СУД  МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
РІШЕННЯ

"15"
квітня 2008 р.

справа
№ 20-9/157

За
позовом Державного
підприємства “ЦКБ “Чорноморець”

до
Відділу Державної
виконавчої служби Нахімовського районного управління юстиції у місті Севастополі;

Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1.

про
витребування майна з
чужого незаконного володіння.

суддя
Рибіна С. А.

представники
сторін:

позивач
- Істягіна Л.М., представник, довіреність №
8-15-64   від 05.02.06,     ,
Державне підприємство “Центральне конструкторське бюро “Чорноморець”;

відповідач
(СПД ОСОБА_1) - ОСОБА_2, представник, довіреність серії ВКС № 713703 від
21.01.08,     ,

відповідач
(Державна виконавча служба в Нахімовському районі м. Севастополя) - не
з'явився;

прокурор
- Шаблін Є.І., старший прокурор відділу Прокуратури міста Севастополя,
посвідчення № 490 від 21.03.07;

Суть
спору: Державне
підприємство “Чорноморський науково-дослідний інститут технології
суднобудування” (далі -ДП ЧНДІТС) звернулось до господарського суду міста
Севастополя з позовом до Державної виконавчої служби Нахімовського районного
управління юстиції у місті Севастополі, суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1. (далі -СПД ОСОБА_1.) з позовом про витребування з незаконного
володіння нерухомого майна -трьохповерхової будівлі
адміністративно-господарського корпусу літ. "С" загальною площею 1490
м. кв. Ухвалою від 26 листопада 2007 року у зв'язку із реорганізацією позивача
ДП “Чорноморський науково-дослідний інститут технології суднобудування”
замінено на правонаступника - Державне підприємство “ЦКБ “Чорноморець”.

Позовні
вимоги мотивовані тим, що будівля адміністративно-господарського корпусу
знаходилась у державній власності та належала на праві оперативного управління
ДП “Чорноморський науково-дослідний інститут технології суднобудування”,
правонаступником якого є позивач, та була відчужена Відділом Державної
виконавчої служби Нахімовського районного управління юстиції у місті
Севастополі з численними порушеннями законодавства, зокрема з порушенням положень
Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію
майна", Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", з порушенням
процедури реалізації нерухомого майна, яка встановлена Законом України
"Про виконавче провадження", Тимчасовим положенням про порядок
проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна.
Обґрунтування ти інші доводи викладені у позові (а.с. 2-13 т.1).

Відповідач
-Суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1. надав суду відзив на позовну
заяву, в якому посилається на необґрунтованість позовних вимог, а також
відсутність порушень чинного на момент відчуження трьохповерхової будівлі
адміністративно-господарського корпусу літ. "С" законодавства та
наводить інші доводи, які, на його думку, є підставами для відмови у позові
(а.с. 127-131 т.1).

Відповідач
-Відділ державної виконавчої служби Нахімовського районного управління юстиції
у м. Севастополі у запереченнях на позовну заяву (а.с. 54 т.2) проти позову
заперечує, пояснює, що орган, який здійснював реалізацію майна, був
ліквідований та відповідач не є його правонаступником. Телефонограмою від
18.03.2008 відповідач звернувся до суду із клопотанням про вирішення спору у
відсутності його представника.

Листом
від 06.12.2007 за вих. № 05/996 (а.с. 126 т.1) прокурор повідомив суд про вступ
до справи. З пояснень, які прокурор надавав протягом вирішення спору
вбачається, що він в повному обсязі підтримує заявлені позивачем позовні
вимоги.

Протягом
вирішення спору від позивача надійшло клопотання про прийняття заходів
забезпечення позову шляхом заборони відповідачу -СПД ОСОБА_1. -відчужувати та
передавати в оренду спірне майно.

При
розгляді спору по суті відповідач -СПД ОСОБА_1. -заявляв клопотання про залишення
позову без розгляду.

В
порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України судовий розгляд
відкладався.

Ухвалами
від 13.11.2007, 28.02.2008 суд за клопотанням сторін продовжував строк
вирішення спору.

Згідно  ст. ст. 20, 22, 81-1 Господарського
процесуального кодексу України в судовому засіданні прокурору та представникам
сторін роз'яснені процесуальні права та обов'язки.

