ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2008 р.

Справа № 3-30/475-05-11719

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Бєляновського В.В.,

Суддів: Шевченко В.В.

Мирошниченко М.А.

при секретарі - Волощук О.О.,

за участю представників:

Від прокуратури: Лянна О.А.

Від позивача: не з'явився

Від 1 відповідача: Мишко О.В.

Від 2 відповідача: Регульська Н.В.

Від третьої особи: Уланов І.В., Скріпа К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційне подання Заступника прокурора Одеської області

на рішення господарського суду Одеської області

від 09.04.2008 року

у справі № 3-30/475-05-11719

за позовом: Першого заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Міністерства охорони здоров’я України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фонду Державного майна України

до відповідачів:

1.          Закритого акціонерного товариства лікувально –оздоровчих закладів профспілок України „Укрпрофоздоровниця”;

2.          Товариства з обмеженою відповідальністю „Кварта”

про визнання недійсним договору купівлі - продажу

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2005 року перший заступник прокурора Одеської області звернувся до господарського суду Одеської області з позовом в інтересах держави в особі Міністерства охорони здоров'я України до закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (далі - ЗАТ “Укрпрофоздоровниця”) та товариства з обмеженою відповідальністю "Кварта" (далі - ТОВ “Кварта”) про визнання недійсним відповідно до ч. 1 ст. 207 ГК України договору купівлі-продажу № 51131764/2002-37 від 09.12.2002р. будівель та споруд пансіонату "Мирний", загальною площею 1180,3 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 71-А, укладеного між відповідачами та стягнення в дохід держави всього одержаного сторонами по вказаному господарському зобов'язанню.

Позов мотивований тим, що за постановою Ради Міністрів УРСР № 606 від 23.04.1960 року "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР" всі діючі госпрозрахункові санаторії були передані Міністерством охорони здоров'я УРСР у відання Українській республіканській раді профспілок, яке відповідно до ст. 86 ЦК УРСР передбачає лише право на володіння і користування, а не розпорядження цим державним майном. А тому, передача 23.12.1991 року Радою федерації профспілок України, яка є правонаступником Ради федерації незалежних профспілок України, державних об'єктів санітарно - курортного призначення, що перебували у її віданні, до статутного фонду ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", в якості статутного внеску є неправомірною. Таким чином, укладений відповідачами оспорюваний договір купівлі-продажу став наслідком незаконного вилучення з державної власності майна і укладений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, що є порушенням вимог ст. 228 ЦК України.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 31.01.2006 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача було залучено Фонд державного майна України, який підтримав позов вказуючи на те, що пансіонат “Мирний”, що був предметом оспорюваного договору купівлі - продажу, є державною власністю і не підлягав внесенню Радою федерації профспілок України до статутного фонду ЗАТ “Укрпрофоздоровниця”.

ЗАТ “Укрпрофоздоровниця” та ТОВ “Кварта” заперечували проти позову посилаючись на те, що майно пансіонату “Мирний” з моменту його передачі профспілкам у встановленому порядку державою не вилучалося, право профспілок на володіння, користування та розпорядження цим майном не оспорено і є правомірним, підтвердженням чого є рішення Вищого арбітражного суду України від 20.01.1997 року у справі за позовом Фонду державного майна України до Федерації профспілок України, Фонду соціального страхування та AT "Укрпрофоздоровниця" про визнання недійсними установчих документів останнього, котрим встановлено, що AT "Укрпрофоздоровниця" створено законно на базі майна переданого Радою Міністрів УРСР Укрпрофраді, правонаступником якої є Рада Федерації незалежних профспілок України і підстав для визнання установчого договору та статуту акціонерного товариства недійсними немає. Окрім того, першим заступником прокурора пропущено встановлений ст. 71 ЦК УРСР строк позовної давності для звернення до господарського суду з цим позовом, що відповідно до ст. 80 ЦК УРСР є підставою для відмови у позові. ТОВ “Кварта” є добросовісним набувачем майна за спірним договором, отже відповідно до ст. 145 ЦК УРСР підстави для витребування спірного майна від добросовісного набувача відсутні. Також, відповідачі зазначали, що твердження першого заступника прокурора, що ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" лише володіло спірним майном і не було його власником спростовується актом внесення майна до статутного фонду ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" від 23.12.1991р. та свідоцтвом про право власності останнього на пансіонат “Мирний” від 09.01.2002р., що є додатком № 2 до спірного договору, які у судовому порядку недійсними не визнавалися.

