ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
м.Херсон, вул. Горького, 18
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М      У
К Р А Ї Н И

"24" червня
2008 р.
Справа № 13/262-АП-08

Господарський
суд Херсонської області у складі судді
Закуріна М. К. при секретарі
Фінаровій О,Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Державної податкової  інспекції у м.Херсоні

до

відповідача-1-Приватного
підприємця ОСОБА_1

відповідача-2
-відкритого акціонерного товариства „Херсонський комбінат
хлібопродуктів”

за
участю представників:

позивача -Іващенко Р.М.

відповідача-1 -ОСОБА_1

відповідача-2 -Брагіної К.І.

про визнання недійсним договору
купівлі-продажу, укладеного між відповідачами 19 лютого 2007 року та стягнення
з відповідача-2 на користь держави 104507,01 грн та з відповідача-2 на користь
відповідача-1 такої ж суми,

в с т а н о в и в:

Позовні
вимоги ґрунтуються на тому, що ВАТ „Херсонський комбінат хлібопродуктів”,
уклавши договір купівлі-продажу № 254 від 19 лютого 2007 року з приватним
підприємцем ОСОБА_1., не пересвідчилось у відсутності порушень діючого
законодавства, які мали місце, оскільки постановою Білозерського районного суду
від 27 грудня 2007 року у справі № 2-А-100/2007р. визнано недійсним свідоцтво
платника податку, видане ОСОБА_1. та припинена його підприємницька діяльність.
Позивач вважає, що даний договір укладений з метою, суперечною інтересам  держави і суспільства, а саме з метою
приховування доходів від оподаткування, а тому він є нікчемним та не потребує
визнання його недійсним в судовому порядку, у зв'язку з чим  просить стягнути відповідача-2 на користь
держави 104507,01 грн та з відповідача-2 на користь відповідача-1 таку ж суму,
як наслідок застосування положень статті 208 Господарського кодексу України.

ПП
ОСОБА_1. заперечення на позов не надані, судовому засіданні він проти вимог не
заперечував.

В
свою чергу, ВАТ „Херсонський комбінат хлібопродуктів” позовні вимоги не
визнаються з посиланням на безпідставність тверджень податкової інспекції про
укладення договору купівлі-продажу з метою, яка суперечить інтересам держави,
оскільки державна реєстрація відповідача-1 припинена лише після укладення
договору. В період укладення договору купівлі-продажу ПП ОСОБА_1. був
зареєстрований в Єдиному державному реєстрі, мав свідоцтво платника податку на
додану вартість, користувався банківським рахунком. Визнання недійсними
реєстраційних документів ПП ОСОБА_1. не є підставою для визнання недійсними
вчинених ним з іншими суб'єктами господарювання юридично значимих дій, оскільки
контрагенти цього приватного підприємця можуть нести відповідальність лише за
наявності вини. Стверджуючи по суті про нікчемність угоди позивач це
твердження, на думку відповідача-2, не довів, а тому санкції, встановлені
частиною 1 статті 208 ГК України не можуть застосовуватися за факт несплати
податків однією із сторін договору. За таких обставин правопорушенням може бути
несплата, а не вчинення правочину.

Крім
викладеного з матеріалів справи слідує, що 19 лютого 2007 року між ПП ОСОБА_1.
та ВАТ „Херсонський комбінат хлібопродуктів” укладено договір купівлі-продажу №
254, за умовами якого відповідач-1 зобов'язався поставити відповідачу-2 пшеницю
4-го класу  в кількості 250 тон, вартістю
810 грн за 1 тону.

На
виконання умов договору відповідач-1 поставив відповідачу-2 за видатковою
накладною № РН-0000003 від 27 лютого 2007 року 129,021 т пшениці, вартістю
104507,01 грн, про що була видана податкова накладна  № 1 від 27.02.2007 р.

Вартість
придбаної пшениці відповідач-2 сплатив в безготівковому порядку, що вбачається
з виписки банку.

