ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2008 р.

Справа № 10/88.

За позовом Чернівецьке обласне державне комунальне підприємство "Чернівціоблтепломережа"

до Кельменецька районна державна адміністрація

про визнання договору №2 від 23 травня 2001 року про постачання теплової енергії в гарячій воді укладеним між Відділом освіти Кельменецької районної державної адміністрації Чернівецької області та Обласним державним комунальним підприємством "Чернівціоблт

Суддя Ковальчук Тетяна Іванівна

Представники:

позивача не з’явився

відповідача Якубенко В.М., начальник юридичного відділу, дов. № 09/1148 від 16.05.2008 р.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся з позовом до відповідача про визнання договору № 2 від 23.05.2001 р. про постачання теплової енергії в гарячій воді, укладеного між Кельменецькою райдержадміністрацією та обласним державним комунальним підприємством “Чернівціоблтепломережа”, таким, що втратив чинність.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір від 23.05.2001 р. суперечить вимогам Закону України “Про житлово-комунальні послуги”, Правилам надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та Типовому договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 р., зокрема, низка істотних умов договору від 23.05.2001 р. не відповідає вимогам чинного законодавства, що є підставою для визнання його недійсним згідно ст.ст. 203, 215 ЦК України, відповідно до прикінцевих положень Закону України “Про житлово-комунальні послуги” договори про надання житлово-комунальних послуг, укладені до набрання чинності цим Законом, мають бути приведені у відповідність із ним до 01.01.2006 р., а такі, що не приведені у відповідність із цим Законом, у зазначений строк втрачають чинність.

Відповідач надав відзив, у якому позов не визнав з тих підстав, що договір № 2 від 23.05.2001 р. не суперечить Закону України “Про житлово-комунальні послуги” і Типовому договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а доводи позивача щодо невідповідності окремих істотних умов законодавству є безпідставними.

Ухвалою від 14.04.2008 р. справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 20.05.2008 р. за участю представників сторін, у судовому засіданні 20.05.2008 р. оголошувалася перерва до 11.06.2008 р.

Після перерви представники позивача в судове засідання 11.06.2008 р. не з’явилися, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи від позивача не надходило.

Враховуючи, що в судовому засіданні 20.05.2008 суд заслухав пояснення представників позивача і дослідив письмові докази у справі, про місце, дату і час судового засідання після оголошення перерви позивач обізнаний, що засвідчується підписами його представників у протоколі судового засідання від 20.05.2006 р., неявка представників позивача в судове засідання 11.06.2008 р. не перешкоджає вирішенню спору.

У судовому засіданні 20.05.2008 р. представники позивача позов підтримували з підстав, викладених у позовній заяві, представник відповідача позов не визнав.

Заслухавши пояснення учасників спору, розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини у справі, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення проти них, дослідивши та оцінивши в сукупності надані докази, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Так, у ході судового розгляду справи встановлено наступне.

23.05.2001 р. між позивачем і відповідачем укладено договір № 2 про постачання теплової енергії в гарячій воді (а.с. 8-13).

Предметом зазначеного договору визначено зобов’язання позивача (Енергопостачальної організації) постачати Споживачеві теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, та зобов’язання відповідача (Споживача) оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

За поясненням представників сторін, наданими в судовому засіданні 20.05.2008 р., відповідно до п. 10.4 Договору, його дія продовжувалася автоматично на кожний наступний рік до 2005 року включно, протягом січня-березня 2006 року відповідач отримував теплову енергію від позивача і оплачував послуги за тарифами, що діяли до прийняття рішення ХХІІІ сесії ІV скликання Чернівецької обласної ради від 25.11.2005 р. № 188-23/05 “Про затвердження розмірів тарифів на послуги теплопостачання” (а.с. 21).

На 2006 рік у зв’язку з новими тарифами позивач намагався укласти з відповідачем новий договір, однак сторони не дійшли згоди щодо його укладення, в судовому порядку договір у новій редакції теж укладено не було (проект договору від 01.01.2006 р. № 2, а.с. 14-19). Починаючи з опалювального сезону 2006-2007 років котельні ОДКП “Чернівціоблтепломережа” в смт. Кельменці передані на баланс місцевої влади, відтак, з цього часу правовідносини з надання послуг з теплопостачання між позивачем і відповідачем припинилися. Спору щодо викладених обставин між сторонами немає, у предмет доказування з огляду на предмет спору ці обставини не входять, відтак, докази на їх підтвердження судом від сторін не витребовувалися.

Позов про визнання договору № 2 від 23.05.2001 р. таким, що втратив чинність, пред’явлено, за поясненням представників позивача, у зв’язку з тим, що протягом січня-березня 2006 р. відповідач розраховувався за послуги за попередніми тарифами і це порушує право позивача на отримання вартості наданих послуг за тарифами за цей період згідно з рішенням Чернівецької обласної ради від 25.11.2005 р. № 188-23/05.

30.07.2004 р. набув чинності Закон “Про житлово-комунальні послуги” (далі – Закон), окрім частин 4,5,7,8 ст. 31, які набрали чинності з 01.01.2005 р.