Рішенням господарського суду Одеської області від 09.03.2006 року у справі, залишеним без змін постановами Одеського апеляційного господарського суду від 19.06.2006 року та Вищого господарського суду України від 07.11.2006 року, у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому господарські суди трьох інстанцій виходили із того, що оспорюваний договір був укладений у 2002 році та виконаний сторонами, а тому і правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. ст. 207, 208 ГК України, що набрали чинності з 01 січня2004 року, відсутні.

Постановою Верховного Суду України від 25.09.2007 року зазначені рішення та постанови скасовані з посиланням на те, що господарські суди не з'ясували питання про правовий режим спірного майна, яке перебувало у володінні і користуванні ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", а також чи має останнє право розпоряджатися ним як власник, а справу передано на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

В процесі нового розгляду даної справи заступник прокурора Одеської області заявою від 15.01.2008 року уточнив свої позовні вимоги і посилаючись на те, що договір купівлі - продажу № 51131764/2002-37 від 09.12.2002р. будівель і споруд пансіонату “Мирний” укладений в порушення Закону України “Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташованих на території України”, Закону України “Про приватизацію державного майна”, ст. ст. 48, 49, 86, 225 ЦК УРСР 1963р., який був чинним на момент укладення договору, Постанови Ради Міністрів УРСР від 23.04.1960р. № 606 “Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР”, Постанови Верховної Ради України від 10.04.1992р. № 2268-ХІІ “Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України”, Постанови Верховної Ради України від 04.02.1994р. № 3943-ХІІ “Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР”, Постанови Верховної Ради Української РСР “Про захист суверенних прав власності Української РСР” від 29.11.1990р. № 506, укладений внаслідок незаконного вилучення з державної власності майна з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, просив господарський суд визнати недійсним зазначений договір відповідно до ст. ст. 48, 49 ЦК УРСР та стягнути в дохід держави все одержане сторонами по вказаному господарському зобов'язанню.

Позивач у справі - Міністерство охорони здоров’я України у письмових поясненнях від 25.11.2007р. просило господарський суд вимоги першого заступника прокурора задовольнити повністю вказуючи на те, що Постановою Ради Міністрів УРСР від 23.04.1960р. № 606 цілісні майнові комплекси санаторно - курортних закладів передано у відання профспілкам зазначених установ без зміни форми власності та зі збереженням фінансування за рахунок коштів УРСР і жодним нормативно - правовим актом держави форма власності зазначених майнових комплексів до теперішнього часу не змінювалась.

За результатами нового розгляду даної справи господарський суд Одеської області ухвалив рішення від 09.04.2008 року у справі (суддя –Д'яченко Т.Г.) про відмову у позові повністю. Рішення обґрунтовано посиланнями на ч. 2 ст. 2 ГПК України, п. 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999р. № 3-рп/99 та ч. 2 ст. 29 ГПК України, згідно з якими прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах; у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

В якості органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах прокуратурою Одеської області визначено Міністерство охорони здоров'я України. Як встановив суд, постановою Ради Міністрів УРСР № 606 від 23.04.1960р. будинок відпочинку “Мирний” передано з відання Міністерства охорони здоров'я УРСР у відання Українській республіканській раді профспілок, що прокуратурою та сторонами не заперечується. А тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги прокуратурою Одеської області в інтересах держави в особі Міністерства охорони здоров'я України заявлені помилково, оскільки діями відповідачів не порушено прав та законних інтересів органу, в інтересах якого заявлено позов.

В апеляційному поданні заступник прокурора Одеської області посилаючись на порушення та неправильне застосування при прийнятті вказаного рішення норм матеріального права і невідповідність викладених у ньому висновків фактичним обставинам справи просить зазначене рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог прокурора.

У відзивах на апеляційне подання ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" і ТОВ “Кварта” заперечують проти його задоволення вказуючи на безпідставність викладених у ньому доводів і просять оскаржуване рішення залишити без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим.

Міністерство охорони здоров'я України відзив на апеляційне подання не надало і не скористалося наданим законом правом на участь свого представника у судовому засіданні, хоча про день, час та місце розгляду апеляційного подання було повідомлено належним чином.