За
клопотанням прокурора та представників сторін, відповідно до статті 10
Конституції України, статті 10 Закону України “Про судоустрій України”,
пояснення та клопотання по справі надавалися ними російською мовою.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши представлені докази, суд встановив.

13
лютого 2002 року Начальником відділу Державної виконавчої служби Нахімовського
РУЮ у місті Севастополі Анісімовою В.В. був затверджений Акт про повторні
прилюдні торги, що не відбулись. Згідно цього акту не відбулись повторні
прилюдні торги з реалізації трьохповерхової будівлі
адміністративно-господарського корпусу лит. „с" загальною площею 1490 м„
кв., що знаходиться у державній власності та належить ДП ЧНДІТС на праві
оперативного управління. З акту вбачається, що державним виконавцем було
запропоновано ОСОБА_1. залишити за собою непродане майно, своєю заявою ОСОБА_1.
виявив бажання прийняти у власність будівлю адміністративно-господарського
корпусу, виходячи з його вартості 68646 грн. згідно акту перецінки.

Відповідно
до статті 61 Закону України „Про виконавче провадження" у редакції, що
діяла на момент складення акту, якщо передане торговельним організаціям майно
не буде продане протягом двох місяців, воно підлягає переоцінці. Державний
виконавець переоцінює майно за участю представника торговельної організації у
присутності стягувача і боржника чи їх представників. Неявка стягувача або
боржника не є підставою для припинення дій державного виконавця з переоцінки
майна. Якщо у місячний строк після переоцінки майно не буде продано
торговельною організацією, державний виконавець повідомляє про це стягувача і
пропонує йому визначитися щодо залишення за собою непроданого майна. Якщо
стягувач у 5-денний строк письмово не заявить про своє бажання залишити за
собою непродане майно, арешт з майна знімається, воно повертається боржникові,
а виконавчий документ у разі відсутності у боржника іншого майна, на яке може
бути звернено стягнення, повертається стягувачеві без виконання.

Таким
чином, 13.02.2002 року між Відділом Державної виконавчої служби Нахімовського
РУЮ у місті Севастополі, як органом, уповноваженим на виконання судових рішень,
в тому числі шляхом звернення стягнення на майно боржників, та суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_1, якій мав статус стягувача у процедурі
виконавчого провадження, була укладена двостороння угода (правочин), спрямована
на перехід трьохповерхової будівлі адміністративно-господарського корпусу лит.
„с” загальною площею 1490 м.кв. від ДП "Чорноморський науково-дослідний
інститут технології суднобудування" у власність СПД ОСОБА_1. На момент
вчинення цієї угоди спірне майно знаходилось у державній власності і було
закріплене за ДП "Чорноморський науково-дослідницький інститут технології
суднобудування" на праві оперативного управління.

Позивач
вважає, що вищезазначена угода з відчуження майна на користь                СПД ОСОБА_1. вчинена із
порушенням чинного на той момент законодавства, не породжує бажаних сторонами
результатів, тому правові наслідки такої угода настають тільки у вигляді
повернення сторін у початковий стан. З цих підстав позивач і звернувся до суду
з даним позовом.

Суд
визнає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно
до статті 1 Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію
майна" №2864-III від 29.11.2001 на момент відчуження спірного майна був
чинним мораторій  на  застосування
примусової реалізації майна державних підприємств та господарських
товариств, у  статутних  фондах
яких   частка  держави
становить  не  менше 25 відсотків  (далі - підприємства),  до вдосконалення визначеного законами України
механізму примусової реалізації майна.

Згідно
статті 2 цього Закону під примусовою
реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об'єктів нерухомого
майна та інших основних засобів
виробництва,  що  забезпечують
ведення виробничої діяльності цими підприємствами,  а також акцій (часток, паїв), що належать
державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних фондів
цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом: звернення стягнення  на
майно  боржника  за
рішеннями,   що підлягають
виконанню Державною виконавчою службою; продажу майна  в
процесі провадження справи про банкрутство, визначеного статтями
22,  23, 24, 25, 26, 30, частиною
одинадцятою статті 42,  абзацом другим
частини шостої статті 43 Закону України "Про відновлення  платоспроможності  боржника
або  визнання  його банкрутом" щодо визнання боржника
банкрутом, відкриття ліквідаційної процедури і продажу майна підприємства.