Відповідно до ч. 2 п. 1 Прикінцевих положень Закону договори про надання житлово-комунальних послуг, укладені до набрання чинності цим Законом, мають бути приведені у відповідність із ним до 1 січня 2006 року. Договори, що не приведені у відповідність із цим Законом у зазначений строк, втрачають чинність.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Права і обов’язки споживачів та виконавців (виробників) послуг визначені статтями 20-23 Закону, істотні умови договору між виконавцем/виробником та споживачем – статетю 26 Закону.

Типовий договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21.04.2005 р. № 630.

Дослідженням змісту спірного договору, суд не вбачає, що він суперечить Закону чи Типовому договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Суд погоджується з посиланням відповідача, що цими актами не передбачено, що до предмету договору мають включатися положення про зобов’язання споживача-виконавця здійснювати технічне обслуговування інженерних мереж та обладнання в межах балансової належності. Окрім того, такі твердження позивача не відповідають дійсності ще й тому, що пунктами 3.2.12, 3.2.17, 3.2.21 договору № 2 від 23.05.2001 р. передбачено обов’язок Споживача (відповідача) обслуговувати своє теплове обладнання підготовленим персоналом, забезпечити збереження власних приладів обліку, виконувати з додержанням діючих положень, норм та правил роботи з технічного обслуговування та ремонту санітарно-технічних систем забірної та водорозбірної арматури, приладів опалення, тепломережі. Розмежування балансової приналежності мереж зафіксовано додатком № 2 до цього договору (а.с. 12, на звороті).

Змістом положень зазначеного договору спростовуються й інші твердження позивача: так, п. 4.2.4 передбачено, що Енергопостачальна організація зобов’язана здійснювати перевірку роботи приладів обліку та стану теплоспоживального обладнання не рідше одного разу в 6 місяців, а п. 5.3 передбачено щомісячне подання Споживачем Енергопостачальній організації звітів про фактичне споживання теплової енергії, що неможливо без ведення відповідного обліку. Проте, за вказаним договором розрахунки відбуваються згідно з визначеними у додатку № 1 обсягами споживання в зв’язку з відсутністю у відповідача приладу обліку теплової енергії. За таких обставин відсутність положення про необхідність повідомляти Енергопостачальну організацію про вихід з ладу приладу обліку не є підставою вважати договір таким, що суперечить Закону.

Суд погоджується також із запереченнями відповідача, що ані Закон, ані інші нормативно-правові акти в галузі теплопостачання не ставлять чинність (дійсність) договору про надання послуг з централізованого опалення в залежність від наявності в ньому положень, які передбачають, що бюджетні установи та організації споживають теплову енергію в межах коштів, передбачених кошторисом витрат як на поточне споживання, так і на покриття заборгованості підприємству і що споживач надає кошторис витрат на кожний наступний рік.

Окрім того, суд зазначає що за своїм змістом вимога про визнання договору таким, що втратив чинність, не є ані способом захисту порушеного права, ані заявою про встановлення юридичного факту.

Так, ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України визначено способи захисту порушеного права і передбачено, що суд може захистити право або інтерес особи іншим способом, що встановлений законом чи договором. Однак, чинне законодавство не передбачає такого способу захисту порушеного права як визнання договору таким, що втратив чинність. Не передбаченого такого способу й договором № 2 від 23.05.2001 р. Наявність законодавчого положення про нечинність договору внаслідок певних обставин не вимагає подальшого визнання такого договору нечинним в судовому порядку.

Також, на думку суду, визнання договору таким, що втратив чинність не є установленням юридичного факту в розумінні процесуального закону як способу вирішення окремих судових справ. Втрата чинності договором як наслідок не приведення його у відповідність до вимог закону є фактичною обставиною, яку належить встановлювати під час розгляду спорів щодо захисту порушеного права, заснованого на такому договорі, зокрема, під час вирішення спору про стягнення вартості наданих на підставі цього договору послуг. Таку оцінку зазначеному договору вже дано рішенням господарського суду Чернівецької області від 18.10.2006 р. у справі № 5/164 за позовом ОДКП “Чернівціоблтепломережа” до Кельмененцької районної державної адміністрації про стягнення 66017,70 грн. заборгованості за спожиту теплову енергію (а.с. 30,31).

Наведене в позові обґрунтування підстав недійсності договору № 2 від 23.05.2001 р. не береться судом до уваги, оскільки на момент укладення зазначеного договору Закон України “Про житлово-комунальні послуги” та прийняті на його виконання нормативно-правові акти не діяли, відтак договір не міг їм суперечити. Підставою ж недійсності правочину відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (аналогічна норма щодо невідповідності угоди вимогам закону – ст. 48 ЦК УРСР).

Враховуючи наведене, суд не знайшов підстав для задоволення позову.

Судові витрати в зв’язку з відмовою в задоволенні позову залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1.          У задоволенні позову відмовити.

За згодою представника відповідача в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Оформлене у відповідності до вимог статті 84 Господарського процесуального кодексу України рішення підписане 13 червня 2008 року.

Суддя                                                                                Т.І. Ковальчук