Фонд державного майна України відзив на апеляційне подання не надав, а його представники в усних поясненнях в засіданні суду підтримали подання вказуючи на те, що відчужене за оспорюваним договором майно є загальнодержавною власністю і до законодавчого визначення правонаступників майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу СРСР Фонд державного майна України здійснює право розпорядження цим майном у процесі приватизації та повноваження орендодавця майнових комплексів підприємств та організацій.

Обговоривши доводи апеляційного подання та заперечення на нього, вислухавши пояснення прокурора та представників відповідачів та третьої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційне подання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, постановою Ради Міністрів охорони здоров'я УРСР № 606 від 23.04.1960 року "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР" усі діючі госпрозрахункові санаторії (крім туберкульозних), будинки відпочинку, санаторні пансіонати, курортні поліклініки, а також санаторії (крім туберкульозних) і будинки відпочинку, що будуються, Міністерство охорони здоров'я УРСР було зобов'язано передати Українській республіканській раді профспілок в строк до 01.05.1960 року з метою дальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок. Відповідно до п. 2 цієї постанови майно передавалося профспілковим органам у відання. У переліку санаторіїв, будинків відпочинку і пансіонатів, що передаються Українській республіканській раді профспілок Міністерством охорони здоров'я УРСР, що є додатком № 1 до вказаної постанови, містився будинок відпочинку “Мирний”, розташований в м. Одесі, Великий Фонтан.

В наступному, після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської Ради профспілок стала Рада Федерації незалежних профспілок України, а правонаступником останньої є Федерація професійних спілок України.

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради м. Києва № 1971 від 23.12.1991 року було зареєстровано ЗAT "Укрпрофоздоровниця", яке є правонаступником Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, об'єднань санаторно-курортних закладів профспілок України, що створено на майні засновників Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому, вкладом Федерації професійних спілок України є основні фонди та оборотні кошти санаторно-курортних закладів, підприємств і організацій профспілок загальною вартістю 751 234 350 грн., які передаються товариству у власність, що становить 92,92 % розміру статутного фонду. Відповідно до свого статуту товариство здійснює згідно з законодавством володіння, користування і розпорядження своїм майном (п. 1.7).

Рішенням Вищого арбітражного суду України від 20.01.1997 року у справі № 137/7, що набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову Фонду державного майна України до Федерації профспілок України, Фонду соціального страхування України та ЗАТ “Укрпрофоздоровниця” про визнання недійсними установчих документів акціонерного товариства, заявленого з тих мотивів, що майно, на якому створено останнє, не належало його засновнику - Федерації профспілок України, а органом управління цим майном є позивач, оскільки воно належало загальносоюзній громадській організації колишнього союзу РСР. Зазначеним рішенням встановлено, що майно, на базі якого було створено ЗАТ “Укрпрофоздоровниця”, передано Радою Міністрів УРСР Укрпрофраді, правонаступником якої є Рада Федерації незалежних профспілок України, що вбачається з установчих документів профспілкового об'єднання. Оскільки це майно не передавалось у відання ВЦРПС, то на нього не може поширюватися дія постанови Верховної Ради України від 10.04.1992 року “Про майнові комплекси і фінансові ресурси громадських організацій колишнього СРСР , розташованих на території України” та постанови Верховної Ради України від 04.02.1994р. “Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР”. Вказане майно з моменту його передачі профспілкам у встановленому порядку державою не вилучалося. Право профспілок на володіння, користування і розпорядження цим майном, в тому числі спірним майном, не оспорене, а тому відповідно до ст. ст. 28, 48, 49 Закону України “Про власність” є правомірним.

09.01.2002 року виконавчим комітетом Одеської міської ради було видано ЗАТ “Укрпрофоздоровниця” свідоцтво про право власності на будинок відпочинку “Мирний”, загальною площею 12292.2 кв. м., розташований в м. Одесі, Фонтанська дорога, 71-А, яке 06.02.2002 року зареєстровано в установленому порядку Одеським міським бюро технічної інвентаризації.          Зазначене свідоцтво про право власності видане на підставі розпорядження Київської районної адміністрації виконкому Одеської міськради від 17.12.2001р. № 2359 не визнавалося в судовому порядку недійсним і не скасовувалося.

Рішенням ради ЗАТ “Укрпрофоздоровниця” від 31.10.2002р. надано дозвіл на продаж основних фондів акціонерного товариства, що знаходиться на балансі Одеського дочірнього підприємства “Пансіонат відпочинку “Мирний”, за конкурсом, на підставі експертної оцінки вартості майна, а саме: будівлі складського –жилого приміщення - літ. „Е”, будівлі сараю - літ. „С”, будівлі підсобного приміщення - літ. „Р”, будівлі сторожки - літ. „У”, будівлі магазину - літ. „Т”, будівлі підсобного приміщення - літ. „О”.

