ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2008 р.

№
2/38

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Панової
І.Ю.,

суддів

Заріцької
А.О. (доповідач у справі), Хандуріна М.І.

розглянувши
касаційну скаргу

ліквідатора відкритого акціонерного
товариства "Берегометський лісокомбінат"

на
рішення
господарського суду Чернівецької області від             27 лютого 2007 року

у
справі господарського
суду

№ 2/38
Чернівецької області

за
позовом до

приватного
підприємства "Візаві" Долішньошепітської сільської ради

про

визнання
права власності

за участю представників:

ПП
"Візаві" Чижевського М.Г.,

ліквідатора
"Берегометський лісокомбінат" ОСОБА_1,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2007 року приватне
підприємство "Візаві" (далі -позивач) звернулося до суду з позовом до
Долішньошепітської сільської ради (далі -відповідач) про визнання права власності
на будівлі, які розташовані в                       с. Долішній Шепіт
Вижницького району Чернівецької області.

Свої
вимоги позивач обгрунтовував доводами про те, що рішенням відповідача від 29
грудня 2004 року № 146-7/15 йому було надано в орендне користування земельну
ділянка площею 1,83 га в с. Долішній Шепіт Вижницького району Чернівецької
області і на виконання вказаного рішення був укладений договір оренди. В
подальшому строк договору було подовжено до
1 червня 2006 року.

Право
власності на майно просив визнати з підстав передбачених п. 5             ст. 376 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України).

Рішенням
господарського суду Чернівецької області від 27 лютого               2007 року (суддя Скрипничук
І.В.) позов задоволено, визнано за ПП "Візаві" право власності на
адміністративну будівлю (літ. "А" площею 136,5 кв.м.), прохідну (літ.
"Б" площею 77 кв. м.), котельню (літ. "Е" площею 76,9
кв.м.), склад (літ. "Д" площею 481,6 кв.м.), автомайстерню (літ.
"Ж" площею             524,8
кв.м.) загальною вартістю 89 556 грн., які розташовані в с. Долішній Шепіт
Вижницького району Чернівецької області на земельній ділянці площею 1,7339 га.
(колишній господарський двір Шепітського лісопункту).

В
обґрунтування рішення суд послався на ст. 376 ЦК України та вказав, що на
відведеній відповідачу земельній ділянці збудовані адміністративні та виробничі
будівлі, на будівництво цих будівель відсутні відповідні дозвільні документи,
тобто воно є самочинно збудованими.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
ліквідатор відкритого акціонерного товариства "Берегометський
лісокомбінат" (далі -ВАТ "Берегометський лісокомбінат")
звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій
просить скасувати рішення суду першої інстанції від 27 лютого 2007 року, а
справу передати на новий розгляд до господарського суду Чернівецької області.

На думку заявника касаційної скарги,
судом першої інстанції недостатньо повно досліджені обставини справи, не
враховано, що власником вказаних вище будівель є ВАТ "Берегометський
лісокомбінат", однак до участі у справі його залучено не було і без
достатніх правових підстав право власності на належне йому майно визнане за
позивачем.

27 травня 2008 року справу було
відкладено на 10 червня 2008 року.

За
розпорядженням заступника Голови Вищого господарського суду України від 9
червня 2008 року № 02-12/І/96 розгляд касаційної скарги здійснено колегією
суддів Вищого господарського суду України у складі: судді Панової І.Ю.
-головуючого, суддів Заріцької А.О., Хандуріна М.І.

Обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши
застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права,
колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Як
вбачається з матеріалів справи, позивачем було подано позов про визнання права
власності на адміністративну будівлю, котельню, склад та автомайстерню
загальною вартістю 89 556 грн., які розташовані в                    с. Долішній Шепіт Вижницького району
Чернівецької області на земельній ділянці площею 1,7339 га. (колишній
господарський двір Шепітського лісопункту) (а.с.4).

Судом
встановлено, що рішенням 15 сесії четвертого скликання Долішньошепітської
сільської ради від 29 грудня 2004 року № 146-7/15 позивачу було передано в
оренду земельну ділянку (а.с. 10).

Як
вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем               4 січня 2005 року було укладено
договір оренди земельних ділянок, відповідно до умов якого позивачу було надано
в оренду земельну ділянку площею 1, 83 га (а.с.11).

28
грудня 2006 року Долишньошепітська сільська рада та ПП "Візаві"
уклали інший договір оренди земельної ділянки загальною площею                      1, 7339 га. для виробництва
та обслуговування виробничої бази по ремонту автотракторної техніки, яка
знаходиться в с. Долішній Шепіт на території Долішньошепітської ради.

З
оскаржуваного рішення господарського суду Чернівецької області від           27 лютого 2007 року вбачається, що в
основу рішення та підтвердження права власності позивача на вказані вище
об'єкти суд прийняв до уваги лист ТОВ "Берегометська лісова компанія"
від 22 жовтня 2004 року № 143а про припинення дії договору оренди земельної
ділянки та договір купівлі-продажу матеріалів від розбирання будівель
розміщених на цій земельній ділянці, який був укладений між ТОВ
"Берегометська лісова компанія" та ПП "Візаві".

Однак,
в мотивування касаційної скарги ліквідатор банкрута вказує, що відповідно до
доданого до скарги рішення господарського суду першої інстанції від 7 жовтня
2005 року у справі № 9/70 ТОВ "Берегометська лісова компанія" мала
права розпоряджатись тільки двома об'єктами банкрута, а саме: будівлями складу
(41,8 кв.м.) та конюшні (190, 8 кв.м.).

