ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №

За позовом: Приватного підприємства "Злата Тера"

До відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Влад+"

До відповідача 2: Приватного підприємства "Цитан"

Про: визнання недійсним договору

Суддя Балац С.В.

Представники:

позивача: Первак О.М., дов. від 12.05.2008 № 01/05-8

відповідача 1: Майстра О.І., дов. від 22.04.2008 № 09/08

Левицький А.В., дов. від 03.06.2008 № 14/08

Вакуленко А.В., дов. від 03.06.2008 № 13/08

відповідача 2: не з’явилися

Суть спору: визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 05.12.2007 № 05/12/07 укладений між відповідачами.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оспорюваний договір укладено з порушенням вимог норм Цивільного кодексу України. Зокрема, на думку позивача, оспорюваний договір за правовою природою є договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), і жоден з відповідачів не є фінансовою установою. Тому, позивач вважає, що оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним в силу ст. 215, ч. 1, 2 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідач 1 проти задоволення позову заперечив, та вказав, що оспорюваний договір за правовою природою є договором відступлення права вимоги (договір цесії), і норми, які регулюють договірні відносини факторингу, до договору цесії не застосовуються.

Відповідач 2 в судові засідання представника не направив, тому справа на підставі ст. 75 ГПК України розглядається за наявними матеріалами.

Ухвалою від 11.04.2008 порушено провадження у справі № 45/108 та призначено її до розгляду на 15.05.2008.

Ухвалою від 15.05.2008 розгляд справи відкладався на 04.06.2008.

В судовому засіданні 04.06.2008, за згодою сторін, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача 1, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд -

ВСТАНОВИВ:

05.12.2007 між відповідачем 2 (первісним кредитором) та відповідачем 1 (новим кредитором) укладено договір про відступлення права вимоги № 05/12/07 (далі - Договір). За умовами вказаного Договору первісний кредитор (відповідач 2) відступає, а новий кредитор (відповідач 1) приймає на себе право вимоги належне первісному кредитору (відповідачеві 2), і стає кредитором за договором № 01/03/07 купівлі-продажу від 02.03.2007, укладеним між первісним кредитором (відповідачем 2) та позивачем (п. 1.1. Договору).

Згідно п. 2.1. Договору відступлення права вимоги, передбачена цим Договором, за зобов’язанням боржника (позивача) від первісного кредитора (відповідача 2) до нового кредитора (відповідача 1) визначена сторонами в сумі 946.789,40 грн.

Відповідно до п. 3.2. Договору з моменту підписання цього Договору незалежно від виконання зобов’язання боржником (позивачем) новому кредитору (відповідачеві 1) у первісного кредитора (відповідача 2) виникає право вимоги до нового кредитора (відповідача 1) у розмірі 150,00 грн.

Відповідач 1 листом від 06.03.2008 № 66 повідомив позивача про заміну кредитора у зобов’язанні та в порядку ст. 530 Цивільного кодексу України пред’явив вимогу про погашення заборгованості в сумі 946789,40 грн.

Спір виник внаслідок того, що позивач вважає, що оспорюваний договір є договором факторингу, а жоден з відповідачів не є фінансовою установою, а тому оспорюваний договір підлягає визнанню не дійсним.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Для правильного вирішення спору необхідно з’ясувати правову природу оспорюваного договору.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ч. 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Відмінності між правовими інститутами відступлення права вимоги (цесії) та факторингом (фінансуванням під відступлення права грошової вимоги) полягає у наступному.

Цесія це сам факт заміни особи в зобов'язанні, що складається в силу укла дення відповідної угоди купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов'язання.

Цесією є безпосередній правовий результат угоди про передачу права вимоги. Отже, виходячи з вищевикладеного, відступлення права вимоги (цесія) це угода (правочин) в наслідок якої відбувається заміна особи на активній стороні зобов’язання із збереженням всіх інших елементів зобов’язального правовідношення. Цесія –це наступництво цесіонарія в праві цедента.

Натомість значення фінансування під відступлення грошової вимоги полягає в тому, що клієнт не чикаючи настання строку платежу свого боржника, отримує ці кошти від фінансового агента. Тим самим клієнту надається можливість використати отримані кошти на свої потреби, виграючи в часі.

Зацікавленість фінансового агента в даному договорі проявляється в тому, що він фінансує клієнта, отримуючи за це винагороду.

Під факторингом, як правило, розуміється продаж недокументованої, тобто не закріпленої в цінному папері, дебіторської заборгованості з метою фінансування чи іншої мети.

Дуже широке визначення, дане в ч. 1 ст. 1073 Цивільного кодексу України, охоплює широке коло договорів, які опосередковують перехід права вимоги. Визначення договору фінансування під уступку права грошової вимоги сформульовано так, щоб він охоплював достатньо широке коло відносин, пов’язаних з даним видом фінансових угод. Критерієм для їх об'єднання можна визначити мету отримання фінансування. Передача права вимоги в рамках договору фінансування но сить допоміжний характер, а передача відповідної суми грошей –основний.

Крім того, таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України у Постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 10.07.2007 у справі 26/347-06-6531, в якій зазначено, що договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі її у розпорядження визначеної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану останнім фінансову послугу.

З умов оспорюваного договору, метою останнього є заміна особи на активній стороні зобов’язання із збереженням всіх інших елементів зобов’язального правовідношення за плату, та не передбачає надання відповідачем 2 відповідачеві 1 послуг з фінансування під відступлення права грошової вимоги.

Враховуючи викладене, оспорюваний договір за правовою природою є договором купівлі-продажу права вимоги метою якого є передання прав кредитора іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а не договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Згідно зі ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не надано суду доказів того, що оспорюваний договір суперечить нормам законодавства України.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про визнання оспорюваного договору недійсним є необґрунтованими, матеріалами справи не підтверджуються та задоволенню не підлягають.

Всі інші доводи та заперечення сторін та надані на їх підтвердження докази не мають значення для справи, тому на підставі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України судом не приймаються.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 33, 34, 49, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2 Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня прийняття рішення.

Суддя                                                            С. Балац

Дата підписання 18.06.2008