09.12.2002 року між ЗАТ „Укрпрофоздоровниця” (продавець) та ТОВ „Кварта” (покупець) було укладено договір купівлі-продажу № 5113174/2002-37, відповідно до якого продавець передав у власність покупцю будівлі та споруди пансіонату „Мирний” літери: „Е”, „С”, „Р”, „О”, „Т”, „У” загальною площею 1180,3 кв. м., що знаходяться в м. Одесі, Фонтанська дорога, 71-А, за ціною 730000 грн.

Згідно з положеннями ст. 10 Закону України “Про підприємства в Україні”, в редакції чинній як на момент створення ЗАТ „Укрпрофоздоровниця”, так і на момент укладення спірного договору, майно підприємства становлять основні фонди та оборотні кошти, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства. Майно підприємства відповідно до законів України, статуту підприємства та укладених угод належить йому на праві власності, повного господарського відання або оперативного управління.

Статтею 12 Закону України “Про господарські товариства”, в редакції чинній як на момент створення ЗАТ „Укрпрофоздоровниця”, так і на момент укладення спірного договору, визначено, що товариство є власником, зокрема, майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність; іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України “Про власність”, в редакції чинній як на момент створення ЗАТ „Укрпрофоздоровниця”, так і на момент укладення спірного договору, об'єктами права власності громадських об'єднань, у тому числі професійних спілок, благодійних та інших громадських фондів, є майно культурно-освітнього та оздоровчого призначення, грошові кошти, акції, інші цінні папери, жилі будинки, споруди виробничого і невиробничого призначення, обладнання, устаткування, транспортні засоби та інше майно, необхідне для забезпечення діяльності, передбаченої їх статутами (положеннями). Громадські об'єднання можуть мати у власності підприємства відповідно до цілей, зазначених в їх статутах, і в порядку, передбаченому законодавчими актами України.

Згідно з ч. 1 ст. 26 вказаного закону, об'єктами права власності господарського товариства, що є юридичною особою, є грошові та майнові внески його членів, а також майно, набуте внаслідок господарської діяльності, та інше майно, придбане на підставах, не заборонених законом.

Статтями 4, 49 зазначеного Закону передбачено, що власник на свій розсуд володіє, користується, розпоряджається належним йому майном і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої не забороненої законом діяльності, зокрема, передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування, а також у довірчу власність іншим особам.

Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.

Правомірність володіння, користування і розпорядження профспілок спірним майном встановлена рішенням Вищого арбітражного суду України від 20.01.1997 року по справі № 137/7, яке відповідно до ст. 124 Конституції України є обов'язковим до виконання на всій території України.

З наведеного випливає, що майно, яке було предметом за оспорюваним договором купівлі - продажу, у віданні ВЦРПС чи будь - якої іншої загальносоюзної громадської організації колишнього Союзу РСР ніколи не перебувало, з моменту його передачі профспілкам України у встановленому порядку державою не вилучалося, на момент укладення спірного договору належало на праві власності ЗАТ „Укрпрофоздоровниця”, що підтверджується статутом останнього та вищезгаданим свідоцтвом про право власності від 09.01.2002р., які недійсними у встановленому порядку не визнавалися, отже ЗАТ „Укрпрофоздоровниця” мало право укладати оспорюваний договір і на спірне майно не поширюється дія Закону України “Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України” від 10.09.1991р. № 1540-ХІІ та постанов Верховної Ради України “Про майнові комплекси і фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України” від 10.04.1992р. № 2268-ХІІ, “Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР” від 04.02.1994р. № 3943-ХІІ, на які посилається заступник прокурора в обгрунтування пред'явлених вимог.

Належних доказів, які б свідчили про зворотнє та спростовували наведені висновки суду заступником прокурора до суду не подано і таких доказів у справі не міститься.

З цих же підстав не може бути прийнято до уваги також і посилання заступника прокурора в обгрунтування своїх доводів на постанову Верховної Ради Української РСР “Про захист суверенних прав власності Української РСР” від 29.11.1990р. № 506-ХІІ, оскільки ця постанова втратила чинність з дня затвердження Верховною Радою України Державної програми приватизації на підставі постанови № 2164-ХІІ від 04.03.1992р.