Поряд
з цим, судом встановлено, що ПП ОСОБА_1зареєстрований в якості суб'єкта
господарювання рішенням Білозерської районної державної адміністрації 30 травня
2006 року та йому присвоєно ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

В
подальшому згідно до постанови Білозерського районного суду від 27 грудня 2007
року у справі № 2-А-100/2007р. визнано недійсним свідоцтво платника податку,
видане ОСОБА_1. та припинена його підприємницька діяльність. Цим судовим
рішенням також встановлено, що ОСОБА_1. здійснював господарську діяльність, що
заборонена законом.

Разом
з тим, з фактичних обставин слідує, що господарська діяльність від імені ПП
ОСОБА_1.. здійснювалася без волевиявлення та участі самого ОСОБА_1 велася
невстановленою особою, яка використовувала документи приватного підприємця.

За
таких обставин судом констатується, що
відповідно до положень статті 207 ГК України господарське зобов'язання,
яке вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства,
може бути  на вимогу відповідного органу
державної влади визнано судом недійсним. За частиною 1 статті 208 того ж
Кодексу, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з
метою, яка завідомо суперечить інтересам держави  і суспільства, то за наявності наміру в
однієї сторони усе одержане нею повинно бути повернуто другій стороні, а
одержане останньою стягується за рішенням суду в доход держави.

Наведені
норми слід застосовувати з урахуванням того, що за статтею 228 Цивільного
кодексу України правочин, вчинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам
держави  і суспільства, водночас є таким,
що порушує публічний порядок, а отже, - нікчемним. Визнання судом такого
правочину недійсним не вимагається, що слідує з частини 2 статті 215 ЦК
України. Позови органів державної податкової служби про визнання таких
правочинів (угод, господарських зобов'язань) недійсними вирішенню по суті судом
не підлягають.

Органи
державної податкової служби можуть звертатися до судів із позовами про
стягнення в доход держави коштів, одержаних за правочинами, вчиненими з метою,
яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їхню
нікчемність. Висновок суду стосовно оцінки твердження органу державної
податкової служби про нікчемність правочину має бути викладеним у
мотивувальній, а не резолютивній частині судового рішення.

Водночас,
за оцінкою суду позивач не довів твердження про те, що спірна угода та
господарське зобов'язання за нею вчинені з метою суперечною інтересам держави і
суспільства - з метою приховування доходів від оподаткування, що мав зробити у
відповідності з частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства
України, аз якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються  її вимоги та заперечення.

Зокрема,
ознаками недійсності господарських зобов'язань, що вчинені з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави і суспільства є: а) наміри сторін
(сторони) порушити вимоги закону при переслідуванні мети, яка завідомо
суперечить інтересам держави і суспільства; б) наявність суб'єктивної сторони
правопорушення в діях посадових осіб сторін /сторони угоди; в) фактичне  порушення інтересів держави і суспільства
(порушення нормативних актів, які визначають соціально - економічні основи
держави і суспільства) в результаті реалізації таких угод.

Договір
купівлі-продажу пшениці за своєю природою не є суперечними інтересам держави і
суспільства. Очевидним є його укладення, виконання господарських зобов'язань за
ним учасниками зі звичайною підприємницькою ціллю. При цьому, належних доказів
переслідування учасником чи учасниками угоди мети, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, як доказів вчинення певною особою ухилення від
оподаткування, яке було метою угоди, суду не наведено. Продавець за угодою
переслідував мету продати товари, покупець - набути; і один, і інший укладав
угоду для отримання доходу, і одна й інша мета є реалізацією унормованих
відносин купівлі-продажу. Така мета не є підставою для визнання недійсними за
статтею 207 ГК України господарських зобов'язань в угоді.