Відповідно
до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 "Основні засоби",
затвердженого наказом Міністерства фінансів України №92 від 27.04.2000 основні
засоби -матеріальні активи, які підприємство утримує з  метою
використання  їх  у
процесі  виробництва або
постачання товарів,  надання послуг,  передачи в оренду іншим особам або  для здійснення   адміністративних   і
соціально-культурних  функцій,
очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких більше одного року
(або операційного циклу, якщо він довший за рік).

Оскільки
будівля адміністративно-господарського корпусу відповідає визначенню основних
засобів і на момент відчуження відносилась до державної форми власності, суд
вважає, що Відділом Державної виконавчої служби Нахімовського РУЮ у місті
Севастополі під час передачі майна у власності СПД ОСОБА_1. був порушений
мораторій, встановлений Законом України "Про введення мораторію на
примусову реалізацію майна".

Суд
також вважає безпідставними доводи відповідача про те, що керівник ДП ЧНДІТС,
який самостійно визначив у своєму листі спірне майно як таке, що не забезпечує
виробничу діяльність підприємства, діяв у межах повноважень, наданих йому
статутом підприємства, з тих підстав, що цей факт не підтверджується наданими
Відділом Державної виконавчої служби Нахімовського РУЮ у місті Севастополі
доказами.

Крім
того, з преамбули Закону України „Про введення мораторію на примусову
реалізацію майна" вбачається, що цей закон спрямований на забезпечення
економічної безпеки держави, недопущення руйнування цілісних майнових
комплексів державних підприємств шляхом прихованої приватизації державного
майна через процедуру виконавчого провадження або банкрутства підприємства.
Визнання за керівником підприємства права на свій розсуд визначати статус
основних засобів, як таких, що не забезпечують виробничу діяльність
підприємства,  суперечить змісту цього
Закону та дозволяє ухилитись від виконання його вимог.

Відповідно
до п.п. 1.17 п. 1 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" № 2181-ІП від
21.12.2000 (далі -Закон № 2181) податкова застава - спосіб забезпечення
податкового зобов'язання платника податків, не погашеного у строк. Податкова
застава виникає в силу закону. У силу податкової застави орган стягнення має
право в разі невиконання забезпеченого податковою заставою податкового
зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами у порядку, встановленому законом.

П.п.
8.6.1. п. 8.6. статті 8 Закону № 2181 встановлює, що платник податків, активи
якого перебувають у податковій заставі, здійснює вільне розпорядження ними, за
винятком операцій, що підлягають письмовому узгодженню з податковим органом,
зокрема, купівлі чи продажу, інших видів відчуження або оренди (лізингу)
нерухомого та рухомого майна.

За
повідомленням Державної податкової інспекції в Нахімовському районі міста
Севастополя всі активи ДП „Чорноморський науково-дослідний інститут технології
суднобудування" починаючи з 01.11.2000 року та на момент відчуження
корпусу адміністративно-господарської будівлі знаходились у податковій заставі,
письмова згода податкового органу на відчуження будівлі органом державної
виконавчої служби не одержана, отже відчуження майна відбулось з порушенням
вимог Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків
перед бюджетами та державними цільовими фондами".

Крім
того, відповідно до статті 64 Закону України „Про виконавче провадження" в
редакції, що діяла на момент відчуження майна, у разі відсутності у боржника -
юридичної особи коштів, достатніх для покриття заборгованості, стягнення
звертається на інше майно, належне боржникові - юридичній особі на праві
власності або закріплене за ним (за винятком майна, виключеного з обороту або
обмежуваного в обороті) незалежно від того, хто фактично використовує це майно.

На
зазначене  майно  накладається
арешт,   і  воно
реалізується  в  такій черговості: 1) у  першу
чергу  -  майно,
яке  безпосередньо  не
використовується  у
виробництві   (цінні   папери,
кошти   на   депозитних
та   інших   рахунках боржника,  валютні цінності, легковий автотранспорт,
предмети дизайну офісів та інше майно); 2) у другу чергу - готова продукція
(товари), а також інші матеріальні цінності, які безпосередньо не
використовуються у виробництві; 3) у третю чергу - об'єкти нерухомого майна,
верстати, обладнання, інші основні засоби, а також сировина і матеріали,
призначені для здійснення виробництва.

