ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
м.Сімферополь, вул.Р.Люксембург/Речна, 29/11, к. 103
РІШЕННЯ

Іменем України

21.04.2008

Справа
№2-15/3170-2008

За
позовом Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1(АДРЕСА_1,
ідентифікаційний НОМЕР_1)

До
відповідача Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2
(АДРЕСА_2, ідентифікаційний НОМЕР_2)

Про
стягнення 101080,71 грн.

Суддя
ГС АР Крим І.А. Іщенко

представники:

Від
позивача - ОСОБА_3 довіреність б/н від 07.03.2008 р., у справі

Від
відповідача  -ОСОБА_2.

Обставини
справи: Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_1 звернувся до
господарського суду АР Крим з позовом до Суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_2 про стягнення 101080,71 грн., в тому числі: 85620,00
грн. основного боргу, 3752,92 грн. інфляційних втрат, 3714,39 грн. неустойки,
5993,40 грн. штрафу, 2000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Позовні
вимоги мотивовані порушенням відповідачем своїх зобов'язань по оплаті
поставленого йому товару за договором купівлі-продажу № 7 від 08.08.2007 р. на
суму 85620,00 грн. та до часу подачі позову до суду в добровільному порядку не
погашена, що і стало приводом для звернення Суб'єкта підприємницької діяльності
- фізичної особи ОСОБА_1з позовом до суду про стягнення вказаної суми
заборгованості в примусовому порядку та нарахування штрафних санкцій.

У
судовому засіданні представник позивача надав суду заяву в порядку статті 22
Господарського процесуального кодексу України про зміну позовних вимог,
відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача 61336,00 грн. основного
боргу, 3714,39 грн. неустойки, 3752,92 грн. інфляційних втрат, 5993,40 грн.
штрафу, 2000,00 витрат на правову допомогу. Провадження у справі в частині
стягнення з відповідача 24284,00 грн. основного боргу просить суд припинити за
відсутністю предмету спору.

Суд
вважає за можливе вказану заяву задоволенити, прийняти зміну позовних
вимог,  оскільки це не порушує чиї-небудь
права та охоронювані законом інтереси та не суперечить  частині 4 статті 22 Господарського
процесуального кодексу України, відповідно якої позивач вправі до прийняття
рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити розмір
позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Представник
відповідача у судовому засіданні та у відзиві на позов проти позовних вимог не
заперечує, суму заборгованості визнає.

У
засіданні суду оголошувалася перерва в порядку статті 77 Господарського
процесуального кодексу України. Після закінчення перерви слухання справи було
продовжено.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши
представлені докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ :

08.08.2007
р. між Суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_1
(Продавець)(позивач) та Суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою
ОСОБА_2   (Покупець)(відповідач) був
укладений договір купівлі-продажу  № 7.
(а.с. 8)

Пунктом
1.1 Договору визначено, що Продавець зобов'язується передати товар Покупцю, а
Покупець зобов'язується прийняти його та оплатити в строки та за цінами,
зазначеними в пункті 2 Договору.

Згідно
з пунктом 1.2 Договору Продавець передає по дійсному Договору Покупцю наступний
товар: продовольча пшениця 4 класу в кількості 237 тон.

Покупець
набуває право власності на товар та несе всі пов'язані з цим ризики з моменту
передачі Продавцем Покупцю товару. (пункт 1.3 Договору)

Відповідно
до пункту 2.1 Договору сторони здійснюють взаємні розрахунки у відповідності з
дійсним договором шляхом розрахунку готівкою у відповідності з графіком до
15.12.2007 р.:

З
04.07.2007 р. - по 15.08.2007 р. за ціною 860,00 грн. за тону у кількості 61,6
тон на загальну суму 53000,00 грн.

З
15.08.2007 р. - по 15.09.2007 р. за ціною 900,00 грн. за тону у кількості 30
тон на загальну суму 27000,00 грн.

З
15.09.2007 р. - по 15.10.2007 р. за ціною 900,00 грн. за тону у кількості 90
тон на загальну суму 81000,00 грн.

З
15.10.2007 р. - по 15.11.2007 р. за ціною 1000,00 грн. за тону у кількості 30
тон на загальну суму 30000,00 грн.

З
15.11.2007 р. - по 15.12.2007 р. за ціною 1000,00 грн. за тону у кількості 22,4
тон на загальну суму 22400,00 грн.

Загальна
сума Договору складає 213400,00 грн.

Пунктом
2.2 Договору передбачено, що за згодою сторін можливі інші форми розрахунків.

Строк
дії Договору визначений пунктом 6.4 Договору та становить до повного виконання
сторонами зобов'язань.

