ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2008 р.

№ 8/393пн

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Грейц К.В.,

суддів :

Бакуліної С.В.,

Глос О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скарги

Державної податкової інспекції у місті Лисичанську Луганської області

на постанову

від 12.02.2008 року Луганського апеляційного

господарського суду

у справі

№ 8/393пн

господарського суду

Луганської області

за позовом

ДПІ у м. Лисичанську

до

Відкритого акціонерного товариства

“Лисичанська сода”

про

визнання права власності

в судовому засіданні взяли участь представники :

від позивача:

Татаренко О.Ю. (довіреність № 12924/10 від 03.10.2007р.)

від відповідача:

Горшанов Д.І. (довіреність № 23-191-6 від 25.10.2007р.)

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Луганської області (суддя Середа А.П.) від 18.12.2007 року, залишеним без змін постановою Луганського апеляційного господарського суду (головуючий суддя –Семендяєва І.В., судді –Баннова Т.М., Парамонова Т.Ф.) від 12.02.2008 року, у справі № 8/393пн в задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати ухвалені по справі судові акти та прийняти нове рішення, посилаючись на порушення норм матеріального права, а саме: ч.1 ст.32 ГПК України, ст.ст.15, 335 ЦК України.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач повністю заперечує викладені в ній доводи.

Заслухавши пояснення по касаційній скарзі представника позивача, який підтримав викладені в ній доводи, заперечення на касаційну скаргу представника відповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновок судів про безпідставність позовних вимог ДПІ у м. Лисичанську до ВАТ “Лисичанська сода” про визнання права власності на залізничні вагони - цементовози у кількості 3 одиниці без номерів та ідентифікаційних ознак, що не має власника, за державою в особі ДПІ у м. Лисичанськ та надання позивачу права розпорядження цим майном для подальшої реалізації з перерахуванням одержаних коштів до Державного бюджету України, відповідає діючому законодавству та фактичним обставинам справи.

Підставою позовних вимог ДПІ у м. Лисичанськ Луганської області визначила наступні обставини.

05.11.2003 року фахівцями міжрайонного головного відділу податкової міліції ДПІ у м. Лисичанськ на території ВАТ “Лисичанська сода” в районі залізничного цеху підприємства було виявлено та вилучено 3 залізничні вагони - цементовози без будь-яких номерів та ідентифікаційних ознак, на які відсутні правоустановчі документи (протокол огляду від 05.11.2004 року).

Залізничні вагони-цементовози були залишені на відповідальне зберігання начальнику залізничного цеху ВАТ “Лисичанська сода”.

Вилучені вагони-цементовози були завезені на територію ВАТ “Лисичанська сода” приблизно у 1999 році для завантаження їх содою та з того часу ніхто не звертався до підприємства про їх повернення.

Як стверджує позивач, у відповідача відсутні будь-які документи на ввіз вказаних вагонів на територію заводу, у зв’язку з чим неможливо встановити їх власника; ці вагони відповідно до пояснення начальника залізничного цеху ВАТ “Лисичанська сода” Куроянова В.М. (а.с.12) прибули на територію ВАТ “Лисичанська сода” приблизно у 1999 році під завантаження содою для Лисичанського скляного заводу і по невідомій причині не були завантажені; будь-яка маркіровка на вагонах відсутня; вагони знаходяться на відповідальному зберіганні у залізничного цеху; ніяких документів, які б посвідчували чиєсь право власності на спірні вагони, не мається; до ВАТ “Лисичанська сода” з питанням про повернення вагонів ніхто не звертався.

За довідкою відповідача б/н та б/д (а.с.11) вагони-цементовози на балансі ВАТ “Лисичанська сода” не обліковуються та на відповідальному зберіганні від інших підприємств не знаходяться, що підтверджується актом документальної перевірки ВАТ “Лисичанська сода” від 13.11.2003 року

№ 12/2409, підписаним першими керівниками заводу.

На виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України № 1340 від 25.08.1998 року “Про порядок обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави і розпорядженням ним” вищезазначені вагони були взяті на облік Лисичанською ДПІ, як майно власник якого невідомий.

05.11.2003 року три спірних вагони-цементовози були оглянуті та вилучені ДПІ у м. Лисичанську для подальшої перевірки, про що був складений протокол огляду та вилучення (а.с.6).