З
матеріалів справи та матеріалів виконавчого провадження вбачається, що в період
проведення державним виконавцем виконавчих дій ДП ЧНДІТС мало майно, яке
відносилось до першої і другої черги примусової реалізації, однак, не зважаючи
на цю обставину, на реалізацію було передано будівлю адміністративно-побутового
корпусу.

На
підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що Відділом Державної виконавчої служби
Нахімовського РУЮ у місті Севастополі під час відчуження трьохповерхової
будівлі адміністративно-господарського корпусу лит. "с" загальною
площею 1490 м. кв. були порушені вимоги чинного законодавства.

Однак,
заявлені ДП "ЦКБ "Чорноморець" (правонаступником ДП ЧНДІТС)
позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк,  у  межах
якого  особа  може звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України передбачено, що правила
Цивільного  кодексу  України про позовну давність застосовуються
до позовів,  строк пред'явлення
яких,  встановлений законодавством, що
діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Цивільним кодексом УРСР 1963 року
передбачалось, що позовна давність не поширюється на вимоги державних  організацій
про  повернення  державного майна з незаконного володіння
колгоспів та інших кооперативних  та
інших громадських організацій або громадян, отже на позовні вимоги ДП ЧНДІТС до
суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1. про повернення майна положення статті 83 даного кодексу не
поширювались.

Чинний на момент винесення рішення
Цивільний кодекс України аналогічної норми не містить.

Дії з
реалізації та передачі майна були здійснені Відділом Державної виконавчої
служби Нахімовського РУЮ у місті Севастополі у лютому 2002 року, позивач
звернувся до суду із позовом у травні 2007 року.

Згідно
статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Вищезазначене
свідчить про те, що позовна заява подана ДП "Чорноморський
науково-дослідний інститут технології суднобудування" з пропуском строку
позовної давності, при цьому позивачем не наведено поважних причин пропуску
цього строку.

У
відповідності до статі 267 Цивільного кодексу України заява про захист
цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від
спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у
позові.

В
судовому засіданні 15.04.2008 відповідачем заявлено усне клопотання про
застосування позовної давності, що відображено у протоколі судового засідання
від 15.04.2008.

На
підставі вищевикладеного, суд застосовує до заявлених вимог строк позовної
давності та відмовляє у задоволенні позову.

Протягом вирішення спору від позивача
надійшло клопотання про прийняття заходів забезпечення позову шляхом заборони
відповідачу -СПД ОСОБА_1. -відчужувати та передавати в оренду спірне майно.
Клопотання залишено судом без задоволення з тих підстав, що позивач не довів та
не надав суду доказів того, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити
неможливим виконання рішення господарського суду.

При
розгляді спору по суті відповідач -СПД ОСОБА_1. -заявляв клопотання про
залишення позову без розгляду. Дане клопотання суд визнав таким, що не підлягає
задоволенню з тих підстав, що наданими суду доказами підтверджуються
правомочність голови комісії з припинення ДП ЧНДІТС на звернення до суду з
даним позовом (а.с. 21, 83-89 т.1).

Керуючись статтями  49, 82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд

В
И Р І Ш И В:

У
позові відмовити.

Копії
рішення надіслати сторонам, прокурору.

Суддя                                                                                                                             С.А.
Рибіна

Рішення
оформлено відповідно до вимог ст. 84 Господарського

процесуального
кодексу України і підписано 21.04.2008

Розсилка:

1.
Державна виконавча служба в Нахімовському районі м. Севастополя: 99001, м.
Севастополь, вул. Ластовая, буд. 3

2.
СПД ОСОБА_1: 99000, м. Севастополь, АДРЕСА_1

99011, м.
Севастополь, АДРЕСА_2

3. ДП
ЦКБ “Чорноморець” 99011, м. Севастополь, вул. В.Морська, 1

4.
Прокуратура міста Севастополя (99011, м. Севастополь, вул.. Л. Павліченко, 1)

5.
справа

6.
наряд