Позивачем
у виконання своїх зобов'язань за Договором було поставлено відповідачу
відповідний товар  237655 кг пшениці, що
підтверджується доданою до матеріалів справи накладною (а.с. 10)

Вказаний
товар був отриманий відповідачем, про що свідчить підпис уповноваженого
представника Покупця у накладній, а також довіреність на отримання
товарно-матеріальних цінностей. (а.с. 9)

Відповідачем
частково було оплачено вартість отриманого товару, що

Проте,
відповідачем не було сплачено залишок вартості отриманого товару у
відповідності до умов договору у розмірі 85620,00 грн. в добровільному порядку
та в повному обсязі, в результаті чого за відповідачем склалася заборгованість
у розмірі 85620,00 грн. за поставлений товар, що і стало підставою для
звернення Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1з позовом
до суду про стягнення вказаної суми заборгованості в примусовому порядку.

Згідно
з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь
другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати
послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має
право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно
до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов  договору  та
вимог  цього  Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
а за відсутності таких умов та вимог -
відповідно до   звичаїв   ділового
обороту  або  інших
вимог,  що  звичайно ставляться. Аналогічне положення
міститься в частині 1 статті 193 Господарського кодексу України, якою
визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до
закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідно
до статті  530 Цивільного кодексу України
якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею
525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння  відмова
від  зобов'язання  або одностороння зміна  його
умов  не допускається,  якщо
інше  не   встановлено договором або законом.

Відповідно
до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідач  відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України не представив доказів повної оплати
заборгованості за поставлений позивачем товар.

У
судовому засіданні представником позивача була надана заява про припинення
провадження у справі в частині стягнення заборгованості у розмірі 24284,00 грн.
через відсутність предмету спору.

Як
свідчать матеріали справи, Суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною
особою ОСОБА_2 була оплачена вартість поставленого позивачем товару на підставі
пункту 2.2 Договору шляхом поставки позивачу ячменно-пшеничної дерті (двадцять
п'ять тон) на загальну суму 24284,00 грн.

Вказана
сума у розмірі 24284,00 грн. була сплачена відповідачем 01.04.2008 р., тобто
після звернення позивача з позовом до суду про стягнення заборгованості в
примусовому порядку. (14.03.2008 р.)

Пунктом
1-1 статті 80 Господарського процесуального кодексу передбачено, що  Господарський суд припиняє провадження у
справі, якщо відсутній предмет спору.

За
такими обставинами провадження у справі в частині стягнення 24284,00 грн.
основного боргу підлягає припиненню за відсутністю предмету спору.

За
такими обставинами,  матеріалами справи
підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань по оплаті 61336,00
грн. залишку заборгованості за поставлений товар, через що  вимоги позивача про стягнення з Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2  заборгованості у розмірі 61336,00  грн. підлягають задоволенню.

Крім
того, позивач просить суд стягнути з відповідача 3751,92 грн. інфляційних втрат
за прострочення виконання зобов'язання.

Частиною
2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який
прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний
сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час
прострочення.

Таким
чином, вимоги позивача про стягнення з Суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_2  інфляційних втрат
за період з 15.10.2007 р. по 01.02.2008 р. у розмірі 3751,92  грн. підлягають задоволенню.

Позивач
просить суд стягнути з відповідача суму пені у розмірі 3714,39 грн. та 5993,40
грн. штрафу.

Частиною
1 статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання
може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Згідно з частиною 1 статті 548 Цивільного кодексу  України виконання зобов'язання (основного
зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Під
неустойкою, відповідно до статті 549 Цивільного кодексу  України розуміється грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання
за кожен день прострочення виконання.

Отже,
види забезпечення виконання зобов'язань є спеціальними мірами майнового
характеру, які стимулюють належне виконання зобов'язання боржником шляхом
встановлення додаткових гарантій задоволення вимог кредитора, а тому
забезпечення виконання зобов'язань будь-яким з видів, передбачених статтею 546
Цивільного кодексу України, також створює зобов'язувальні правовідносини між
кредитором та боржником.

Відповідно
до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Причому,
згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції
за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких
визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час
користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом
або договором.

Пунктом
5.2 Договору величина неустойки нараховується за порушення строків поставки та
оплати товару у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми договору за
період прострочення.

Заявлена
позивачем сума пені у розмірі 3714,39 грн. за період з 15.10.2007 р. по
01.02.2008 р. підтверджується матеріалами справи та підлягає стягненню з
відповідача.

Частиною
2 статті 233 Господарського кодексу України передбачено, що якщо порушення
зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд
може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Під
час судового розгляду справи судом встановлено, що порушення відповідачем
зобов'язань по оплаті поставленого позивачем товару не завдало збитків іншим
учасникам господарських відносин.

Іншого,
всупереч вимогам статті 33 Господарського процесуального кодексу України суду
не доведено.

