ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

31.07.08                                                                                           Справа№ 9/171

Господарський суд Львівської області у складі судді Данко Л.С.,

При секретарі Козак І.Б.

Розглянув у відкритому судовому засіданні справу

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма “БІОТОН”, м. Дніпропетровськ,

До відповідача: Приватного підприємства “ІНТРАСВІТ”, м. Львів-Винники, вул. Ломоносова, 17 (юрид.), м. Львів, вул.. Бузкова, 2 (факт.),

Про стягнення 5034 грн. 77 коп., в т.ч. 3298 грн. 70 коп. основного боргу, 607 грн. 16 коп. пені, 103 грн. 02 коп. три відсотки річних, 1025 грн. 89 коп. інфляційних витрат та про стягнення судових витрат.

за участю представників:

Від позивача: Лин Л.Я. –п/к,

Від відповідача: Лісовські Я.Р. –п/к,

Представникам роз»яснено права і обов»язки передбачені ст. 22 ГПК України, зокрема право відводу судді, відповідно до статті 20 ГПК України. Заяв та клопотань про відвід судді не подано. Представники сторін заявили клопотання про відмову від технічної фіксації судового процесу.

Суть спору: розглядається справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ВКФ “БІОТОН”, м. Дніпропетровськ, до відповідача: Приватного підприємства “ІНТРАСВІТ”, м. Львів-Винники, вул. Ломоносова, 17 (юрид.), м. Львів, вул. Бузкова, 2 (факт.) про стягнення 5034 грн. 77 коп., в т.ч. 3298 грн. 70 коп. основного боргу, 607 грн. 16 коп. пені, 103 грн. 02 коп. три відсотки річних, 1025 грн. 89 коп. інфляційних витрат та про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат.

Представник позивача пояснив, що відповідачем основний борг в сумі 3298 грн. 70 коп. сплачено, просить в цій частині провадження припинити за відсутністю предмету спору, а стягнути з відповідача на свою користь: 607 грн. 16 коп. пені, 103 грн. 02 коп. три відсотки річних, 1025 грн. 89 коп. інфляційних витрат та покласти на відповідача судові витрати повністю, так як борг погашено після порушення судом провадження у справі.

Представник відповідача пояснив, що сума основного боргу 3298 грн. 70 коп. ним сплачена, просить в цій частині провадження припинити за відсутністю предмету спору, просить застосувати до правовідносин п. 3 статті 83 ГПК України та статтю 233 ГК України та зменшити розмір неустойки, так як на думку відповідача, розмір штрафних санкцій, нарахованих позивачем, є практично рівнозначними сумі основної заборгованості, про що подав письмове клопотання.

У ході судового розгляду встановлено:

Між позивачем та відповідачем 21 грудня 2006 року був укладений договір купівлі –продажу.

Згідно умов цього договору, продавець (позивач –у справі) продає, а покупець (відповідач –у справі) купує і сплачує на умовах цього договору косметичну продукцію (далі-товар) у кількості, асортименті та за цінами, вказаними в попередньо узгоджених сторонами видаткових накладних.

Умови поставки товару сторони виклали у п. 2 договору купівлі-продажу, якість товару, гарантії обумовлені у п. 3 договору.

Ціна і порядок розрахунків за цим договором визначено у п. 4 договору, зокрема, у п.п. 4.4. сторони передбачили, що розрахунки проводяться за кожну партію товару, поставлену за даним договором, шляхом перерахування грошових коштів покупцем на розрахунковий рахунок продавця протягом 30 календарних днів з дня отримання товару, датою оплати товару вважається дата надходження грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця.

Позивач свої зобов”язання за даним договором виконав, що підтверджується матеріалами даної справи: продав відповідачу товар на суму 3298 грн. 70 коп. за розхідною накладною № БТ-1087 від 18 травня 2007р. (18 мая 2007г.), який відповідач отримав за довіреністю ЯНН № 863892 від 17 травня 2007р. через Лещук Василя Петровича (паспорт серії КА № 131863 виданий Золочівським РВ УМВСУ 09.07.96р.

