ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

"19" червня 2008 р.

Справа № 17/549

Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Хилька Ю.І. розглянув у судовому засіданні справу № 17/549

за позовом: Державного комітету України з державного матеріального резерву, м. Київ

до відповідача: відкритого акціонерного товариства "Маловисківський цукровий завод", м. Мала Виска

про стягнення 7 011 041,89 грн. та про зобов'язання вчинити певні дії

Представники сторін:

від позивача: Роздольський І.О., довіреність № 2/7848 від 05.12.07 представник;

від відповідача: участі не брали. В судовому засіданні 24.03.2008 року Шкуто Ю.Г. арбітражний керуючий - розпорядник майном.

СУТЬ СПОРУ:

Заявлено позов про стягнення з Відкритого акціонерного товариства “Маловисківський цукровий завод” штрафні санкції в сумі 7 011 041 грн. 89 коп. в доход Державного бюджету та зобов'язання Відкритого акціонерного товариства “Маловисківський цукровий завод” негайно повернути до державного резерву матеріальні цінності: мазут паливний марки М-100 в кількості 3 528,851 тонни. 16 308 грн. 71 коп. боргу за виконані роботи по вивозу сміття та твердих побутових відходів.

Відповідач подав відзив на позов, вимоги не визнав, посилаючись на ту обставину, що доказами правовідносин між позивачем та відповідачем є приймальні акти, відповідно до яких дизельне пальне передавалось від Кременчуцького управління по забезпеченню нафтопродуктами відповідачу і умови зберігання були вказані саме і цих актах. Відповідно до умов, зазначених в актах № 1 від 17.06.1992 року та № 2 від 23.06.1992 року прийняті матеріальні цінності належать організації поштовий ящик А-1442, а також вказано, що матеріали неможливо витрачати без нарядів поштового ящика. На думку відповідача позивачем не доведено його правонаступництва за вказаними актами про передачу на зберігання палива в кількості 989 972 кг. Згідно до інших актів дизпаливо належить ГУМР СРСР, але позивач також не надав доказів його правонаступництва. Крім того, позивач посилається на правові акти, які були прийняті після прийняття відповідачем дизпалива, тому вони не можуть бути підставою для задоволення вимог позивача. Крім того, відповідач не визнає в якості доказів передачі йому на зберігання актів форми Р-16, яка передбачалась інструкцією “Про порядок ведення обліку та оформлення операцій з зерном і продуктами його переробки на підприємствах хлібопродуктів системи Міністерства заготівель СРСР”.

Доказів повного погашення заборгованості не представив. Справа розглядається на підставі ст. 75 ГПК України за наявними в ній доказами та матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, який повністю підтримав позовні вимоги, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Правовідносини між учасниками спору виникли на підставі проведених господарських операцій по передачі на відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, а саме мазуту М-100 згідно до приймальних актів № 1 від 17.06.1992 року, № 3 від 02.09.1992 року, № 1 від 05.05.1993 року, № 2 від 10.05.1993 року, № 3 від 17.05.1993 року, № 4 від 27.05.1993 року, № 5 від 02.06.1993 року, № 6 від 08.06.1993 року та № 7 від 02.06.1993 року в кількості 3 528,851 тонни вартістю включаючи ПДВ 6 863 615 грн. 20 коп.

Поставлений в плановому порядку мазут повноважні представники відповідача прийняли без будь-яких заперечень чи зауважень та взяли на себе зобов'язання забезпечити зберігання товару у відповідності до діючого на той період законодавства та не проводити його відчуження без нарядів ТУ.

Підписи повноважних представників відповідача (директора, головного бухгалтера, спеціаліста по якості та матеріально-відповідальної особи) посвідчено прикладанням відтиску печатки підприємства.

Відповідно до пп. 3.4.1. „Інструкції про порядок видачі міністерствам та іншим центральним органам виконавчої влади, підприємствам, установам, організаціям, господарським об'єднанням та громадянам дозволів на право відкриття та функціонування штемпельно-граверних майстерень, виготовлення печаток і штампів, а також порядок видачі дозволів на оформлення замовлень на виготовлення печаток і штампів, та затвердження Умов і правил провадження діяльності з відкриття та функціонування штемпельно-граверних майстерень, виготовлення печаток і штампів”, яка затверджена наказом МВС України № 17 від 11.01.1999 р. та зареєстрована в Мін’юсті України 28.04.1999 р. за № 264/3557, відповідальність і контроль за дотриманням порядку зберігання печаток і штампів, а також законністю користування ними покладається на керівників підприємств, установ і організацій, господарських об'єднань, суб’єктів господарської діяльності. Відповідач не надав доказів того, що печатку було втрачено або викрадено.