Статтею 48 ЦК УРСР, в редакції від 18.07.1963 року, що була чинною на момент укладення спірного договору, встановлені загальні підстави і наслідки недійсності угод, згідно з якою недійсною є та угода, яка не відповідає вимогам закону. Правило, встановлене вказаною нормою повинно застосовуватися в усіх випадках, коли угода укладена з порушенням вимог закону і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють спеціальні підстави та наслідки недійсності угод, зокрема ст. 49 ЦК УРСР, котрою визначено, що якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам соціалістичної держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання угоди обома сторонами - в доход держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у однієї з сторін все одержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в доход держави.

В порушення вищевикладеного в якості правової підстави свого уточненого позову заступник прокурора одночасно вказав дві підстави, котрі взаємно виключають одна одну, а саме: як ст. 48 ЦК УРСР, так і ст. 49 ЦК УРСР, що свідчить про те, що заступник прокурора так і не визначився із своїми вимогами.

При вирішенні спору про визнання угоди недійсною господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторін та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Як встановлено господарським судом апеляційної інстанції, оспорюваний договір не порушує вимог законодавчих актів, на які посилається заступник прокурора в обгрунтування пред'явлених вимог, та укладений у встановленій ст. 44 ЦК УРСР письмовій формі особами, наділеними відповідно до ст. 26 ЦК УРСР цивільною правоздатністю.

Як зазначено в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978р. № 3, з наступними змінами, “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними”, при розгляді справ про визнання угоди недійсною на підставі ст. 49 ЦК України судам слід мати на увазі, що дія цієї норми поширюється на угоди, які укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, тобто порушують основні принципи існуючого суспільного ладу. До них, зокрема, належать угоди, спрямовані на використання всупереч закону колективної, державної або чиєїсь приватної власності з корисливою метою, приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування доходів, використання майна, що знаходиться у їх власності або користуванні, на шкоду правам, свободам і гідності громадян інтересам суспільства, на незаконне відчуження землі або незаконне нею користування, розпорядження чи придбання всупереч встановленим правилам предметів, вилучених з обігу або обмежених у обігу.

Відповідно до роз'яснень президії Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999р. № 02-5/ІІІ, з наступними змінами, “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними”, що містяться у п. 11, необхідними умовами для визнання угоди недійсною відповідно до статті 49 Цивільного кодексу є її укладення з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків.

До угод, що підпадають під ознаки статті 49 Цивільного кодексу, належать, зокрема, угоди, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (статті 14, 15 Конституції України, розділ II Закону України "Про власність"), на придбання всупереч встановленим правилам предметів, вилучених з обігу або обіг яких обмежено, на приховування підприємствами, установами, організаціями чи громадянами, які набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, від оподаткування доходів або використання майна, що знаходиться у їх власності (користуванні), на шкоду інтересам суспільства, правам, свободі і гідності громадян.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягало завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, якою із сторін і в якій мірі виконано угоду, а також вину сторін у формі умислу.

Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваної угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження. За відсутності таких повноважень наявність умислу у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Проте, як у позовній заяві, так і в уточненнях позовних вимог заступник прокурора не обґрунтував та всупереч вимогам ст. 33 ГПК України не надав належних доказів, котрі беззаперечно свідчили про наявність в діях відповідачів при укладенні спірного договору мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, та спрямованість цих дій на незаконне вилучення з державної власності майна, яке було предметом за оспорюваним договором.

Частиною 2 ст. 48 ЦК УРСР передбачено, що по недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

За змістом ч. 1 ст. 145 ЦК УРСР, якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею.

Аналогічне положення міститься у ч. 1 ст. 388 ЦК України, згідно з якою якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, право особи, яка вважає себе власником майна або в інтересах якої прокурором пред'явлено позов, не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсною угоди, стороною в якій така особа не є, тобто, з застосуванням правового механізму, встановленого ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР, незалежно від того чи відповідає оспорювана угода вимогам закону.

Результатом задоволення такого позову буде застосування судом наслідків недійсності угоди, які стосуються сторін угоди і не поширюються на права позивача, який вважає себе власником спірного майна або в інтересах якого прокурором пред'явлено позов, і який не є стороною оспорюваної угоди.

Захист прав такої особи можливий лише шляхом пред'явлення віндикаційного позову за наявності підстав, встановлених ст. 388 ЦК України.

