ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2008 р.

№
38/245

Вищий господарський
суд України у складі колегії суддів:

головуючого:

Кравчука Г.А.

суддів:

Мачульського
Г.М.

Шаргала В.І.

розглянувши
у відкритому судовому
засіданні

касаційну
скаргу

Відкритого
акціонерного товариства Комерційного банку "Національний стандарт"

на
постанову

Київського
апеляційного господарського суду

від

06.12.2007р.

у
справі

№38/245

Господарського
суду

м. Києва

за
позовом

Відкритого
акціонерного товариства Комерційного банку "Національний стандарт"

до 1). Суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_12). Спільного
українсько-югославського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю
"Ясен-Україна"

про

розірвання
договору та стягнення збитків

за
участю представників

-
позивача:

Торути
О.З. (довіреність №39 від 15.04.2008р.)

-
відповідача-1:

не
з'явився

- відповідача-2:не
з'явився, -

В С Т А Н О В И В:

Оскарженою
постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2007р.
(колегія суддів у складі: головуючого -судді Іваненко Я.Л., суддів Пантелієнка
В.О., Лосєва А.М.) залишено без змін рішення Господарського суду м. Києва від
03.10.2007р. (суддя Власов Ю.Л.), яким позов задоволено частково, постановлено
розірвати договір про співробітництво від 21.01.2004р., укладений між Відкритим
акціонерним товариством "Комерційний банк Славутич", Спільним
українсько-югославським підприємством Товариством з обмеженою відповідальністю
"Ясен-Україна" та Суб'єктом підприємницької діяльності -фізичною особою
ОСОБА_1. В іншій частині позову постановлено відмовити. Також постановлено
стягнути з Суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1на
користь Відкритого акціонерного товариства Комерційного банку
"Національний стандарт" державне мито в сумі 42, 50 грн. та витрати
на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 29, 50 грн.;
стягнути з Спільного українсько-югославського підприємства Товариства з
обмеженою відповідальністю "Ясен-Україна" державне мито в сумі 42, 50
грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі
29, 50 грн.

В
касаційній скарзі позивач просить вказані судові рішення скасувати в частині
відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нову постанову, якою позов
задовольнити повністю, посилаючись на порушення господарськими судами
попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, а саме:
ст.ст.611, 623 Цивільного кодексу України, ст.ст.32, 38 Господарського
процесуального кодексу України.

Відзиву
на касаційну скаргу не надійшло.

Відповідачі
не використали наданого законом права на участь своїх представників у судовому
засіданні.

Переглянувши
у касаційному порядку судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду
України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції,
приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як
встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, відповідно до статуту
позивача, він є правонаступником Акціонерного комерційного банку "Славутич"
(протоколи загальних зборів акціонерів від 03.04.1993 року  №1, №3 від 06.12.2006 року).

19.06.2002р.
між правопопередником позивача та відповідачем-2 був укладений договір застави
№54, відповідно до якого відповідач-2 в забезпечення виконання в повному обсязі
своїх зобов'язань перед позивачем за кредитним договором №54 від 19.06.2002р. у
вигляді своєчасного повернення отриманих в кредит коштів, в сумі 150 000 грн.,
відсотків за користування ними та виконання інших зобов'язань, що випливають з
кредитного договору, передає в заставу позивачу належні йому товари в обороті,
які вказані в додатку №1 до цього договору.

21.01.2004р.
між правопопередником позивача, відповідачем-1 та відповідачем-2 був укладений
договір про співробітництво, відповідно до п.1.1 якого сторони беруть на себе
зобов'язання діяти спільно з метою погашення частини заборгованості по наданому
банком відповідачу-2 кредиту за кредитним договором №54 від 19.07.2002р.

Відповідно
до п.1.2 договору співробітництво сторін за цим договором полягає у наданні
позивачем з відома та за погодженням відповідача-2 належних цьому спільному
товариству меблів, які знаходяться на відповідальному зберіганні позивача і є
частиною заставленого за кредитним договором №54 від 19.07.2002р. майна, у
розпорядження відповідача-1 для їх реалізації і погашення за рахунок цього
продажу зазначеного кредитного боргу.

В
п.1.3 договору зазначено, що порядок передачі меблів визначається за
домовленістю сторін і оформляється відповідним актом прийому-передачі з
зазначенням дати, виду і кількості переданих меблів, за підписами
відповідальних за це осіб-представників сторін.

