ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20.05.08р.

Справа № 35/34-08

За позовом Відкритого акціонерного товариства "Дніпродзержинська теплоелектроцентраль",

м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області

до Комунального підприємства "Дніпродзержинськтепломережа",

м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області

про стягнення 54 993 411,00 грн

Суддя Широбокова Л.П.

Представники:

від позивача - Пека З.О., юрисконсульт, дов.№001/028 від 20.11.2007 р.

від відповідача - Корнєв М.Ю., юрисконсульт, дов. № 00.01.2910 від 10.12.2007 р.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач просить стягнути з Відповідача інфляційні втрати з урахуванням індексу інфляції з вересня 2001р. по лютий 2008р. - 43 339 135,12 грн та 3% річних за період прострочення платежів з 01.09.2001 р. по 29.02.2008 р. - 11 654 276, 25 грн.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що рішенням суду від 21.08.2001р. у справі № 20/222 з Відповідача було стягнено борг за поставлену теплову енергію в сумі 54 422 699,12 грн за рахунок майна Відповідача та 27 234 431,37 грн грошовими коштами.

Рішення суду до цього часу не виконано, борг не сплачено, лише шляхом взаємозаліків частково погашена заборгованість. В зв'язку з невиконанням Відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати боргу Позивач також несе додаткові витрати по сплаті штрафних санкцій, в зв'язку з чим і просить стягнути з Відповідача інфляційні втрати та річні, посилаючись на ст. 202 Господарського кодексу України, ст. 625 Цивільного кодексу України.

22.04.2008р. від Позивача надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти Відповідача на суму позову. Заява обгрунтована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити в подальшому виконання рішення та завдасть матеріальної шкоди Позивачу.

Представник Позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач вимоги не визнає, посилаючись на пропуск Позивачем строку позовної давности та надав заяву від 14.05.2008р. про його застосування в порядку ст. 267 Цивільного кодексу України.

Проти вжиття заходів забезпечення позову заперечує, вказує, що його грошові кошти і так постійно знаходяться під арештом в зв'язку з податковою заборгованістю та виконанням рішень судів щодо стягнення боргів.

Позивач не погодився з доводами відповідача щодо пропуску строку позовної давності та надав додаткові пояснення, в яких вказує, що при первісному зверненні до суду також ставив вимоги щодо сплати інфляційних та річних, які були судом частково задоволені. Відповідач постійно підписує з ним акти звіряння розрахунків, в яких визнає свою заборгованість за рішенням суду, що є підставою для переривання строку позовної давності, та на час звернення позивача з позовом строк позовної давності ним не пропущено за весь період, за який нарахована інфляція та річні.

За згодою представників сторін в судовому засіданні оголошено тільки вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази в сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ :

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області у справі №20/222 від 21.08.2001р. з відповідача на користь позивача було стягнено 54 422 699,12 грн основного боргу за рахунок майна відповідача, з рахунку відповідача стягнено 27 234 431,12 грн боргу, 1 574 455,65 грн інфляційних втрат, 823 184,30 грн річних та 1700,00 грн держмита.

Рішенням встановлено, що борг виник в період з 1998р. по лютий 2001р. включно на підставі укладених сторонами договорів на постачання теплової енергії №51 від 19.11.1997р., №46 від 20.10.2000р.та №46 від 01.02.2001р.

Вказане рішення суду відповідачем до цього часу не виконано в повному обсязі, заборгованість з основного боргу становить 59 778 117,40 грн, що підтверджується актом звіряння розрахунків станом на 01.12.2007р. та не заперечується відповідачем. Доказів сплати цієї заборгованості після 01.12.2007р. відповідачем не надано, виконавче провадження відносно примусового виконання вище вказаного рішення суду зупинено відповідно до Постанови державної виконавчої служби від 30.01.2006р. на підставі того, що відповідач бере участь в процедурі погашення заборгованості згідно Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу».

Згідно ст. 216 Цивільного кодексу УРСР, що був чинним на час виникнення зобов’язань, зобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Вказана норма закріплена в ст. 599 Цивільного кодексу України, що набрав чинності з 01.01.2004р.

Як встановлено рішенням суду у справі №20/222 від 21.08.2001р. та слідує із умов договорів на постачання теплової енергії №51 від 19.11.1997р., №46 від 20.10.2000р. та №46 від 01.02.2001р. у відповідача виникли грошові зобов’язання щодо оплати теплової енергії, строк виконання яких настав на час винесення рішення суду, та вони припиняються шляхом сплати визначеної суми боргу.

Як встановлено вище, відповідач до цього часу ні добровільно, ні в примусовому порядку не виконав свої зобов’язання по сплаті боргу на суму 59 778 117,40 грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити борг з урахуванням індексу інфляції, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів. Вказана норма містилася в ст. 214 Цивільного кодексу України, що діяв до 01.01.2004р.