Відповідач, на час подання позивачем позову до господарського суду, своїх зобов”язань за даним договором, не виконав, заборгував позивачу 3298 грн. 70 коп.

В процесі розгляду даної справи в суді відповідач суму основного боргу –3298 грн. 70 коп. погасив, відтак і представник позивача, і представник відповідача клопочуть перед судом в цій частині спору - провадження у справі припинити за відсутністю в цій частині предмету спору.

Згідно ст. 207 Цивільного Кодексу України, такі договори купівлі-продажу вважаються укладеним в письмовій формі, оскільки є письмові документи з фіксацією істотних умов договору - предмету договору, ціни та асортименту товару, сторін договору.

Крім того, згідно ст. 334 Цивільного Кодексу України, такий момент передачі товару є моментом набуття відповідачем права власності на такий товар. Саме з часу отримання товару відповідачем до нього переходять всі права щодо придбаного товару та обов'язки щодо сплати його ціни.

Стаття 692 Цивільного Кодексу України передбачає сплату ціни товару після його прийняття в повному обсязі.

Абзац 2 ч. 1 ст. 530 Цивільного Кодексу України передбачає виконання зобов'язання після настання події (в нашому випадку - передачі товару), зобов'язання підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до статті 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що вини кає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з під став, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зо бов'язаний вчинити певну дію господарського чи управ лінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від пе вних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому чи слі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сто рони виконання її обов'язку.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-го сподарські зобов'язання.

Згідно з частиною 3 даної статті, сторони можуть за взаємною згодою конкретизу вати або розширити зміст господарського зобов'язання в процесі його виконання, якщо законом не встановле но інше.

Статтею 174 ГК України визначено, що господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передба чених законом, а також з угод, не передбачених зако ном, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок ін шої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної вла сності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

В нашому випадку господарське зобов”язання виникло з господарського договору купівлі-продажу від 21 грудня 2006 року.

Стаття 175 ГК України передбачає, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками го сподарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчи нити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодек сом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що суб'єктами майново-господарських зобов'язань можуть бути суб'єкти господарювання, зазначені у стат ті 55 цього Кодексу, негосподарюючі суб'єкти —юри дичні особи, а також органи державної влади, органи місцевого самоврядування, наділені господарською ком петенцією. Якщо майново-господарське зобов'язання виникає між суб'єктами господарювання або між суб'єк тами господарювання і негосподарюючими суб'єкта ми —юридичними особами, зобов'язаною та управленою сторонами зобов'язання є відповідно боржник і кредитор.

Частиною цієї статті встановлено, що зобов'язання майнового характеру, що виникають між суб'єктами господарювання та негосподарюючими суб'єктами —громадянами, не є господарськими і регу люються іншими актами законодавства.

Згідно частини 4 зазначеної статті, суб'єкти господарювання у випадках, передбаче них цим Кодексом та іншими законами, можуть добро вільно брати на себе зобов'язання майнового характеру на користь інших учасників господарських відносин (благодійництво тощо). Такі зобов'язання не є підставою для вимог щодо їх обов'язкового виконання.

Відповідно до статті 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть гос подарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до право порушників господарських санкцій на підставах і в по рядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частиною 2 статті 216 ГК України передбачено, що застосування господарських санкцій повинно га рантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування зби тків учасникам господарських відносин, завданих внас лідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Частиною 3 статті 216 ГК України визначено, що господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими:

потерпіла сторона має право на відшкодування зби тків незалежно від того, чи є застереження про це в до говорі; передбачена законом відповідальність виробни ка (продавця) за недоброякісність продукції застосовує ться також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі;

сплата штрафних санкцій за порушення зобов'язан ня, а також відшкодування збитків не звільняють право порушника без згоди другої сторони від виконання прий нятих зобов'язань у натурі;

у господарському договорі неприпустимі застере ження щодо виключення або обмеження відповідально сті виробника (продавця) продукції.