Саме
по собі задоволення судом позову органу державної податкової служби про
визнання недійсним свідоцтва платника податку на додану вартість та припинення
підприємницької діяльності приватного підприємця ОСОБА_1. не є достатньою
підставою для визнання вчинених цим суб'єктом господарювання з іншими
суб'єктами господарювання  юридично
значимих  дій недійсними, оскільки кожен
учасник відносин має нести відповідальність лише за свої діяння та за наявності
вини.

Станом
на час виконання господарського зобов'язання приватний підприємець ОСОБА_1
перебував в Єдиному державному реєстрі.

Відповідно
до частини 1 статті 18 Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб
та фізичних осіб -підприємців” якщо відомості, що підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено змін.

У
спорі, що розглядається, для  ВАТ
„Херсонський комбінат хлібопродуктів”
вважаються достовірними відомості щодо легітимності приватного
підприємця ОСОБА_1 стосовно участі останнього в оспорюваному зобов'язанні.

Безпосередньо
самі санкції, встановлені частиною 1 статті 208 ГК України не можуть
застосовуватися за сам факт  можливого
недекларування, несплати податків ПП ОСОБА_1.

За
таких обставин правопорушенням може бути несплата податків, а не вчинення
правочину.

Крім
викладеного судом зазначається, що
частиною 1 статті 208 ГК України передбачено застосування санкцій лише
судом. Це правило відповідає статті 41 Конституції України, згідно з якою
конфіскація  майна може бути застосована
виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Оскільки
вказані санкції є конфіскаційними, нормативно передбачені до стягнення за
рішенням суду за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі
санкції слід вважати не цивільно-правовими, а адміністративно - господарськими
як такі, що відповідають визначенню за частині 1 статті 238 ГК України. Такі
санкції можуть застосовуватись протягом строків, встановлених статтею 250 ГК
України.

Згідно
з цією статтею адміністративно - господарські санкції можуть бути застосовані
до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення,
але не пізніше як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

Позов
заявлено 23.04.2008р., за ним стверджується про вчинення порушень правил
здійснення господарської діяльності при укладенні та виконанні відповідачами
угоди від 19.02.2007 р.

Закінчення
зазначеного у статті 250 ГК України річного строку поряд з недоведенням по суті
підстав для стягнення коштів і майна є окремим чинником для відмови у позові.

Також
суд враховує, що відповідач-2 отримав від відповідача пшеницю, хоча позивач
просить, посилаючись на статтю 208 ГК України, стягнути її вартість, що не є
тотожним. Тобто, названою статтею 208 не передбачено стягнення вартості майна,
отриманого за договором, що визнаний недійсним, як такий, що вчинено з метою,
яка завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, оскільки за цією статтею за наявності наміру в однієї
сторони усе одержане нею повинно бути повернуто другій стороні, а одержане
останньою стягується за рішенням суду в доход держави.

За
таких обставин позовні вимоги відносно стягнення з відповідача-2 на користь
держави 104507,01 грн є необґрунтованими.

Поряд
з цим, безпідставними є вимоги податкової інспекції про стягнення з
відповідача-1 на користь відповідача-2 104507,01 грн, оскільки до компетенції
податкового органу не належать функції представлення інтересів суб'єктів
господарювання в судових органах, що вбачається за положень статті 1 Закону
України „Про державну податкову службу в Україні”.

На
підставі  зазначених правових норм й
керуючись статтями 158-163, пунктом 3 Прикінцевих та Перехідних положень КАС
України,

п о с т а н о в и в :

1.В
задоволенні позовних вимог відмовити.

2.Роз'яснити
сторонам, що дана постанова набирає законної сили  після закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо таку заяву не буде подано. Якщо буде подано заяву
про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не буде подана у строк,
встановлений цим Кодексом, постанова суду першої інстанції набирає законної
сили після закінчення цього строку. У разі
подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Заява про
апеляційне оскарження постанови суду подається протягом десяти днів з дня її
проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до
статті 160 КАС України - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на
постанову суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього
подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк,
встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Дата
підпису постанови -25 червня 2008 року

Суддя
М.К. Закурін