В
підтвердження права постійного користування вказаною земельною ділянкою
скаржник додав до касаційної скарги копію державного акту на право постійного
користування землею 1-ЧВ № 000715, а в підтвердження права власності на
автомайстерню, прохідну, адмінбудинок - копію технічних паспортів.

Крім
того, в обґрунтування скарги вказує, що по відношенню до ВАТ
"Берегометський лісокомбінат" порушена справа про банкрутство.
Адміністративна будівля, котельня, склад та автомайстерня, які знаходяться на
вказаній вище земельній ділянці, входять до складу ліквідаційної маси банкрута
та зазначає, що технічних паспортів на ці будівлі у банкрута немає. Однак,
дізнався про оскаржуване рішення в момент оформлення вказаних вище документів,
оскільки в порушення вимог норм процесуального права його не було залучено до
участі у розгляді справи № 2/38.

Будівля,
споруда вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються
на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного
дозволу чи належно затвердженого проекту або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил (ч. І ст. 376 ЦК України).

Виключення
з цієї норми визначено ч. 3 зазначеної статті ЦК України, якою встановлено, що
право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно
до п. 5 цієї статті на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може
визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на
ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Стаття
376 ЦК України є спеціальною нормою в регулюванні спірних правовідносин,
оскільки унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли вимоги закону
та інших правових актів при створенні нової речі (самочинному будівництві) були
порушені.

Аналіз
вказаної норми дає можливість дійти висновку, що для визнання за позивачем
права власності, суд мав встановити, що спірні споруди завершені будівництвом,
а також те, що земельна ділянка, яка не була відведена позивачу для цієї мети,
надана йому у встановленому порядку під уже збудоване ним майно.

Колегія
суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність
правових підстав для задоволення позову ПП "Візаві", і вважає, що
позивач не підтвердив права власності на адміністративну будівлю (літ.
"А" площею 136,5 кв.м.), прохідну (літ. "Б" площею 77 кв.
м.), котельню (літ. "Е" площею 76,9 кв.м.), склад (літ. "Д"
площею 481,6 кв.м.), автомайстерню
(літ. "Ж" площею 524,8 кв.м.) загальною вартістю 89 556 грн.,
які розташовані в с. Долішній Шепіт Вижницького району Чернівецької області на
земельній ділянці площею 1,7339 га. (колишній господарський двір Шепітського
лісопункту).

Договір
оренди земельної ділянки від 26 грудня 2006 року, лист ТОВ "Берегомотська
лісова компанія" від 22 жовтня 2004 року № 143а та договір купівлі-продажу
матеріалів не свідчать про самочинне будівництво позивачем та перехід до нього
права власності на спірне нерухоме майно.

За
приписами ст. 34 ЦК України господарський суд приймає тільки ті докази, які
мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами доказування.

Набуття
права власності врегульовується главою 24 ЦК України.          Вимагаючи визнати право власності на
вказане у позовній заяві нерухоме майно позивач належних правових підстав
набуття такого права не вказав і на належні докази не послався.

Відповідно
до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи
вказане вище, колегія суддів вважає передчасним висновок господарського суду
Чернівецької області про те, що інших претендентів на будівлі чи матеріали
окрім позивача немає. Як вбачається з оскаржуваного рішення, суд належним чином
вказаного не перевірив і, крім того, визнаючи право власності позивача на
перелічені у рішенні об'єкти не послався на норму матеріального права.

У
відповідності зі ст. 4 ГПК України рішення з господарського спору
повинно прийматися у відповідності з нормами матеріального і процесуального
права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими
господарським судом.

Задовольняючи
позов, місцевий господарський суд не звернув увагу на те, що згідно ч. 3 ст.
376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може
бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на
земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання
земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме
майно. За цих обставин суду належало з'ясувати, чи вирішував компетентний орган
за зверненням позивача питання про надання останньому земельної ділянки
розташованої під збудованим нерухомим об'єктом, такого цільового призначення,
яке передбачає можливість будівництва на ній.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України дійшла
висновку, що доводи позивача про наявність правових підстав для визнання за ним
права власності на вказане у позовній заяві нерухоме майно є необґрунтованим.

Діючи
в межах повноважень суду касаційної інстанції, згідно приписів ст.ст. 1115,
1117 ГПК України, колегія суддів вважає, що рішення господарського
суду Чернівецької області від 27 лютого 2007 року є таким, що винесене з
порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає
скасуванню, а справа -передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

При
новому розгляді справи господарському суду Чернівецької області слід врахувати
наведене, вирішити питання про участь у справі ВАТ "Берегометський
лісокомбінат", належним чином перевірити документи, надані ПП
"Візаві" та банкрутом в підтвердження права власності на оспорювані
будівлі та споруди і постановити законне та обґрунтоване рішення.

На
підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112
Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,
-

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ліквідатора
відкритого акціонерного товариства "Берегометський лісокомбінат"
задовольнити.

Рішення
господарського суду Чернівецької області від 27 лютого             2007 року у справі № 2/38
скасувати.

Справу
передати на новий розгляд до господарського суду Чернівецької області.

Головуючий
І.Ю. Панова

Судді                                                                                               А.О.
Заріцька

М.І. Хандурін