ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2008 р.

№
22/455/07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Катеринчук
Л.Й. -головуючий-доповідач,

Коваленко
В.М., Ткаченко Н.Г.

розглянувши
касаційну скаргу

управління
Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя

на
рішення  та постанову  господарського суду Запорізької області від
24.12.2007 Запорізького апеляційного господарського суду від 06.03.2008

у
справі господарського
суду

№
22/455/07
Запорізької області

за
позовом

управління
Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя

до суб'єкта підприємницької діяльності
-фізичної особи ОСОБА_1

про
стягнення

10164
грн.

в судовому засіданні
взяли участь  представники :

від
позивача

не
з'явились

від
відповідача

не
з'явились

В С Т А Н О В И В:

управління Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м. Запоріжжя (далі -позивач) звернулось до
господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення з суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 (далі -відповідача) 10164
грн.  завищеної вартості виконаних
підрядних робіт за договором підряду №3/03 від 19.09.2003 (далі -Договір).

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 24.12.2007 у справі       № 22/455/07 (суддя  Скиданова Ю.О.) в позові відмовлено. Висновки
суду першої  інстанції ґрунтуються на
тому, що правові підстави для стягнення з відповідача попередньо оплачених йому
позивачем підрядних робіт відсутні, оскільки позивач не довів  внесення сторонами  змін до кошторису підрядних  робіт за спірним договором підряду .

Не
погоджуючись з прийнятим судовим актом, позивач звернувся до Запорізького
апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати
рішення господарського суду Запорізької області від 24.12.2007 та прийняти
нове, яким задовольнити позов в повному обсязі, стягнувши з відповідача 10164
грн. завищеної вартості виконаних підрядних робіт.

Постановою
Запорізького апеляційного господарського суду від 06.03.2008 апеляційну скаргу
позивача залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без
змін.

Не
погоджуючись з прийнятою постановою, позивач звернувся до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувані судові
рішення та постанову,  прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги задовольнити, аргументуючи порушенням норм
матеріального права, зокрема, статей 875-877 Цивільного кодексу України, пункту
3.3.10.1 Державних Будівельних Норм Д.1.1-1-2000 «Правил визначення вартості
будівництва».

Колегія
суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку
рішення суду першої та постанову суду апеляційної інстанцій на підставі
встановлених фактичних обставин справи, перевіривши застосування судами норм
матеріального та процесуального права, дійшла висновку, про відсутність
правових підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Відповідно
до п. 4 Прикінцевих положень Господарського кодексу України, п. 4 Прикінцевих
та перехідних положень Цивільного кодексу України, щодо господарських та
відповідно цивільних відносин, які виникли до набрання ними чинності, положення
цих Кодексів застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або
продовжують існувати після набрання ними чинності. Оскільки фактичне виконання
Договору тривало і на протязі 2004, до прав і обов'язків сторін у справі слід
застосовувати положення Господарського кодексу України та Цивільного кодексу
України, що набули чинності з 01.01.2004.

Згідно
з статтею 332 ЦК УРСР за договором підряду підрядник зобов'язується виконати на
свій ризик певну роботу за завданням замовника з його чи своїх матеріалів, а
замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно
до статті 161 ЦК УРСР зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в
обумовлений строк у відповідності до вказівок закону, акту планування,
договору, а при відсутності таких вказівок -у відповідності до вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно
з статтею 334 ЦК УРСР на виконання робіт, передбачених договором підряду,
складається кошторис. Якщо виникла необхідність значно перевищити складений
кошторис, підрядник зобов'язаний своєчасно попередити про це замовника. У цьому
випадку замовник має право відмовитись від договору, відшкодувавши підряднику
понесені ним витрати. Якщо підрядник не попередив замовника про перевищення
кошторису, він зобов'язаний виконати роботу, не вимагаючи відшкодування витрат,
що перевищують передбачені кошторисом.

Відповідно
до статті 193 ГК України, статті 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог
що у певних умовах звичайно ставляться.

Одностороння
відмова від виконання зобов'язань або одностороння зміна його умов, крім
випадків, передбачених законом або договором, не допускається (стаття 193
Господарського кодексу України та стаття 525 ЦК України).

