ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 02/3725а

"18" серпня 2008 р.

м. Черкаси, 10 год. 46 хв.

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Пащенко А.Д., із секретарем судового засідання Ткаченко О.М.,

за участю прокурора відділу прокуратури Черкаської області Соколишиної Л.Б. –за посвідченням, представників: позивача: Слуцька Н.Ю. - за довіреністю, відповідача: Черкасов А.І., Камша О.А.- за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу

за позовом прокурора Корсунь-Шевченківського району в інтересах держави в особі Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Урожай»

про стягнення 226 243 грн. 08 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Заявлено вимогу про стягнення 226 243 грн. 08 коп., в тому числі 218 044 грн. 40 коп. адміністративно-господарських санкцій за незайняті інвалідами у відповідача в 2007 році 20 робочих місць та 8198 грн. 68 коп. пені за несвоєчасну сплату зазначених санкцій, з мотивів порушення відповідачем вимог статей 19, 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Прокурор та представник позивача у судовому засіданні позов підтримали повністю, заперечили проти доводів відповідача, стверджуючи, що відповідач не виконав встановлений законом норматив створення робочих місць для працевлаштування інвалідів і не вжив всіх можливих заходів для його виконання, тому повинен сплатити санкції та пеню у заявленій сумі.

Відповідач у письмовому поясненні заперечив проти позову повністю.

Представники відповідача у судовому засіданні заперечили проти позову та пояснили, що вина відповідача у даній ситуації відсутня, оскільки відповідач зробив все можливе для того, щоб виконати норматив, ним кожного місяця виділялися робочі місця для працевлаштування інвалідів і про всі виділені місця було повідомлено центру зайнятості у звітах форми № 3-ПН, які щомісяця направлялися центру зайнятості, однак державною службою зайнятості не було направлено жодного інваліда для працевлаштування і самі інваліди до відповідача не зверталися, а відповідно до Закону до обов’язків підприємства відноситься виділення робочих місць та повідомлення про це державній службі зайнятості, а пошук та підбір інвалідів не відноситься до обов’язків підприємства, отже, відповідач не повинен нести відповідальність за державні органи працевлаштування, які не забезпечили працевлаштування інвалідів на виділені для них робочі місця. Представник відповідача Черкасов А.І. стверджував, що у районній державній службі зайнятості не стоять на обліку інваліди, які бажали б працювати, тому відповідачу не направлявся жоден інвалід для працевлаштування, і позивач не довів, що відповідачу направлялися інваліди якимось із державних органів, які мають відношення до їх працевлаштування.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, заслухавши пояснення та доводи прокурора і представників сторін, суд встановив наступне.

Згідно статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю (далі - підприємства) у 2007 році встановлювався норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працювало від 8 до 25 осіб –у кількості одного робочого місця.

Відповідно до частини 2 статті 19 Закону підприємства самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Відповідно до статті 20 Закону підприємства, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інвалідів і не зайняте інвалідом.

Відповідно до частини 4 статті 20 Закону, у разі невиконання підприємством в 2007 році встановленого законом нормативу, воно зобов’язане було сплатити адміністративно-господарські санкції не пізніше 15 квітня 2008 року.

Як вбачається із Звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2007 рік, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу в 2007 році у відповідача складала 1259 осіб. Чотири відсотки від цієї цифри складає 50,36, тобто для відповідача норматив на 2007 рік складав 50 робочих місць для працевлаштування інвалідів. У відповідача в 2007 році фактично працювали 30 інвалідів. Тобто у відповідача в 2007 році було зайнято на 20 робочих місць менше, ніж встановлено нормативом, передбаченим частиною 1 статті 19 Закону.

Однак, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у суду відсутні підстави для стягнення із відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені, виходячи із наступного.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Суд приходить до висновку, що відповідач довів і належними доказами підтвердив вжиття ним усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення та виконання встановленого Законом нормативу, однак, він не був виконаний не з вини відповідача.

У частині 3 статті 19 Закону вказано, що підприємства самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно статті 18 Закону підприємства зобов’язані: 1) виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, 2) надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, 3) звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, аналіз правових норм про захист інвалідів дає підстави стверджувати про те, що обов’язок підприємства щодо виділення та створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком підбирати, шукати і працевлаштовувати інвалідів. Такий обов’язок, як вказано, покладається на органи працевлаштування інвалідів.

Суд вважає, що відповідач довів і належними доказами підтвердив вжиття ним всіх залежних від нього заходів для виконання встановленого Законом нормативу: відповідач щомісяця виділяв робочі місця для працевлаштування інвалідів і надавав про них вичерпну інформацію державній службі занятості у звітах форми № 3-ПН.

Законом не визначено, якими документами повинно оформлятися виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, як вони повинні оформлятися, тому суд вважає подані відповідачем звіти достатніми доказами проведення ним роботи, встановленої у статті 18 Закону.

Суду не подано доказів того, що якоюсь іншою організацією на адресу відповідача направлялися інваліди для працевлаштування чи інваліди самостійно зверталися до відповідача з метою працевлаштування, і що відповідач відмовив у прийнятті інвалідів на роботу.

Отже, суд приходить до висновку про відсутність вини відповідача у невиконанні органами працевлаштування інвалідів своїх обов’язків по їх працевлаштуванню, оскільки адміністративно-господарські санкції –це відповідальність за порушення свого власного обов’язку, а відповідальність у даних правовідносинах не може встановлюватися без вини відповідача.

За таких обставин, суд приходить до висновку про недоведеність вимоги про стягнення із відповідача адміністративно-господарських санкцій, а отже, й пені, тому, за викладених обставин позов задоволенню не підлягає.

Виходячи з викладеного, керуючись статтями 94, 160 –163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через господарський суд Черкаської області протягом 10 днів з дня складення постанови в повному обсязі, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                    А.Д. Пащенко

Постанова складена в повному обсязі

19.08.2008 року