Стаття 217 ГК України передбачає, що господарські санкції є правовим засобом відповідальності у сфері господарювання, а саме, частиною 1 цієї статті визначено, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання,

в результаті застосування яких для нього настають не сприятливі економічні та/або правові наслідки.

Частиною 2 цієї статті визначено, що у сфері господарювання застосовуються такі ви ди господарських санкцій: відшкодування збитків; штраф ні санкції; оперативно-господарські санкції.

Статтею 218 ГК України передбачено, що підставою господарсько-правової відповідальнос ті учасника господарських відносин є вчинене ним пра вопорушення у сфері господарювання (частина 1 цієї статті), а частиною 2 зазначеної статті визначено, що учасник господарських відносин відповідає за не виконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення госпо дарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господар ського правопорушення. У разі якщо інше не передба чено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе госпо дарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможли вим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обста винами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для ви конання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Обставин, які б підтверджували ситуацію, що склалася у відповідача згідно вимог частини 2 статті 218 ГК України, відповідач суду не представив.

Відтак, виходячи з вимог статті 219 ГК України, за невиконання або неналежне виконання госпо дарських зобов'язань чи порушення правил здійснення господарської діяльності правопорушник відповідає на лежним йому на праві власності або закріпленим за ним на праві господарського відання чи оперативного упра вління майном, якщо інше не передбачено цим Кодек сом та іншими законами.

Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь пеню у розмірі 607 грн. 16 коп., яка нарахована відповідачем відповідно до п. 6.2. договору купівлі-продажу від 21 грудня 2006 року (розрахунок –в матеріалах справи), як вбачається із поданого розрахунку - за період з 18.06.2007р. по 17.06.2008р. –за 366 днів.

Нарахування позивачем на відповідача пені за 366 днів, суперечить вимогам частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, який передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов”язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов”язання мало бути виконано, відповідно до частини 2 статті 343 Господарського кодексу України.

Отже право на нарахування пені у позивача виникло з наступного дня після спливу 30 календарних днів з дня отримання товару ( п. 4.4. договору).

Днем отримання відповідачем товару є 18 травня 2007р., що підтверджується розхідною накладною № БТ-1087 від 18 травня 2007р. (18 мая 2007г.), тридцятим календарним днем є 16.06.07р. (16.06.07р.- субота, 17.06.07р. –неділя), наступний за вихідними перший робочий день - 18.06.07р.

Отже 18.06.07р. –день, з якого у позивача виникло право на нарахування пені, кількість протермінованих днів, відповідно до частини 6 статті 232 ГК України, складає 183 дні (шість місяців), а не 366 днів, як зазначив у розрахунку позивач, відтак розмір пені, за період з 18.06.07р. по 17 грудня 2007р. включно, складатиме суму 264 грн. 61 коп., а не 607 грн. 16 коп., як зазначив позивач у розрахунку.

Розрахунок розміру пені: ( 3298,70 грн. розмір основного боргу : 365 днів року = 9, 03 грн.); 9,03 грн. х 0, 16 ( облікова ставка НБУ за період у який нараховується пеня - 8%, подвійна облікова ставка НБУ = 8% х 2 = 16% : 100 = 0, 16) х 183 днів (шість місяців) прострочення платежу, відповідно до частини 6 статті 232 ГПК України = 264,61 грн.).

Відповідач просить зменшити розмір штрафних санкцій, нарахованих позивачем та просить застосувати п. 3 статті 83 ГПК України і статтю 233 ГК України.

Три відсотки річних та інфляційні витрати, які нараховуються відповідно до статті 625 ЦК України –не є неустойкою (штраф, пеня), а належать до інших засобів захисту цивільних прав, визначених ЦК України.