Стаття
878 ЦК України надає замовнику право вносити зміни до проектно-кошторисної
документації до початку робіт або під час їх виконання за умови, що додаткові роботи,
викликані такими змінами, за вартістю не перевищують десять відсотків
визначеної у кошторисі ціни і не змінюють характеру робіт. Внесення до
проектно-кошторисної документації змін, що потребують додаткових робіт,
вартість яких перевищує десять відсотків визначеної у кошторисі ціни,
допускається лише за згодою підрядника. У цьому разі підрядник має право
відмовитися від договору та вимагати відшкодування збитків.

Отже,
чинним законодавством не передбачено внесення змін до проектно-кошторисної
документації  після виконання підрядних
робіт проведення розрахунків та припинення дії договору.

Як
встановлено судами попередніх інстанцій, 19.09.2003 між позивачем (замовник за
Договором) та відповідачем (підрядник за Договором) було укладено договір
№3/03, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався виконати з
використанням своїх матеріалів або матеріалів замовника, а позивач зобов'язався
прийняти та оплатити підрядні роботи, пов'язані з реконструкцією
адміністративної будівлі позивача за адресою: вул. Карпенка Карого, 25-А, а
зокрема: розробка кошторисної документації; ремонт системи опалення; демонтаж
балконів; обробні роботи; встановлення вікон та дверей.

Суди
встановили, що відповідно до п. 2.1 вартість робіт за Договором складала 344
463 грн. та була попередньою. Остаточна вартість робіт за Договором
визначається при складанні сторонами актів приймання виконаних робіт за формами
КБ-2в та КБ-3. Судами встановлено, що відповідач виконав обумовлені Договором
підрядні роботи, а позивач прийняв їх на підставі актів виконаних робіт та
оплатив у повному обсязі.

З
05.09.2007 по 04.10.2007 Контрольно-ревізійним відділом в м. Запоріжжі та
Запорізькому районі було проведено ревізію фінансово-господарської діяльності
управління ПФУ в Шевченківському районі м. Запоріжжя за період з 01.07.2003 по
01.09.2007.

За
результатами ревізії спеціалістами Контрольно-ревізійного відділу в м.
Запоріжжя та Запорізькому районі складено акт № 110/0027 де встановлено, що в
порушення п.3.3.10.1 ДБН Д.1.1-1-2000 “Правил визначення вартості будівництва”
та листа Державного комітету будівництва, архітектури та житлової  політики України № 7/7-630 від 09.07.2003
відповідачем при складанні кошторису завищено вартість виконаних  робіт на загальну суму 10164 грн. Як
встановлено, завищення загальновиробничих витрат виникло внаслідок
незастосування відповідачем понижуючих коефіцієнтів, а зокрема, 0,4123 -при
розрахунку І блоку загальновиробничих
витрат та 0,7821 -при розрахунку ІІІ блоку загальновиробничих витрат.

Судами
попередніх інстанцій зазначено, що акт Контрольно-ревізійного відділу у м.
Запоріжжі та Запорізькому районі, на який посилається позивач, не є безумовним
доказом того, що сторони провели розрахунки з порушенням умов укладеного
договору та оцінено його як недостатній доказ в обґрунтування неправильності
розрахунку сторін.

Згідно з статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене, колегія суддів
Вищого господарського суду України, діючи в межах повноважень суду касаційної
інстанції згідно приписів ст.ст. 111-5, 111-7 ГПК України, погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій, що доводи позивача не обґрунтовані,
фактичні обставини справи досліджені судами першої та апеляційної інстанцій
відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України, а відтак,
рішення суду першої інстанції від 24.12.2007 та постанова суду апеляції від
06.03.2008 прийняті відповідно до норм матеріального та процесуального права,
тому підстави для їх скасування відсутні.

Колегія суддів вважає
необґрунтованими доводи скаржника, який доводить неправильну оцінку попередніми
судовими інстанціями акту перевірки контрольно-ревізійного відділу, оскільки до
компетенції касаційного суду не належить оцінка доказів, встановлення переваги
одних доказів над іншими.

На
підставі викладеного та керуючись статтями 111-5, 111-7-111-13,    Господарського процесуального кодексу України,
Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу управління Пенсійного
фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя залишити без
задоволення.

2. Постанову Запорізького апеляційного
господарського суду від 06.03.2008 та рішення господарського суду Запорізької
області від 24.12.2007 залишити без змін.

Головуючий
Л. Катеринчук

Судді                                                                                                 В.
Коваленко

Н. Ткаченко