ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
ПОСТАНОВА

"01" серпня 2008 р.

Справа № 18/149

Господарський суд Кіровоградської області в складі судді ТимошевськоїВ.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу № 18/149

за позовом: Приватного підприємства "Закат", м. Кіровоград

до відповідача: Управління Пенсійного фонду України в м.Кіровограді, м. Кіровоград

про визнання незаконною відмову щодо повернення коштів та стягнення 53177,95 грн.

За участю: секретаря судового засіданні Горлової М.С.

представників сторін:

від позивача - Щербина О.О. - керівник ;

від відповідача - Блошенко О.О. , довіреність № 1 від 03.01.08 начальник юридичного відділу;

Час прийняття постанови: 11 год. 35 хв.

Приватним підприємством “Закат” в порядку адміністративного судочинства подано позовну заяву, яка містить вимоги до Управління Пенсійного фонду України в м. Кіровограді наступного змісту:

визнати бездіяльність управління Пенсійного фонду України в м. Кіровограді Кіровоградської області щодо неповернення приватному підприємству “Закат” надмірно сплачених коштів у розмірі 53 177 грн. 95 коп. незаконною та такою, що порушує майнові права приватного підприємства “Закат”;

стягнути з управління Пенсійного фонду України в м. Кіровограді Кіровоградської області на користь приватного підприємства “Закат” кошти у розмірі 53 177 грн. 95 коп. на відшкодування шкоди, завданою бездіяльністю управління Пенсійного фонду в м. Кіровограді.

Заявою від 30.07.2008 р. позивач змінив позовні вимоги та просить:

визнати відмову управління Пенсійного фонду України в м. Кіровограді Кіровоградської області у поверненні приватному підприємству “Закат” надмірно сплачених коштів у розмірі 53 177 грн. 95 коп. незаконною та такою, що порушує майнові права приватного підприємства “Закат”;

стягнути з управління Пенсійного фонду України в м. Кіровограді Кіровоградської області на користь приватного підприємства “Закат” кошти у розмірі 53 177 грн. 95 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в 2007 році виникла переплата коштів до Пенсійного фонду – 42% при розщеплені сум сплати єдиного податку.

Відповідач позов заперечив, вказуючи на те, що підстав для повернення коштів, які надійшли при розщеплені сум єдиного податку, немає та порядок повернення таких сум не передбачено Законом України “Про загальнообов”язкове державне пенсійне страхування”.

В судовому засіданні 10.07.2008 р. оголошено перерву до 01.08.2008 р.

В судовому засіданні 01.08.2008 р. представником позивача позовні вимоги з урахуванням їх зміни підтримано у повному обсязі. Представник відповідача позов заперечив.

В судовому засіданні 01.08.2008 р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Розглянувши наявні в матеріалах справи та дослідженні в судовому засіданні докази, заслухавши пояснення представників сторін в обґрунтування позовних вимог та заперечень проти позову, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно свідоцтва № від 01.01.2007 р., виданого державною податковою інспекцією у м. Кіровограді, позивач є платником єдиного податку (а.с. 10).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем в 2007 році перераховано управлінню Пенсійного фонду України в м. Кіровограді 3 558,72 грн. страхових внесків згідно щомісячних розрахунків ( а.с. 12-13, 52-53).

Також, як повідомляє позивач, ним в 2007 році було сплачено єдиний податок, 42% якого (53022,90грн), перераховано управлінню Пенсійного фонду України в м. Кіровограді, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем (а.с. 54-58).

Позивач просить повернути зазначені кошти єдиного податку, вказуючи на їх переплату, оскільки позивачем сплачено страхові внески та позивач зупинив свою діяльність.

При розгляді даної справи господарський суд виходить з наступного.

Пунктом 6 Указу Президента України “Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб”єктів малого підприємництва” від 03.07.1998 р. № 727/98 встановлено, що суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником, зокрема, збору на обов'язкове державне пенсійне страхування.

З 01.01.2004 року набрав чинності Закон України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування “ № 1058-1У від 09.07.2003 року .

Згідно імперативних положень ч. 2 ст. 5 Закону України №1058-ІУ виключно цим Законом визначаються принципи та структура системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню, а також платники страхових внесків.

При цьому, зазначеною статтею встановлено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

За вимогами статті 1 вказаного Закону страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування та збір на обов’язкове державне пенсійне страхування, сплачені згідно з законодавством, що діяло раніше, кошти, сплачені на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування відповідно до цього Закону.

Відповідно до вимог п. 4 ст. 18 Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” страхові внески не включаються до складу податків, інших обов’язкових платежів , що складають систему оподаткування. На ці внески не поширюється податкове законодавство.

Положеннями п. 1 ст. 14 даного Закону передбачено, що страхувальниками відповідно до цього Закону є підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об'єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 10, 15 статті 11 цього Закону.

Згідно статті 15 Закону України ”Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” платниками внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в ст. 14 цього Закону, зокрема роботодавці, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок).

Пунктом 16 розділу 15 вказаного Закону визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Статтею 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, а також правові засади і гарантії підприємництва.

Аналіз наведених вище норми Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” свідчить про те, що обов’язковість сплати збору на загальнообов’язкове пенсійне страхування не пов’язується із статусом платника податку як суб’єкта підприємницької діяльності.

Одночасно діє Указ Президента України “Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб”єктів малого підприємництва” від 03.07.1998 р. № 727/98, пунктом 3 якого встановлено, що суб'єкти підприємницької діяльності - юридичні особи сплачують єдиний податок щомісяця не пізніше 20 числа наступного місяця на окремий рахунок відділень Державного казначейства України. Відділення Державного казначейства України наступного дня після надходження коштів перераховують суми єдиного податку, зокрема, до Пенсійного фонду України - 42 відсотки.

З наведених позивачем пояснень та матеріалів справи слідує, що приватним підприємством “Закат” в 2007 році сплачено страхові внески згідно із Законом України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” та сплачено єдиний податок, перерахування сум з якого до Пенсійного фонду здійснено у відповідності до Указу Президента України “Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб”єктів малого підприємництва” від 03.07.1998 р. № 727/98.

Будь-які докази, які б свідчили про неправильність розрахунку єдиного податку, зокрема, у частині сум, що перераховані Пенсійному фонду, в матеріалах справи відсутні та позивачем не повідомляються.

З урахуванням наведеного, господарський суд не вбачає правових підстав для повернення позивачу сум єдиного податку в частині (42%), яка перерахована управлінню Пенсійного фонду України в м. Кіровограді.

Посилання позивача як на підставу повернення на Закон України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” є безпідставним, оскільки даний Закон є спеціальним Законом, що регулює питання сплати страхових внесків до Пенсійного фонду та не поширює свою дію на податкові відносини.

Не визначає підстав та не регламентує порядок повернення сум єдиного податку Інструкція про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затверджена постановою правління Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року N 21-1.

Також не є належним посилання позивача на листи Пенсійного фонду України, оскільки дані листи не мають сили нормативно-правового акту, а носять лише роз”яснювальний, інформаційний характер і не містять правових норм.

З огляду на викладене, позовні вимоги заявлені необґрунтовано і задоволенню не підлягають.

З урахуванням вимог статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 71, 94, ч.ч. 1-3 ст. 160, ч. 1 ст. 162, ст. 163, ч. 2 ст. 186, ч.ч. 1-4 ст. 254, ст. 258, п. 6 розділу VІІ Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційної інстанції через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня складення постанови в повному обсязі заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження постанови, з подачею її копії до апеляційної інстанції, або відповідно частини 5 ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо її не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений Кодексом адміністративного судочинства України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя

В.В.Тимошевська