В свою чергу, пеня є самостійним способом захисту цивільних прав (стаття 549 ЦК України, підстави виникнення права на пеню визначено у статті 550 ЦК України, предмет неустойки – статті 551 ЦК України) і одним із видів забезпечення виконання зобов”язання. Нею визнається визначена законом або договором грошова сума, яку боржник повинен сплатити кредиторові в разі невиконання або неналежного виконання зобов”язання, зокрема в разі прострочення виконання.

За Цивільним кодексом України неустойка має дві форми: пеню і штраф. Отже, пеня, виступаючи однією з форм неустойки, не може мати іншої форми, зокрема форми річних, чи інфляційних витрат.

До інших способів захисту цивільних прав слід віднести передбачені статтею 625 ЦК України річні та інфляційні витрати, які не є неустойкою (штрафом, пенею), відтак зменшенню відповідно до п. 3 статті 83 ГПК України, статті 233 ГК України –не підлягають.

Пунктом 3 статті 83 ГПК України, передбачено право суду зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов”язання.

Суд, заслухавши пояснення сторін в цій частині, оглянувши та дослідивши подані докази, врахувавши те, що відповідачем в процесі розгляду справи, основний борг погашено повністю та те, що позивачем пеня нарахована з порушенням частини 6 статті 232 ГК України, врахував майновий стан двох сторін, ступінь вини відповідача, прийшов до висновку, застосувати п. 3 статті 83 ГПК України, статтю 233 ГК України, зменшити розмір пені та стягнути з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 60 грн. 86 коп., що складає 23% від 264 грн. 61 коп. пені, тобто від розміру перерахованої судом пені, про що зазначено вище у цьому рішенні.

Відповідно до статті 625 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 103 грн. 02 коп. відсотків річних та 1025 грн. 89 коп. інфляційних витрат. Розрахунок –в матеріалах справи.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вищезазначені обставини справи підтверджуються доказами, які є в матеріалах справи.

Суд заслухав пояснення представників позивача та відповідача, оглянув та дослідив докази по справі, оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, а саме: так як відповідачем основний борг в сумі 3298 грн. 70 коп. –сплачений, провадження у справі в цій частині позову –припинити за відсутністю предмету спору, стягнути з відповідача на користь позивача 60 грн. 86 коп. пені, 103 грн. 02 коп. річних та 1025 грн.89 коп. інфляційних витрат.

Судові витрати: державне мито сплачене позивачем в сумі 102,00 грн. та 118 грн. 00 коп. витрат за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покласти на сторони пропорційно задоволених вимог, згідно з ст. 49 ГПК України, оскільки сума основного боргу 3298,70 грн. погашена відповідачем в процесі розгляду даного спору.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 4-3, 4-7, 32, 33, 34, 36, 43, 49, 75, п. 1-1 статті 80, 82 –85 ГПК України, суд , -

ВИРІШИВ:

1.           Позов задовільнити частково.

2.          В частині стягнення з відповідача на користь позивача 3298 грн. 70 коп. основного боргу - провадження у справі припинити за відсутністю предмета спору.

3.          Стягнути з Приватного підприємства “ІНТРАСВІТ”, 03127, м. Львів-Винники, вул. Ломоносова, 17 (юридична адреса), 79035, м. Львів, вул. Бузкова, 2 (фактична адреса) ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма “БІОТОН”, 49101, Дніпропетровська обл.., м. Дніпропетровськ, вул. Войцеховича, будинок 77 () 60 грн. 86 коп. пені, 103 грн. 02 коп. відсотків річних, 1025 грн. 89 коп. інфляційних витрат, 102 грн. 00 коп. державного мита та 118 грн. 00 коп. витрат за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

4.           Накази видати в порядку статті 116, 117 ГПК України.

Суддя Л.С.Данко

За згодою представників позивача та відповідача, 31.07.2008р. оголошено вступну і резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено, оформлено відповідно до статті 84 ГПК України та підписано 04.07.2008р. Рішення може бути оскаржено в порядку та строки передбачені статтями 91-93 ГПК України. Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 ГПК України.

Суддя                                                                                           Данко Л.С.