Господарським судом приймається до уваги, що на час виникнення правовідносин між сторонами спору діяв Цивільний Кодекс Української РСР (ЦК УРСР) за приписами ст. 4 якого цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки.

Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають:

- з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать;

- з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій - з актів планування;

- в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських пропозицій, створення творів науки, літератури і мистецтва;

- внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав;

- внаслідок інших дій громадян і організацій;

- внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання цивільно-правових наслідків.

Згідно до ст. 161 ЦК УРСР зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Крім того, господарський суд визнає, що в результаті проведення спільних дій позивача та відповідача, направлених на передачу і прийняття на зберігання матеріальних цінностей державного резерву, між учасниками спору виникли правовідносини, які підпадають під дію приписів ЦК УРСР, що регулюють положення договору схову.

За договором схову одна сторона (охоронець) зобов'язується зберігати майно, передане їй другою стороною, і повернути це майно в цілості.

В договорі схову між соціалістичними організаціями може бути також передбачений обов'язок охоронця прийняти на схов майно, яке буде передано йому другою стороною.

Договір схову вважається безоплатним, якщо інше не встановлено законом або договором.

Згідно до ст. 416 ЦК УРСР охоронець зобов'язаний вжити всіх заходів, передбачених договором або необхідних для збереження майна.

Охоронець не вправі користуватися переданим йому на схов майном, якщо інше не передбачено договором.

Відповідно до ст. 418 ЦК УРСР організація, що здійснює схов в силу своєї діяльності, звільняється від відповідальності за втрату, нестачу і пошкодження майна, викликаних непереборною силою.

Якщо по закінченні строку схову, передбаченого в договорі, або строку, зазначеного охоронцем у порядку статті 415 цього Кодексу, майно не буде взяте назад тим, хто здав його на схов, охоронець надалі відповідає за втрату, нестачу або пошкодження цього майна лише при наявності з його боку умислу або грубої необережності.

Крім того, згідно до ст. 424 ЦК УРСР правила про договір схову, визначені у статті 413, частині першій статті 415, статтях 416, 418-422 цього Кодексу, відповідно застосовуються також до випадків, коли схов здійснюється на підставі інших договорів або в силу вказівок закону, якщо інше не встановлено законом або спеціальними правилами про ці договори.

При цьому господарським судом враховується, що сторонами при прийманні-передачі на зберігання мазуту приймальні акти також визначено як «сохранное обязательство», чим також підтверджено висновок суду про виникнення взаємних прав та обов'язків сторін саме із договору схову, які діяли до 01.01.2004 року, коли набрав чинності Цивільний кодекс України (ЦК України).

За приписами п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Натомість, відповідно до Постанови Верховної Ради України від 20.02.1996 року № 57 "Про механізм застосування міри відповідальності юридичних осіб, на зберіганні яких знаходяться матеріальні ресурси державного резерву, за самовільне їх відчуження (використання, реалізацію)" працівниками Південного регіону КРВ КРД Держкомрезерву України була проведена контрольна перевірка наявності, якісного стану, умов зберігання, обліку та звітності матеріальних цінностей державного резерву, які знаходились на відповідальному зберіганні у товариства. За результатами перевірки встановлено факт самовільного відчуження матеріальних цінностей держрезерву, про що складено акт від 27.09.2007 року. В результаті перевірки встановлено самовільне відчуження ( в невизначений термін) матеріальних цінностей державного резерву: мазуту марки 100 в кількості 3 528,851 тонн, оскільки його в наявності не має, кількісна і якісна схоронність матеріалів не забезпечена. Вказана перевірка проводилась у присутності арбітражного керуючого ВАТ «Маловисківський цукровий завод» Косаренка А.В., який відмовився підписувати акр перевірки, але подав свій лист на адресу Голови Держкомрезерву від 27.09.2007 року та запропонував вирішити претензії щодо повернення матеріальних цінностей державного резерву в рамках справи про банкрутство шляхом звернення з вимогами до арбітражного керуючого і господарського суду Кіровоградської області.

Однак, господарський суд прийшов до переконання, що відповідачем самовільно використано мазуту на загальну суму 6 863 615 грн. 20 коп.

Крім того, господарський суд вважає, що до спірних правовідносин необхідно застосувати положення Закону України "Про державний матеріальний резерв" від 24.01.1997 року № 51/97-Вр (із змінами та доповненнями).

Відповідно до статті 2 зазначеного Закону відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву – це зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву. Самовільне відчуження матеріальних цінностей державного резерву – це використання або реалізація відповідальним зберігачем матеріальних цінностей державного резерву, що перебувають у нього на відповідальному зберіганні, без відповідного рішення на це центрального органу виконавчої влади, що здійснює управління державним резервом.

Згідно з ч. 1ст. 12 цього ж Закону державний резерв матеріальних цінностей є недоторканним і може використовуватися лише за рішенням Кабінету Міністрів України.

