити у повному обсязі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскарженого судового акту було порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 13, 19 Конституції України, ст.ст. 13 15, 16, 19, 22, 316-321, 325, 1166, 1192 Цивільного кодексу України, ст. 1, п. 7 ст. 8, ст.ст. 26, 27 Закону України "Про рекламу", ст.ст. 42, 43, 27, 32, 34, 36, 43 Господарського процесуального кодексу України.

У своїх відзивах на касаційну скаргу Казначейство, Фонд, Агентство та Комунальне підприємство щодо доводів скаржника заперечують, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просять касаційну скаргу Банку залишити без задоволення, а оскаржену постанову –без змін.

09.06.08 до колегії суддів Вищого господарського суду України надійшло клопотання Агентства № 6/02 від 02.06.08 в якому ставиться питання про розгляд справи без участі його представника.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзиви на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, 17.03.06 між Фондом (Орендодавець) та Банком (Орендар) було укладено договір № 1879/д оренди державного майна (далі Договір), що знаходиться на балансі Казначейства. Термін дії Договору визначено до 17.03.09.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до умов Договору Орендодавець за актом прийому-передачі передав Орендарю в строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме: вбудовані в перший поверх адміністративної будівлі нежитлові приміщення (Літера А-12, частини приміщення № 38, 38а, 39, 39а, 41-43, 45-92, 92а, тамбур 11, тамбур 111; площа в цокольному поверсі –45,3 м2, хол (вхід) –1,0 м2, хол (великий) –14,9 м2) загальною площею за внутрішнім обміром 856,00 м2 та частину даху площею 5,00 м2 (далі Майно), відповідно до даних технічного паспорту станом на 23.02.06.

При цьому, встановлено, що п. 1.2 Договору визначено, що майно передається в оренду з метою: 856,00 м2 –розміщення відділення Банку, 5,00 м2 –розміщення зовнішньої реклами Банку.

Вирішуючи спір попередні судові інстанції встановили, що майно, що є предметом оренди, належить державі на праві власності

відповідно до договору купівлі-продажу цілісного майнового банківського комплексу акціонерного комерційного агропромислового банку "Україна" від 28.08.03 № 130-04/055/128, та згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 13.10.03 № 599-р "Про використання викупленого майна АКАБ "Україна" адміністративна будівля загальною площею 7 341,4 м2 за адресою м.Запоріжжя, пр.Леніна, 168, закріплена на праві оперативного управління за Казначейством (Балансоутримувач).

Місцевий та апеляційний суди встановили, що відповідно до п. 5.4 Договору Орендар взяв на себе зобов'язання протягом місяця з дати нотаріального посвідчення договору оренди укласти з Балансоутримувачем орендованого майна угоди про надання комунальних послуг, спільне користування та утримання будинку і прибудинкової території, та надати їх копії Орендодавцю. При цьому, встановлено, що угода про спільне користування та утримання будинку і прибудинкової території повинна обов'язково передбачати питання контролю за станом орендованого майна в порядку, визначеному правилами та положеннями про безпечну та надійну експлуатації будівель, споруд і приміщень та їх технічне обслуговування.

При вирішенні спору по суті попередніми судовими інстанціями встановлено, що у 2002 році Банком на даху будівлі, в якій знаходять орендоване згідно Договору приміщення, на стаціонарній основі, вмонтованій в елементи даху при будівництві будівлі, було розміщено зовнішню рекламу –вертикально встановлені панелі об'ємно-світових елементів в загальній кількості 22 штуки (найменування Банку та його графічний логотип). Встановлено, що зазначена стаціонарна основа попередньо призначалась і використовувалась для розміщення назви і графічного логотипу АКАБ "Україна", якому належав даний будинок.

Разом з тим, вирішуючи спір попередні судові інстанції встановили, що фактично зовнішня реклама Банку була розташована на даху будинку з перевищенням відведеної для цих цілей площі, замість 5,00 м2 –89,9 м2, що майже в 18 разів перевищує площу для розміщення зовнішньої реклами, визначену умовами Договору. При цьому, судами наголошено, що розмір орендної плати за Договором визначено з розрахунку лише за 5,00 м2 даху.

Крім того, судами встановлено, що для кріплення елементів зовнішньої реклами Банк використав металеві конструкції, які є державною власністю, і в користування Банку не передавались. Будь-які дослідження компетентних служб щодо технічного стану цих конструкцій та можливості їх використання для кріплення рекламних споруджень не робилися, а тому, враховуючи, що кожен елемент реклами підключений до електричної мережі та має розмір більш ніж

1,5 метри по висоті, така обставина становить реальну небезпеку у разі поломки рекламних конструкції Банку або їх падіння.

Водночас, судовими інстанціями встановлено, що вказана рекламна конструкція була встановлена Банком без отримання дозволу Виконкому та без погодження даного питання з Казначейством, яке фактично є уповноваженим представником власника.

На підставі наданих сторонами доказів по справі судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Казначейство зверталось до Банку з пропозицією в термін до 20.08.06 демонтувати зазначену рекламну конструкцію, та попереджало про те, що у разі неприйняття цієї пропозиції демонтаж буде виконано Казначейством самостійно. Проте, Банк не прийняв зазначену пропозицію, пославшись на наявність Договору, умовами якого передбачена оренда даху площею 5,00 м2 для розташування рекламної установки.

На підставі матеріалів справи судовими інстанціями встановлено, що 07.09.06 Казначейством було самостійно здійснено демонтаж зовнішньої реклами Банку, у зв'язку з чим 11.09.06 представниками Банку та Підприємства було складено акт огляду знятої конструкції за адресою: м.Запоріжжя, пр.Леніна, буд.168, який містить висновок про те, що пошкодження, завдані некваліфікованим демонтажем конструкції, роблять подальшу її експлуатацію неможливою. Також, встановлено, що Підприємством було зроблено калькуляцію витрат на виготовлення та монтаж аналогічної конструкції згідно якої вартість робіт по відновленню такої рекламної конструкції становить 56 658,49 грн.

