ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2008 р.

№ 2-5/9668-2007

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Кривди Д.С.,

суддів:

Жаботиної Г.В.,

Уліцького А.М.

розглянувши касаційну скаргу

Щолкінської міської ради

на постанову

від 12.02.08 Севастопольського апеляційного господарського суду

та на рішення

від 08.10.07

у справі

№2-5/9668-2007

господарського суду

Автономної Республіки Крим

за позовом

Приватного підприємства "Еллада Плюс"

до

Щолкінської міської ради

про

про визнання договору діючим

за участю представників сторін

від позивача:

Горай Л.Й., дов.

від відповідача:

у засідання не прибули

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Еллада Плюс" звернулось до господарського суду Автономної Республіки Крим з позовом до Щолкінської міської ради, заявивши вимоги вважати договір оренди земельної ділянки площею 5 га для будівництва готельно-оздоровчого комплексу від 30.09.02 діючим до 20.10.09.

Позов мотивовано тим, що спірний договір укладений на підставі рішення відповідача від 25.07.02, в якому зазначено про надання земельної ділянки позивачеві строком на 5 років. У договорі зазначено строк оренди до 25.07.07. Проте договір зареєстровано в установленому законом порядку 20.10.04, акт приймання передачі підписано 20.09.04, а відтак строк користування позивачем відповідною земельною ділянкою становить менше 5 років.

Рішенням від 08.10.07 господарський суд Автономної Республіки Крим (суддя Гаврилюк М.П.) позов задовольнив, визнавши спірний договір оренди таким, що діє до 20.10.09.

Постановою від 12.02.08 Севастопольський апеляційний господарський суд (колегія суддів у складі: Антонової І.В. –головуючого, Котлярової О.Л., Ткаченка М.І.) рішення залишив без змін, а також скасував вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову.

Судові рішення мотивовані тим, що підставою виникнення орендних правовідносин між сторонами у справі є рішення ради б/н від 25.07.02 про надання позивачу в оренду земельної ділянки строком на 5 років, а в договорі сторони домовились про те, що строк дії договору починається з дня його реєстрації. При цьому суди зазначили, що датою реєстрації слід вважати 20.10.04, оскільки 30.09.02 реєстрація здійснена без перевірки документів.

Ухвалою від 16.04.08 Вищий господарський суд України порушив касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача, в якій заявлено вимоги про скасування рішення і постанови у справі та прийняття нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована неправомірністю неврахування судами обставин узгодження сторонами у договорі строку надання земельної ділянки в оренду до 25.07.07, а також відхилення доводів відповідача про здійснення державної реєстрації спірного у справі договору саме 30.09.02 за №142, оскільки 20.10.04 здійснена реєстрація договору Ленінським відділом кримської республіканської філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру", яка запроваджена лише наказом Держкомзему України №174 від 02.07.03.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, Вищий господарський суд України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, рішенням від 25.07.02 Щолкінська міська рада затвердила позивачеві проект відведення земельної ділянки площею 5 га для будівництва готельно-оздоровчого комплексу "Еллада" на 300 місць, код цільового призначення 1.11.6, та вирішила надати її в оренду строком на 5 років –до 2007 року з наступним викупом.

На виконання цього рішення сторони 30.09.02 уклали договір оренди земельної ділянки площею 5 га, розташованої у м. Щолкіно Ленінського району.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що земельна ділянка надається позивачеві терміном до 25.07.07, а строк дії договору оренди встановлюється з дня його державної реєстрації. Земельна ділянка передана Щолкінською міською радою позивачеві по акту від 20.09.04.

Рішенням №25 від 26.10.06 Щолкінська міська рада скасувала рішення від 25.07.02 в частині надання позивачеві в оренду земельної ділянки та відмовилась від договору оренди земельної ділянки від 30.09.02, зазначивши про його невиконання орендарем.

Листом від 29.01.07 позивач звернувся до відповідача з клопотанням про продовження строку дії договору оренди від 30.09.02. Але листом від 12.04.07 відповідач повідомив позивача про прийняття рішення №25 від 26.10.06 про розірвання з ним договору.

Звертаючись до господарського суду з позовом у даній справі, позивач заявив вимоги вважати договір оренди земельної ділянки площею 5 га для будівництва готельно-оздоровчого комплексу від 30.09.02 діючим до 20.10.09. Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов, визнав вказаний договір оренди таким, що діє до 20.10.09.

У відповідності зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; суд може захистити таке право та інтерес способами, що встановлені договором або законом. Способи захисту прав на землю визначені, зокрема, ст. 152 ЗК України. Вказані норми не передбачають в якості способів захисту прав ані "вважати договір діючим", ані визнання його таким, що діє до певної дати.

Проте задовольняючи позов про визнання договору таким, що діє до 20.10.09, суди першої та апеляційної інстанцій не зазначили норму закону, яка передбачає захист права позивача вказаним способом. Тобто суди фактично ухилились від встановлення наявності або відсутності порушення певних прав позивача та визначення передбаченого законом способу захисту цих прав у разі їх порушення.