Судом встановлено, що відповідач не отримував дозвіл на використання державного резерву.

Виходячи з встановлених обставин справи, господарський суд визнає вимогу про зобов'язання відповідача повернути зазначений вище обсяг мазуту до державного резерву обґрунтованим.

Крім того, проаналізувавши обґрунтованість позовних вимог в частині заявленої до стягнення суми штрафу в розмірі 6 863 615 грн. 20 коп. та пені в розмірі 147 426 грн. 69 коп., господарський суд вважає їх обґрунтованими враховуючи наступне. Вартість мазуту, з якої розраховані штраф та пеня, визначена не на підставі актів приймання передачі мазуту в 1992 - 1993 роках, а станом на 27.09.2007 року (а.с. 21, 24, 25) у відповідності до приписів ч. 10 ст. 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", оскільки, як встановлено судом, виявлення самовільного факту відсутності матеріальних цінностей державного резерву відбулося саме 27.09.2007 року, а той факт, що вартість мазуту на момент закладки в 1992-1993 роках та на момент виявлення самовільного використання в 2007 році суттєво відрізнялася, є загальновідомим і не потребує доведенню.

Господарський суд вважає визначальним для стягнення штрафу та пені приписи пункту 10 статті 14 Закону України “Про державний матеріальний резерв”: за самовільне відчуження (використання, реалізацію) матеріальних цінностей державного резерву з юридичних осіб, на відповідальному зберіганні яких вони знаходяться, стягується штраф у розмірі 100% вартості матеріальних цінностей у цінах на час виявлення факту відчуження, а також пеня з суми відсутності обсягу за кожний день до повного їх повернення.

Господарським судом не приймається до уваги та розцінюється як необґрунтована позиція відповідача, якою він намагається спростувати докази позивача про передачу відповідачу на відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву згідно до приймальних актів на тій підставі, що вказану форму актів форми Р-16 було затверджено для передачі інших матеріальних цінностей, зокрема для оформлення операцій з зерном та продуктами його переробки, оскільки визначальним для вирішення спору є сам факт приймання - передачі матеріальних цінностей, а не порядок оформлення такої операції. Крім того, господарським судом розцінюється як необґрунтоване заперечення відповідачем позовних вимог, подане до суду 25.02.2008 року (а.с. 58), оскільки відповідач заперечує приймання - передачу дизельного пального, а предметом спору по даній справі є мазут паливний марки м-100. Крім того, наданими до суду матеріалами повністю спростовано посилання відповідача на відсутність правонаступництва між позивачем та організацією поштовий ящик А-1442, оскільки фактично це є різні форми найменування однієї і тієї ж організації (а.с. 55-57).

За приписами статті 526 Цивільного кодексу України і статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 218 ГК України передбачається, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності. Учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Господарський суд приймає до уваги, що при нарахуванні пені позивач врахував вимоги ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України про порядок застосування штрафних санкцій за приписом якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконане.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи).

Згідно ч. 2 ст. 4 Цивільного кодексу України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі - закон).

Згідно ч. 6 ст. 4 Цивільного кодексу України цивільні відносини регулюються однаково на всій території України.

Статтею 1 Господарського кодексу України визначено, що цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

У відповідності до ч. 2 ст. 4 Господарського кодексу України особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються цим Кодексом. Отже, норми Господарського кодексу є спеціальними щодо встановлення відповідальності по грошових зобов’язаннях суб’єктів господарювання.

Частина 1 ст. 231 Господарського кодексу України має імперативний характер і встановлює, що законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Згідно ч. 2 ст. 343 цього ж кодексу платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Окрім того, згідно ст. 1 спеціального Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” від 22.11.1996 р. № 543/96-ВР (із змінами і доповненнями, внесеними Законом України від 10.01.2002 р. № 9221-ІІІ), який регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. В той же час, стаття 3 Закону, яка також носить імперативний характер, вводить певні обмеження щодо меж згоди сторін, а саме: розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, на думку господарського суду до стягнення може бути визначена лише пеня, яка нарахована у відповідності до вимог вказаних нормативних актів, тобто виходячи з розміру, що не перевищує подвійну облікову ставку НБУ, тобто 17% та 16% річних у відповідні періоди.

При цьому господарський суд враховує, що в період коли позивачем заявлено вимоги про стягнення пені згідно до Постанови НБУ від 06.06.2006 року № 14-011/1373-6039 була визначена облікова ставка в розмірі 8%.

Натомість, господарським судом не вбачається підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки належні до сплати штрафні санкції у вигляді пені не є надмірно великими порівняно із збитками кредитора та відповідачем не подано до суду доказів про майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні та про наявність не лише майнових але й інших інтересів сторін, що заслуговують на увагу при вирішенні питання про зменшення штрафних санкцій.