Оскільки, грошові зобов’язання відповідачем до цього часу не виконані, інфляційні втрати пов’язані з інфляційними процесами в державі та за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, а три проценти річних –платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, то позивачем правомірно ставляться вимоги щодо їх стягнення, незважаючи на те, що основний борг було раніше стягнено за рішенням суду. Та при стягненні цього боргу позивач також ставив вимоги про стягнення інфляційних та річних, які судом були частково задоволені.

Інфляційні втрати з урахуванням індексу інфляції з вересня 2001р. по лютий 2008р. включно становлять 43 339 135,12 грн, 3% річних за період прострочення платежів з 01.09.2001р. до 29.02.2008р. –11 654 276,25 грн.

Відповідно до п. 6 розділу «Прикінцеві та перехідні положення»Цивільного кодексу України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим кодексом, тобто до 01.01.2004р.

Згідно ст. 71 Цивільного кодексу УРСР щодо стягнення інфляційних та річних діяв загальний строк позовної давності в три роки, який не сплив до набрання чинності Цивільним кодексом України та до цього позову слід застосовувати правила про позовну давність, що встановлені Цивільним кодексом України.

Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлений загальний строк позовної давності в три роки. Разом з тим, суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст. 267 ЦК). Відповідачем заявлено про застосування позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову щодо стягнення інфляційних втрат з урахуванням індексів інфляції з вересня 2001р. по березень 2005р. включно в сумі 19 031 141,08 грн, та 3% річних за період прострочення платежів з 01.09.2001р. по 03.04.2005р. в сумі 6 436 383,59 грн, оскільки позивач звернувся до суду з позовом 04.04.2008р.

Позовні вимоги підлягають задоволенню в сумі інфляційних втрат 24 307 994,04 грн з урахуванням індексу інфляції з квітня 2005р. по лютий 2008р. включно та 3% річних в сумі 5 217 892,66 грн за період прострочення платежів з 04.04.2005р. по 29.02.2008р. (за 1062 дні), виходячи із суми боргу 59 778 117,40 грн.

Твердження позивача про те, що строк позовної давності перервався внаслідок визнання відповідачем боргу шляхом підписання актів звіряння, не ґрунтується на чинному законодавстві.

Відповідач підписував акти звіряння, в яких визнавав заборгованість по основному боргу, що була стягнена за рішенням суду. В частині стягнення основного боргу правила про переривання позовної давності шляхом її визнання не застосовуються, оскільки позовна давність перервалася пред’явленням позову до боржника.

Згідно ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу чи іншого обов’язку.

Предметом позову є стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за вище вказаний період. Відповідач жодними діями не свідчив про визнання ним саме цього обов’язку, тобто сплати інфляційних та річних, які нараховані за період після винесення рішення господарським судом у справі №20/222. Такі дані відсутні в актах звіряння, на які посилається позивач. Зважаючи на це, доводи позивача про переривання позовної давності судом відхиляються.

З огляду на викладене, з врахуванням встановлених обставин справи, суд доходить висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, доведені матеріалами справи та підлягають задоволенню частково в сумі інфляційних втрат –24 307 994,04 грн та 3% річних –5 217 892,66 грн. В решті позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати по справі відносяться на сторони пропорційно задоволеним вимогам.

Суд вважає клопотання позивача про накладення арешту на грошові кошти, що належать відповідачу, таким, що не підлягає задоволенню, так як умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (у тому числі і грошові кошти), яке є у відповідача на момент подання позову, може зникнути або зменшитись за кількістю на момент виконання рішення господарського суду. Таких обґрунтованих припущень позивачем не наведено. Відповідач являється комунальним підприємством, відносно нього порушені виконавчі провадження, по яким він не може виконати свої зобов’язання щодо сплати основної заборгованості. Та виходячи з цього, суд вважає недоцільним накладати арешт на грошові кошти відповідача щодо стягнення інфляційних втрат та річних.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85, 116,117 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 257, 267, 525, 526, 599, 625 Цивільного кодексу України господарський суд, -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства "Дніпродзержинськтепломережа" - 51914, м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, вул. Петровського,168, (р/р 2350 в відділенні Промінвестбанку у м. Дніпродзержинськ, МФО 305051) на користь Відкритого акціонерного товариства "Дніпродзержинська теплоелектроцентраль" –51925, м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, вул. Радянська,2, (р/р 2010 у філії «Відділення Промінвестбанку у м. Дніпродзержинськ», МФО 305051) інфляційні втрати –24 307 994,04 грн (двадцять чотири мільйони триста сім тисяч дев’ятсот дев’яносто чотири грн 04 коп), 3% річних –5 217 892,66 грн (п’ять мільйонів двісті сімнадцять тисяч вісімсот дев’яносто дві грн 66 коп), витрати по сплаті державного мита –13 693,50 грн (тринадцять тисяч шістсот дев’яносто три грн 50 коп) та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу –63,37 грн (шістдесят три грн 37 коп).

В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання та в цей термін може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Суддя

Л.П. Широбокова

Рішення підписано 23 травня 2008 р.