Згідно з положеннями ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Частиною 2 ст. 29 ГПК України встановлено, що у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999р. у справі № 1-1/99 визначено, що поняття “орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах” означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, фактично є позивачем у справах, порушених за позовною заявою прокурора, і на підставі ч. 1 ст. 21 АПК України є стороною в арбітражному процесі. Цей орган вчиняє процесуальні дії (відповідні функції) згідно зі ст. 22 АПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 ГПК України позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Таким чином, прокурор чи його заступник, звертаючись до господарського суду в інтересах держави з заявою про визнання договору недійсним, повинен зазначити в ній позивачем державний орган або установу, організацію, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави, наприклад, управляти майном, що є предметом цього договору, і визначити які саме права та охоронювані законом інтереси даного державного органу або установи, організації порушує цей договір.

Згідно з ст. 1 Закону України “Про управління об'єктами державної власності”, який відповідно до Конституції України визначає правові основи управління об'єктами державної власності, управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Статтею 3 вказаного Закону визначено, що об'єктами управління державної власності є: майно, яке передане казенним підприємствам в оперативне управління; майно, яке передане державним комерційним підприємствам (далі - державні підприємства), установам та організаціям; майно, яке передане державним господарським об'єднанням; корпоративні права, що належать державі у статутних фондах господарських організацій (далі - корпоративні права держави); державне майно, що забезпечує діяльність Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України, управління яким здійснюється в порядку, визначеному окремими законами; державне майно, передане в оренду, лізинг, концесію; державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних фондів або залишилося після ліквідації підприємств та організацій; державне майно, передане в безстрокове безоплатне користування Національній академії наук України, галузевим академіям наук; безхазяйне та конфісковане майно, що переходить у державну власність за рішенням суду. Дія цього Закону не поширюється на управління об'єктами власності Українського народу, визначеними частиною першою статті 13 Конституції України, а також на здійснення прав інтелектуальної власності.

Відповідно до Положення про Міністерство охорони здоров'я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.11.2006р. № 1542, це Міністерство відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює відповідно до законодавства функції з управління об'єктами державної власності, що належать до сфери його управління.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що спірне майно з моменту його передачі профспілкам України у встановленому порядку державою не вилучалося та до сфери управління Міністерства охорони здоров'я України не передавалося, що ні заступником прокурора, ані іншими учасниками судового процесу не заперечується.

Визначивши органом, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у правовідносинах, пов'язаних із захистом інтересів держави, тобто фактично позивачем у справі - Міністерство охорони здоров'я України, заступник прокурора взагалі не обґрунтував, в чому саме відбулося порушення прав та охоронюваних законом інтересів даного органу в результаті укладення відповідачами спірного договору, які саме права та охоронювані законом інтереси та яким чином були при цьому порушені. Не зміг цього пояснити і прокурор, який приймав участь в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Не міститься такого обгрунтування і в письмових поясненнях Міністерства охорони здоров'я України, наявних у справі.

Між тим, на переконання колегії суддів оспорюваний договір не порушує прав та охоронюваних законом інтересів Міністерства охорони здоров'я України, оскільки майно, що є предметом цього договору не належить до сфери його управління.

Отже, Міністерство охорони здоров'я України, яке є позивачем у даній справі, не є тією особою, яка має суб'єктивне матеріальне право або охоронюваний законом інтерес, на захист якого заступником прокурора поданий цей позов.

Разом з тим, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших, встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов’язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов’язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов’язаних осіб. Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом (в інтересах якої звернулись з позовом), суб’єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з’ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що підстави для задоволення позову заступника прокурора відсутні і місцевий господарський суд в цілому прийняв правильне рішення, яке з урахування викладеного у мотивувальній частині даної постанови має бути залишено без змін. Викладені в апеляційному поданні доводи не приймаються до уваги, оскільки вони не спростовують висновків суду та з урахуванням всіх обставин даної справи, всебічно, повно і об’єктивно встановлених судом апеляційної інстанції, не впливають на правильність вирішення цього спору по суті.

Відповідно до ст. 11121 ГПК України вказівки, що містяться у постанові Верховного Суду України, виконані судом апеляційної інстанції у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 ГПК України, колегія суддів -,

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської області від 09.04.2008 року у справі № 3-30/475-05-11719 залишити без змін, а апеляційне подання Заступника прокурора Одеської області - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Бєляновський В.В.

Судді Шевченко В.В.

Мирошниченко М.А.