По суті спору позивач доводить, що спірний договір укладений на підставі рішення відповідача від 25.07.02, в якому зазначено про надання земельної ділянки позивачеві строком на 5 років. У договорі зазначено строк оренди до 25.07.07. Проте договір зареєстровано в установленому законом порядку 20.10.04, акт приймання передачі підписано 20.09.04, а відтак строк користування позивачем відповідною земельною ділянкою становить менше 5 років.

Суди першої та апеляційної інстанції погодились з такими доводами позивача, зазначивши про те, що підставою виникнення орендних правовідносин між сторонами у справі є саме рішення Щолкінської міської ради від 25.07.02, а в договорі хоча і встановлено строк оренди до 25.07.07, але передбачено початок строку дії договору з дня його реєстрації.

При цьому судами залишено поза увагою положення глави 18 Цивільного кодексу України, яка розрізняє поняття строку та терміну. Згідно зі ст.ст. 251, 252 цього Кодексу строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, він визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами; а терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, і він визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Як встановлено судами, в спірному договорі передбачено надання земельної ділянки в оренду до 25.07.07, тобто в даному випадку йде мова саме про "термін", визначений календарною датою.

Стосовно ж умови договору про обчислення строку договору з дня його державної реєстрації, то суди не встановили визначення в договорі цього строку як певного періоду в часі, а виходили лише із зазначення строку 5 років у відповідному рішенні ради. При цьому судами не надано правової оцінки тому, що цим рішенням ради передбачено надання земельної ділянки в оренду саме до 2007 року.

До того ж, як вірно зазначено в постанові суду апеляційної інстанції, відповідно до ст.ст. 1, 15 Закону України "Про оренду землі" оренда землі –це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності; і строк дії договору оренди є однією з істотних умов договору. Судами при розгляді справи не встановлено обставини щодо визнання недійсною або зміни умови договору, яка визначає термін оренди до 25.07.07, а відтак і не зазначено підстав для звільнення сторін від виконання цієї умови.

Також не можна визнати беззаперечним висновок суду апеляційної інстанції про те, що фактом державної реєстрації спірного договору оренди слід вважати саме 20.10.04, коли державний орган земельних ресурсів здійснив експертизу документів, наданих орендарем.

Відповідно до п.п. 2, 3, 12-14 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.98 №2073 (далі –Порядок), державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок; вона проводиться виконавчим комітетом сільської, селищної та міської ради, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за місцем розташування земельної ділянки.

Факт державної реєстрації засвідчується у 10-денний термін гербовою печаткою та підписом голови відповідної ради, Київської, Севастопольської міської державної адміністрації або уповноваженої ними посадової особи; а після цього реєструється у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі, яка ведеться державним органом земельних ресурсів за формою згідно з додатком. При цьому датою реєстрації договору оренди у Книзі записів має бути дата засвідчення факту державної реєстрації.

Проте суд апеляційної інстанції при визначенні дати засвідчення факту державної реєстрації не керувався вищевказаними нормами та виходив з обставин здійснення органом земельних ресурсів експертизи документів, а не з обставин власне засвідчення цього факту відповідним виконавчим комітетом ради або державною адміністрацією гербовою печаткою та підписом уповноваженої посадової особи, як це визначено у Порядку.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив про реєстрацію спірного договору в день його укладення 30.09.02 в порушення п. 11 Порядку без перевірки документів. Проте в постанові всупереч вимогам ст. 105 ГПК України відсутні жодні посилання на досліджені судом докази, які свідчать про нездійснення органом земельних ресурсів відповідної перевірки документів, визнання таких дій або бездіяльності цього органу незаконними, а також визнання у зв'язку з цим незаконними дій відповідача по здійсненню державної реєстрації 30.09.02.

Також не можна погодитись з висновком судів про те, що фактичне отримання позивачем спірної земельної ділянки 20.09.04 свідчить про початок дії договору оренди саме з 2004 року. Умови і строки передачі земельної ділянки орендарю віднесені законом до істотних умов договору оренди землі; при чому ст.ст. 24, 25 Закону України "Про оренду землі" встановлюють обов'язок орендодавця передати в користування земельну ділянку у стані, що відповідає умовам договору оренди, та обов'язок орендаря приступити до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку. Невиконання цих обов'язків передбачено ст. 32 Закону України "Про оренду землі" в якості підстави для дострокового розірвання договору оренди. Але судами не встановлено наявність законодавчої норми або умови договору, яка пов'язує з такими обставинами настання або зміну моменту, з якого діє відповідний договір. До того ж обставини власне невиконання або несвоєчасного виконання вказаних обов'язків з вини певних осіб судами при розгляді справи не досліджувались та предметом позовних вимог у справі не визначені.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Зважаючи на викладене, судова колегія дійшла висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи не дотримано вимог ст.ст. 43, 47, 43, 84, 105 ГПК України, а відтак рішення та постанова підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення на підставі відповідних доказів усіх суттєвих обставин щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, 1119-12 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційну скаргу задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 08.10.07 та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 12.02.08 у справі №2-5/9668-2007 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий                                                                                Д.Кривда

Судді                                                                                                    Г.Жаботина

А.Уліцький