Згідно
із п. 2.2 договору відповідач-1 має право узгодження з іншими учасниками
договору всіх питань щодо отримання меблів відповідача-2 для їх реалізації на
умовах, зазначених в п.1.3 цього договору; після отримання меблів самостійно
здійснює послідуючу їх реалізацію на власних виробничих площах або іншим
способом; не пізніше наступного дня після реалізації відповідної кількості цих
меблів відповідач-1 зобов'язаний перераховувати на позичковий рахунок
відповідача-2, що знаходиться у банку позивача, кошти виручені від їх продажу
для погашення кредитного боргу відповідача-2; відповідач-1 повинен не допускати
у процесі отримання та реалізації меблів дій, внаслідок яких іншим учасникам
договору можуть бути нанесені матеріальні збитки, а у разі їх нанесення
відшкодувати їх у повному обсязі; сторони погоджуються, що відповідач-1 у разі
неможливості реалізації отриманих для цього меблів з об'єктивних причин, повертає
їх для подальшого відповідального зберігання у відповідача-2 у належному стані.

Також
відповідно до умов договору позивач зобов'язаний своєчасно надавати за
домовленістю відповідачів меблі з відповідального зберігання для реалізації на
умовах визначених п.1.3, і кожна сторона зобов'язується належно виконувати
взяті на себе за цим договором обов'язки та сприяти у цьому іншій стороні.

Згідно
з актом прийому-передачі майна №2 від 28.01.2004р. правопопередник позивача
передав, а відповідач-1 прийняв для реалізації наступні товарно-матеріальні
цінності: 1) шафа з двома дверима (синьо-жовтого кольору) в упаковці в
кількості шістдесят одна штука (без фурнітури і штанги для одягу); 2) задні
стінки до шафи з двома дверима в кількості шістдесят одна штука; 3) комплект
фурнітури до шаф з двома дверима в кількості сорок п'ять штук.

Актом
прийому-передачі заставного майна від 21.01.2004р. правопопередник позивача
передав, а відповідач-1 прийняв для реалізації наступні товарно-матеріальні
цінності: 1) крісла коричневі великі в кількості двох штук; 2) диван бежевого
кольору "Експрес" в кількості однієї штуки.

Згідно
з актом прийому-передачі майна від 17.06.2004р. правопопередник позивача
передав, а відповідач-1 прийняв для реалізації кушетку коричневу в кількості
однієї штуки.

Відповідно
до акту прийому-передачі майна №4 від 16.11.2004р. правопопередник позивача
передав, а відповідач-1 прийняв для реалізації шафу  чотирьох дверну з дзеркалами в розібраному
виді в кількості однієї штуки.

Позивач
звертався до відповідача-1 з проханням повідомити про стан переданого
відповідачу-1 майна та хід виконання взятих на себе зобов'язань згідно договору
про співробітництво від 21.01.2004р. У випадку реалізації майна, позивач просив
протягом 5 днів з моменту отримання цього листа перерахувати кошти отримані від
його реалізації на відповідний рахунок.

06.01.2006р.
позивачем була направлена вимога відповідачу-1 щодо виконання взятих на себе
зобов'язань за договором про співробітництво від 21.01.2004р.

Відповідач-1
на вказані вище листи позивача не відреагував, відповіді не направив, кошти на
рахунок не перерахував, а повернув відповідачу-2 отриманий товар за накладною,
і майно було передано на зберігання на склад Головного КЕУ Міністерства оборони
України.

Позивач,
посилаючись на те, що відповідач-1 своїх зобов'язань по договору про
співробітництво не виконав, документів, які підтверджували б факт реалізації
меблів та надходження коштів в погашення заборгованості не надав, повернув
відповідачу-2 передане йому на реалізацію майно, не повідомив позивача про такі
дії, та дійшовши до висновків, про завдання йому (позивачу) збитків, звернувся
до господарського суду з позовом про розірвання 3-х стороннього Договору про
співробітництво від 21.01.2004р. та стягнення з відповідача-1 вартості переданого
майна і завданих збитків у сумі 57 600 грн.

Місцевий
господарський суд, задовольняючи позов в частині розірвання договору, виходив з
того, що  відповідач-1 істотно порушив
договір, оскільки позивач позбавився того, на що розраховував при укладенні
договору, а саме позивач був позбавлений тих коштів, на які розраховував при
укладенні спірного договору, що є істотною умовою порушення відповідачем-1
укладеного договору, саме в зв'язку з невиконанням відповідачем-1 своїх
зобов'язань за укладеним договором щодо реалізації заставленого майна
відповідача-2, а відтак місцевий господарський суд, посилаючись на приписи
ст.ст.525, 526, 651 Цивільного кодексу України, ч.1 ст.193 Господарського
кодексу України, дійшов до висновків, що вимога позивача про розірвання договору
про співробітництво є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Також
місцевий господарський суд виходив з того, що передане позивачем майно не було
знищено або пошкоджено, а було повернуто відповідачем-1 відповідачу-2; оскільки
позивачем не було доведено понесення збитків у спірному розмірі саме внаслідок
невиконання відповідачем-1 умов укладеного договору, місцевий господарський
суд, посилаючись на приписи ст.ст.22, 623 Цивільного кодексу України, ст.33
Господарського процесуального кодексу України, дійшов до висновків, що позов в
частині стягнення збитків в розмірі 57 600 грн. задоволенню не підлягає.