Пунктом
3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено право
суду зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

За
таких обставин, суд вважає за доцільне зменшити розмір неустойки (пені) на 50 %
та стягнути з Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 суму
пені у розмірі 1857,20 грн.

Крім
того, позивач просить суд стягнути з відповідача штраф у розмірі 5993,40 грн.,
посилаючись на статтю 231 Господарського кодексу України.

Судом
не вбачається обґрунтованих правових підстав для задоволення позову в цій
частині з огляду на наступне.

Штраф
у розмірі семи відсотків вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено
прострочення виконання зобов'язання застосовується лише у разі якщо порушено
господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом
господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення
пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання
фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного
кредиту. Позивачем зазначених фактів в порушення вимог статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу України суду не доведено.

Крім того, умовами Договору не
передбачено такого виду забезпечення виконання зобов'язання як штраф. Таким
чином, в частині стягнення штрафу у розмірі 5993,40 грн. у позові слід
відмовити.

Разом з тим, позивач просить суд
стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 2000,00 грн.

Суд вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно
до статті 28 Господарського процесуального кодексу України справи юридичних
осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень,
наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника.
Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені
законодавством або установчими документами, подають господарському суду
документи, що посвідчують їх посадове становище.

Громадяни
можуть вести свої справи в господарському суді особисто або через
представників, повноваження яких підтверджуються нотаріально посвідченою
довіреністю.

Тобто,
вказана норма не обмежує юридичних осіб чи громадян у виборі осіб, котрі будуть
здійснювати їх представництво в господарському суді, що знайшло своє
підтвердження в рішенні Конституційного Суду України від 16.11.2000 р. у справі
№1-17/2000.

Статтею
44 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до складу
судових витрат входить оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми, судові
витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому
випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались,
та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Відповідно
до частини 3 статті 48 Господарського процесуального кодексу України  витрати, що підлягають сплаті за послуги
адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про
адвокатуру». Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Відповідно
до статті 2 Закону України «Про адвокатуру» №2887-ХІІ від 19.12.1992 р. (з
наступними змінами та доповненнями) адвокатом може бути особа, яка має вищу
юридичну освіту, підтверджену дипломом України або відповідно до міжнародних
договорів України дипломом іншої країни, стаж роботи у галузі права не менше
двох років, володіє державною мовою, склала кваліфікаційні іспити, одержала в
Україні свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та прийняла
Присягу адвоката України.

Таким
чином, стаття 44 Господарського процесуального кодексу Ураїни передбачає
відшкодування сум як судових витрат, які були сплачені стороною за отримання
послуг, лише адвокатам, а не будь-яким представникам.

В
пункті 10 Роз'яснення Вищого Арбітражного суду № 02-5/78 від 04.03.1998 р.
"Про деякі питання практики застосування розділу V Господарського
процесуального кодексу України" зазначено, що витрати позивачів,
відповідачів, пов'язані з одержанням правової допомоги, компенсуються лише у
випадку, якщо ці послуги надавалися адвокатами, адвокатськими бюро, колегіями
фірмами, конторами й іншими адвокатськими об'єднаннями.

Позивачем
не представлено належних доказів у підтвердження вказаної вимоги, зокрема
завіреної належним чином копії свідоцтва на право займатися адвокатською
діяльністю, ордер від об'єднання юридичної консультації для представництва
адвокатом інтересів позивача в суді, а отже витрати на правову допомогу,
сплачені позивачем, мають буди віднесені з власних витрат позивача, та не
підлягають стягненню з відповідача.

Державне
мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу
покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог
відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно
з пунктом 6.3 Роз'яснень Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання
практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України»
№02-5/78 від 04.03.1998 р., з наступними змінами та доповненнями, у разі, коли
господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 Господарського процесуального
кодексу України зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача,
пов'язані зі сплатою державного мита, відшкодовуються за рахунок відповідача у
сумі, сплаченій позивачем.

З
урахуванням викладеного, керуючись статтями 33, 34, 49, пунктом 1-1 частини 1
статті 80, 82-84  Господарського
процесуального кодексу  України, суд

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити частково.

2.          Стягнути з Суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний НОМЕР_2) на
користь Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1(АДРЕСА_1,
ідентифікаційний НОМЕР_1) 61336,00 грн. основного боргу,   3752,92 грн. інфляційних втрат, 1857,20 грн.  пені, 930,87 грн. державного мита та 108,67
грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3.          В частині стягнення 24284,00 грн.
заборгованості провадження у справі припинити.

4.          В іншій частині позову відмовити.

5.          Видати наказ після набрання судовим
рішенням законної сили.

Суддя
Господарського суду

Автономної
Республіки Крим                                        Іщенко
І.А.