22.12.2004 року вилучені вагони-цементовози були передані на відповідальне зберігання Луганській обласній філії ДП “Спецсервіс” МВС України.

ЛОФ ДП МВС України “Спецсервіс” листом № 432 від 19.01.2007 року сповістило про те, що у зв’язку з тим, що ЛОФ ДП МВС України “Спецсервіс” не увійшло у 2007 році до ЄДРПОУ, просимо прийняти майно, яке знаходиться на зберіганні.

29.01.2007 року 3 вагони-цементовози прийняло на зберігання ТОВ “Транстар”.

29.01.2007 року був складений акт № 21 опису і попередньої оцінки майна з ознаками безхазяйного (а.с.56), підписаний членами комісії - представником органу державної податкової служби начальника відділу погашення прострочення податкових зобов’язань Батуковою О.Ю., головним державним податковим ревізором - інспектором відділу погашення прострочених податкових зобов’язань ДПІ у м. Лисичанськ Мельниковою А.О., директором ТОВ “Транстар” Зінченко Г. А.

Згідно вказаного акта позивач передав на зберігання ТОВ “Транстар” 3 вагони-цементовози вартістю 5 000 грн. кожний.

У запереченні на відзив № 16740/10 від 14.12.2007 року (а.с.49-53) позивач зазначає про те, що згідно з п.1 ст. 338 Цивільного кодексу України до Лисичанського МВ УМВС України у Луганській області був направлений лист № 3630/9-26 від 21.07.2004 року з переліком виявленого та вилученого майна, яке знаходиться на обліку в ДПІ у м. Лисичанську як майно, власник якого невідомий.

Після закінчення 6 місяців власник 3 вагонів-цементовозів не з’явився, тобто право власності на вищевказане майно, на думку позивача, придбала держава в особі ДПІ у м. Лисичанськ згідно рішення № 23 від 24.01.2005 року.

На вищезазначене позивач посилається і у своїй касаційній скарзі, а також на те, що суди не надали належної оцінки всім доказам у справі в їх сукупності, що призвело до прийняття судових рішень з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Крім того, позивач у касаційній скарзі зазначає, що спірні вагони-цементовози згідно зі ст.181 Цивільного кодексу України є рухомим майном; відповідно до ч.3 ст.335 Цивільного кодексу України безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків, встановлених статтями 336, 338, 341 і 343 цього Кодексу, у зв’язку з чим законодавцем передбачено можливість визнання (виникнення) права власності за рішенням суду; вирішення питання щодо права власності відноситься до визнання майнових інтересів, не пов’язане колом суб’єктів спірних правовідносин та згідно законодавства України підлягає розгляду в судах.

Проте суд касаційної інстанції не погоджується з доводами касаційної скарги, оскільки при винесенні рішення у справі № 8/393пн суди не допустили порушень норм матеріального права, про які вказує ДПІ у м. Лисичанську Луганської області у своїй касаційній скарзі з огляду на таке.

Позивач по даній справі не може бути визнаний власником вагонів-цементовозів, оскільки згідно діючого законодавства у нього відсутні відповідні повноваження стосовно звернення з таким позовом від імені держави.

Відповідно до Закону України “Про державну податкову службу в Україні” органи державної податкової служби мають право виступати у певних випадках від імені держави, але в спірних правовідносинах при встановлених судом обставинах справи у позивача таке право відсутнє.

Цивільним кодексом України та спеціальними нормативними актами визначений порядок виявлення та розпорядження безхазяйним майном.

Позивач вперше вилучив спірне майно (вагони-цементовози) у 2003 році.

Суди обґрунтовано зазначили про те, що спірні правовідносини виникли у 1999 році та продовжують мати місце до цього часу, а тому суд при вирішенні цього спору законно керувався Цивільним кодексом Української РСР (далі - ЦК УРСР), нині чинним Цивільним кодексом України (далі - ЦКУ), іншим законодавством, яким врегульовано питання щодо безхазяйного майна, а також питання обліку рухомого залізничного складу.