Апеляційний
господарський суд погодився з висновками місцевого господарського суду,
зазначивши також в оскарженій постанові, що згідно умов Договору про
співробітництво відповідач-1 спільно з відповідачем-2 визначає у кожному
конкретному випадку вартість меблів, призначених для продажу, у тому числі при
необхідності їх оцінки (уцінки) у зв'язку з втратою товарного виду, що сталась
до передачі на відповідальне зберігання.

Касаційна
скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно
до вимог ст.111-7 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові
рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи
перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального
і процесуального права (ч.1). Касаційна інстанція не має права встановлювати
або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або
постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково перевіряти докази (ч.2).

Статтею
111-10 цього кодексу визначено підстави для скасування або зміни рішення або
постанови. Згідно цієї норми підставами для скасування або зміни рішення
місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного
господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального
чи процесуального права.

Під
час розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції таких підстав не
встановив.

Із
встановлених судами обставин справи вбачається, що дії відповідача-1 щодо
невиконання умов договору про співробітництво, а саме повернення відповідачу-2
переданого йому на реалізацію майна, не повідомлення позивача про такі дії, є
істотним порушенням договору оскільки позивач був позбавлений досягнення мети
договору.

Таким
чином судові рішення в частині вирішення спору щодо розірвання договору про
співробітництво ґрунтуються на приписах ч.2 ст.651 ЦК України.

Крім
того, судами встановлено що передане позивачем майно не було знищено або
пошкоджено, а було повернуто відповідачем-1 відповідачу-2, і було передано на
зберігання на склад Головного КЕУ Міністерства оборони України.

Таким
чином оскільки позивачем не було доведено понесення збитків у зазначеному ним
розмірі внаслідок невиконання відповідачем-1 умов спірного договору, суд
касаційної інстанції погоджується із висновками судів попередніх інстанцій що
позов в частині стягнення збитків в розмірі 57 600 грн. задоволенню не
підлягає, такі висновки ґрунтуються на приписах ст.ст.22, 623 Цивільного
кодексу України, ст.33 Господарського процесуального кодексу України.

У
касаційній скарзі особа що її подала посилається також на те, що судами
попередніх інстанцій не досліджено цілосності майна та обставин, у зв'язку з
якими це майно знаходиться на зберіганні на складі Головного КЕУ Міністерства
оборони України, вказуючи що передане на реалізацію майно знаходилось у
заставі.

Дослідивши
вказані доводи та встановлені обставини справи суд касаційної інстанції
зазначає наступне.

Як
встановлено судами і не заперечується особою що подала касаційну скаргу, майно
знаходиться на зберіганні на складі Головного КЕУ Міністерства оборони України.

Із
обставин справи вбачається, що при розгляді спору судами попередніх інстанцій
особа що подала касаційну скаргу, позивач у справі, не посилалась на порушення
цілосності майна, а просила стягнути збитки у розмірі його вартості цього
майна.

Згідно
ст.111 ч.2 ГПК України не допускаються посилання у касаційній скарзі на
недоведеність обставин справи. Кожна сторона, відповідно до приписів ст.33 ГПК
України, з урахуванням ст.111 ч.2, ст.111-7 цього кодексу, повинна доводити ті
обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і
заперечень, у суді першої та апеляційної інстанції.

У
разі ж порушення цілосності майна, вартість якого просить стягнути особа що
подала касаційну скаргу, зацікавлена особа не позбавлена можливості звернутись
до суду з відповідним позовом за захистом порушених, або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Таким
чином з цих підстав касаційна скарга задоволенню також не підлягає, доводи,
викладені в касаційній скарзі, висновків господарських судів попередніх
інстанцій не спростовують.

За
вказаних обставин суди попередніх інстанцій дійшли вичерпних юридичних
висновків щодо встановлених обставин справи і правильно застосували до спірних
правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права, а відтак постанова
суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, а тому підстав для її
скасування немає.

Керуючись
ст.ст. 1115, 1117, 1119 п. 1, 11111
Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,
-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну
скаргу Відкритого акціонерного товариства Комерційного банку "Національний
стандарт" залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного
господарського суду від 06.12.2007р. у справі №38/245 Господарського суду м.
Києва -без змін.

Головуючий
суддя
Г.А. Кравчук

С
у д д і
Г.М. Мачульський

В.І. Шаргало