З метою відшкодування зазначених витрат та відновлення порушеного права Банк звернувся до суду з даним позовом, предметом якого, з урахуванням уточнень, є зобов'язання Казначейства утриматись від вчинення дій, які перешкоджатимуть Банку користуватись відповідно до умов Договору частиною даху – для розміщення зовнішньої реклами Банку за адресою: м.Запоріжжя, пр.Леніна, 168, та стягнення з Казначейства збитків, завданих протиправними діями щодо майна Банку у розмірі 56 658,49 грн.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що, як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, фактично причиною виникнення спору в даній справі стало питання про правомірність розміщення Банком спірної зовнішньої реклами та наявність підстав для відшкодування йому майнової шкоди внаслідок демонтажу та вилучення належної йому конструкції зовнішньої реклами.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що ст. 1 Закону України "Про рекламу" від 03.07.96 № 270/96-ВР /далі Закон/ (у редакції, що діяла на момент розміщення спірної конструкції) визначено, що зовнішня реклама –це реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг.

За приписами ст. 16 названого Закону розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах провадиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, та в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Зовнішня реклама на територіях, будинках та спорудах розміщується за згодою їх власників або уповноважених ними органів (осіб).

Аналогічна за змістом норма міститься у п. 4 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.98 № 1511 /далі Правила/ (що діяла на момент розміщення Банком спірної рекламної конструкції), за змістом якої на територіях, будинках і спорудах зовнішня реклама розміщується за згодою їх власників або уповноважених ними органів (осіб) з урахуванням архітектурних, функціонально-планувальних, історико-культурних чинників, типології елементів місцевого середовища та з додержанням правил благоустрою територій населених пунктів.

Пунктом 1 зазначених Правил передбачено, що дозвіл –це документ установленої форми, виданий розповсюджувачу зовнішньої реклами на підставі рішення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, який дає право на розміщення зовнішньої реклами на певний строк та у певному місці. Відповідно до п. 20 цих Правил видача дозволу реєструється в журналі реєстрації заяв та дозволів на розміщення зовнішньої реклами.

Ідентичні приписи щодо порядку отримання дозволу на розміщення реклами встановлено Типовими правилами розміщення зовнішньої реклами, які затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 2067 від 29.12.03, та рішенням Виконкому № 149 від 22.04.04 "Про порядок розміщення об’єктів зовнішньої реклами в м.Запоріжжі".

Разом з тим, як встановлено місцевим та апеляційним судами, будь-яких дій по отриманню дозволу на розміщення рекламної конструкції в порядку встановленому законодавством про рекламу, Банк не вчиняв.

З урахуванням наведених правових положень колегія суддів Вищого господарського суду України вважає підставним висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що Банком фактично було порушено передбачений законом порядок розміщення зовнішньої реклами на фасаді будинку.

Щодо вимог Банку про стягнення завданої шкоди колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що право на відшкодування збитків має особа, цивільне право якої порушено.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, приймає до уваги, що за змістом п. 3.2 Порядку демонтажу, обліку, зберігання і реалізації спеціальних конструкцій, які призначені для розміщення зовнішньої реклами, затвердженого рішенням Виконкому від 22.04.04 № 149, визначено, що демонтажу підлягають спеціальні конструкції, власника яких встановити неможливо; самовільно розміщені спеціальні конструкції; спеціальні конструкції, що створюють у разі їх неналежної експлуатації загрозу життю або здоров’ю людей та/або заподіянню шкоди майну третіх осіб: рекламні конструкції, плата за розміщення яких в Єдиному міському комплексі розміщення рекламних конструкцій не проводилася на протязі двох місяців.

Отже, оскільки Банк в 2002 році самовільно встановив рекламну конструкцію без отримання дозволу та погодження з відповідними у тому числі і технічними службами, плату за розміщення реклами до Єдиного міського комплексу розміщення рекламних конструкцій не вносив, то така рекламна конструкція згідно положень п. 3.2 Порядку підлягає демонтажу.

Колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що згідно ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, у тому числі здійснюючи поновлення порушеного чи оспорюваного права самостійно (самозахист).

Водночас, колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що відповідно до ст. 19 Цивільного кодексу України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від протиправних посягань. Самозахистом є застосування особою заходів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Абзацом другим частини другої наведеної статті передбачено можливість самостійного обрання особою способу самозахисту.

Таким чином, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає правомірним також висновок попередніх судових інстанцій про те, що самовільний демонтаж Казначейством (як Балансоутримувачем) незаконно розміщеної рекламної конструкції Банку на будівлі, що є власністю держави, в розумінні вказаних нормативних положень підпадає під ознаки самозахисту, а відтак не є протиправним діянням.

З урахуванням наведених правових положень колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи, викладені Банком в касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення судами не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів, але відповідно до положень ст. 43 Господарського процесуального кодексу України оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про встановлення тих чи інших обставин справи, здійснюється за внутрішнім переконанням суду і їх перевірка не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги

ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Отже, з врахуванням того, що з’ясування підставності оцінки доказів та встановлення обставин по справі в силу ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції касаційної інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку про неможливість задоволення касаційної скарги.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що під час нового розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій було повно та всебічно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави для залишення їх без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу закритого акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" в особі філії "Запорізьке регіональне управління" б/н від 16.04.08 залишити без задоволення.

Постанову від 27.02.08 Запорізького апеляційного господарського суду у справі № 7/278/06-20/429/07 господарського суду Запорізької області залишити без змін.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

І.Ходаківська