Так, за пунктом 9.8-9.9 Правил технічної експлуатації залізниць України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв’язку України від 20.12.1996 року № 411, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 лютого 1997 року за № 50/1854, кожна одиниця рухомого складу, у тому числі спеціального самохідного і несамохідного рухомого складу, повинна мати такі розпізнавальні чіткі знаки і написи: Державний герб (на локомотивах і пасажирських вагонах), знак Державної адміністрації залізничного транспорту України, ініціали залізниці (крім вагонів), номер (для пасажирських вагонів містить код залізниці приписки), табличку заводу-виготовлювача із зазначенням місця будівництва, дати і місця проходження визначених видів ремонту, маса тари (крім локомотивів і спеціального самохідного рухомого складу). Крім того, мають бути нанесені такі написи: на локомотивах, моторвагонному рухомому складі і спеціальному самохідному рухомому складі - конструкційна швидкість, серія, назва депо або іншого підприємства приписки, таблички і написи про огляд резервуарів, контрольних приладів і котла; на пасажирських вагонах, моторвагонному рухомому складі і спеціальному самохідному рухомому складі, на якому передбачається доставка робітників до місця виконання робіт і у зворотному напрямку - кількість місць; на вантажних вагонах - вантажопідйомність. На тендерах паровозів мають бути позначені серія, номер та ініціали залізниць приписки.

Інші знаки й написи на рухомому складі й самохідному спеціальному рухомому складі наносяться у порядку, встановленому Державною адміністрацією залізничного транспорту України (пункт 9.8).

На кожний локомотив, вагон, одиницю моторвагонного і спеціального рухомого складу має вестись технічний паспорт (формуляр), що містить найважливіші технічні і експлуатаційні характеристики (пункт 9.9).

Судами встановлено, що на трьох вагонах-цементовозах, які є предметом спору по цій справі, такі розпізнавальні знаки на момент вилучення 05.11.2003 року не були виявлені; про право власності на ці вагони з 1999 року до моменту їх вилучення ніхто не заявив.

У наявній ситуації ДПІ у своїх діях повинна була керуватися частинами 1 та 3-4 статті 137 ЦК УРСР (втратив чинність з 01.01.2004 року), відповідно до яких майно, яке не має власника або власник якого невідомий (безхазяйне майно), надходить у власність держави за рішенням виконавчого комітету районної, міської Ради народних депутатів, винесеним за заявою фінансового органу (ч. 1).

Заява про визнання майна безхазяйним може бути подана не раніше як через один рік після прийняття майна на облік відповідним фінансовим органом або виконавчим комітетом селищної, сільської Ради народних депутатів.

Порядок виявлення та обліку безхазяйного майна визначається Міністерством фінансів Української РСР (ч.ч.3 та 4).

На час вилучення спірного майна була чинною Інструкція Міністерства фінансів Української РСР від 17.12.1987 року № 112 “Про порядок виявлення та обліку безхазяйного майна” (далі - Інструкція № 112; втратила чинність на підставі наказу Міністерства фінансів України” 417 від 22.06.2004 року), якої ДПІ при виявленні, вилученні, оцінці, постановці на облік та передачі на відповідальне зберігання дотрималася.

Але неможливо погодитись з доводами скаржника про те, що у нього є підстави звертатись до господарського суду з позовом про визнання права власності на безхазяйне майно відповідно до Порядку обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1998 року № 1340 (далі за текстом - Порядок № 1340), дія якого поширюється також на майно, визнане безхазяйним відповідно до законодавства (п. п. 5 п. 1).

Пунктом 2 цього Порядку передбачено, що облік, попередня оцінка, а також відповідальність за зберігання майна, зазначеного у пункті 1 цього Порядку, до передачі його для подальшого розпорядження відповідно до пункту 9 цього Порядку покладаються на органи (організації), що здійснили вилучення або зберігають його, з дотриманням таких вимог:

- попередня оцінка проводиться відповідно до пункту 8 цього Порядку на момент взяття на облік цього майна;

- аналітичний облік ведеться у спеціальних книгах за видами майна із зазначенням відмінних ознак, попередньої вартості, місця його знаходження;

- взяте на облік майно відображається на позабалансових рахунках “Товарно-матеріальні цінності, прийняті на відповідальне зберігання” в органах (організаціях), що здійснили вилучення або зберігають його.

Розділ “Оцінка майна” містить наступні умови. Оцінка майна, зазначеного в пункті 1 цього Порядку, провадиться комісією, яка утворюється органом, що здійснив його вилучення, у складі представників державних податкових інспекцій в районах, містах без районного поділу, районах у містах, представників міжрайонних та об’єднаних державних податкових інспекцій (далі - місцеві податкові інспекції), органів (організацій), що здійснили вилучення майна або зберігають його, фінансових органів та органів (організацій), які здійснюватимуть розпорядження цим майном.

У разі розбіжності в оцінці майна між представниками комісії та у випадках, передбачених законодавством України і цим Порядком, оцінка провадиться суб’єктами оціночної діяльності –суб’єктами господарювання.

За результатами роботи комісії складається акт опису, оцінки та передачі майна. Усі примірники акта підписуються членами комісії та затверджуються у термін не пізніше трьох днів після його складення керівником чи заступником керівника органу (організації), що здійснив вилучення або забезпечував зберігання зазначеного в пункті 1 цього Порядку майна.

Місцеві податкові інспекції на основі актів опису, оцінки та передачі майна забезпечують здійснення загального контролю за повнотою та своєчасністю перерахування до Державного бюджету виручки від реалізації майна, а також відповідних податків.

Акт опису, оцінки та передачі майна є підставою для реалізації майна, зазначеного в пункті 1 цього Порядку, через торгові біржі та аукціони, безоплатної передачі, знищення.

Отже, ніяким законодавчим актом не передбачено передачу у власність органу державної податкової інспекції як представнику держави без дотримання процедур, визначених вищевказаними нормативними документами.

Також відсутні підстави для визнання права власності позивача на спірні вагони-цементовози за набувальною давністю відповідно до ч.3 ст.335 та ст.344 Цивільного кодексу України.

Частина 3 ст.335 Цивільного кодексу України передбачає, що безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків, встановлених статтями 336, 338, 341 і 343 цього Кодексу.

Відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п’яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Отже, передбачений цим Кодексом строк володіння (5 років) ще не сплинув, оскільки позивач вперше виявив та вилучив спірні вагони у листопаді 2003 року.

Також є необґрунтованими посилання позивача на те, що у нього виникло право власності на спірні вагони-цементовози згідно з ч.1 ст.338 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що особа, яка знайшла загублену річ, набуває право власності на неї після спливу шести місяців з моменту заявленя про знахідку міліції або органові місцевого самоврядування, якщо не буде встановлено власника або іншу особу, яка має право вимагати повернення загубленої речі.

Позивач звернувся до Лисичанського МВ УМВС України у Луганській області листом № 3630/9-26 від 21.07.2004 року з переліком виявленого та вилученого майна, яке знаходиться на обліку в ДПІ м. Лисичанську як майно, власник якого невідомий, але вказане не може свідчити про те, що позивач набув права власності на спірні вагони-цементовози відповідно до ст.338 Цивільного кодексу України.

Спірне рухоме майно не може бути одночасно безхазяйним, режим набуття права власності на яке регулюється ст.335 Цивільного кодексу України, та знахідкою, набуття права власності, на яку регулюється ст. 338 Цивільного кодексу України. Крім того, спірні вагони-цементовози не є звичайним транспортом у розумінні ч.3 ст.338 Цивільного кодексу України, оскільки вони є залізничним рухомим складом, щодо якого застосовуються спеціальні правові норми, такі як Статут залізниць України, Правила технічної експлуатації залізниць України та інші.

Згідно викладеному судами правомірно залишено без задоволення і вимоги позову про надання позивачу права розпоряджатись 3 вагонами-цементовозами для подальшої їх реалізації, оскільки право розпоряджатись своїм майном надано лише власнику (ст.ст.317, 319 Цивільного кодексу України, ст.4 Закону України “Про власність”).

Враховуючи наведене постанова Луганського апеляційного господарського суду є законною і обґрунтованою, а касаційна скарга такою, що ґрунтується на помилковому тлумаченні положень чинного законодавства України.

Керуючись ст.ст.1115, 1117, 1118, п.1 ч.1 ст.1119, ст.11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ДПІ у м. Лисичанську на постанову Луганського апеляційного господарського суду від 12.02.2008 року у справі № 8/393пн залишити без задоволення, а постанову Луганського апеляційного господарського суду від 12.02.2008 року у справі № 8/393пн –без змін.

Головуючий-суддя

К.Грейц

С у д д і

С.Бакуліна

О.Глос