Крім того, при прийнятті рішення господарським судом враховується факт перебування відповідача в процедурі провадження по справі про банкрутство, однак вказана обставина не є перешкодою для вирішення спору в порядку позовного провадження та прийняття відповідного рішення. Як вбачається із матеріалів справи № 10/143 справу про банкрутство відповідача порушено 18.07.2006 року, а право на звернення до суду у позивача виникло 27.09.2007 року, тобто до приписів ст. 1 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” позивач є поточним кредитором, його вимоги виникли вже під час провадження справи про банкрутство. Заяви поточних кредиторів з вимогами до боржника, що ґрунтуються на зобов'язаннях, які виникли після порушення провадження у справі підлягають до розгляду у порядку позовного провадження.

Відповідно до п. 1 ст. 14 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, протягом 30 днів від дня опублікування в офіційному друкованому органі оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство зобов’язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують. Вимоги кредиторів, що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, не розглядаються і вважаються погашеними.

Згідно ч. 2. ст. 14 Закону зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає. Правові наслідки для осіб, які не звернулись в установлений термін зі своїми вимогами, визначені в п. 5 ст. 31 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, а саме: їх вимоги не розглядаються і вважаються погашеними.

Крім того, господарським судом не визнається обґрунтованою позиція відповідача, який вважає за неможливе враховувати в якості доказів акти форми р-16 з посиланням на те, що наказ № 55 від 15.02. 1978 року з послідуючими змінами та доповненнями , внесеними наказом Міністерства аграрної політики України № 310 від 11.07.2005 року та якими затверджено Інструкцію “Про проведення обліку та оформлення операцій з зерном та продуктами його переробки на підприємствах хлібопродуктів системи Міністерства заготовок СРСР”, оскільки вказані акти фактично засвідчують факт приймання - передачі мазуту, підстави для поставки та зобов'язання зберігача, що є обставинами, які підлягають доказуванню при розгляді справи. Визначення бланка форми р-16 в якості зразка документа для проведення інших операцій, не є підставою для невизнання його в якості доказу враховуючи фактичні обставини справи.

На підставі статті 44, 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення покладаються на відповідача повністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 33, 36, 43, 49, 66, 75, 82, 84, 85, 116 ГПК України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Зобов'язати відкрите акціонерне товариство “Маловисківський цукровий завод”, м. Мала Виска Кіровоградської області вул. Кондратюка 10 (р/р не відомі, ) негайно повернути до державного резерву на користь Державного комітету України з державного матеріального резерву м. Київ вул. Пушкінська 28 (), матеріальні цінності, а саме: мазут паливний марки М-100 в кількості 3 528,851 тонн.

Стягнути з відкритого акціонерного товариства “Маловисківський цукровий завод”, м. Мала Виска Кіровоградської області вул. Кондратюка 10 (р/р не відомі, ) на користь Державного бюджету України із зарахуванням на реєстраційний рахунок Державного комітету України з державного матеріального резерву (одержувач коштів ГУ ДКУ ; рахунок 0011; банк одержувача: ГУ ДКУ у м. Києві, МФО 820019, код КЕКД - 21081100) штрафні санкції в розмірі 7 011 041 грн. 89 коп.

Наказ видати.

Стягнути з відкритого акціонерного товариства “Маловисківський цукровий завод”, м. Мала Виска Кіровоградської області вул. Кондратюка 10 (р/р не відомі, ) в доход Державного бюджету на рахунок УДК у м. Кіровограді, банк отримувача: ГУДКУ у Кіровоградській області, рахунок № 0002 в ГУДКУ у Кіровоградській області, МФО 823016, ідентифікаційний код 24145329, код бюджетної класифікації 22090200 „Державне мито, не віднесене до інших категорій” - 25 500, 00 грн. державного мита.

Наказ видати.

Стягнути з відкритого акціонерного товариства “Маловисківський цукровий завод”, м. Мала Виска Кіровоградської області вул. Кондратюка 10 (р/р не відомі, ) в доход Державного бюджету на рахунок УДК у м. Кіровограді, банк отримувача: ГУДКУ у Кіровоградській області, рахунок 0002 в ГУДКУ у Кіровоградській області, МФО 823016, ідентифікаційний код 24145329, код бюджетної класифікації 22090200 "Оплата витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справ у судах" - 118, 00 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу.

Наказ видати.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття. Сторони у справі протягом цього строку мають право подати апеляційну скаргу до апеляційного суду на вказане рішення через господарський суд Кіровоградської області.

Копію рішення направити сторонам по справі та арбітражному керуючому Шкуто Ю.Г. (за адресою: 50014, м. Кривий Ріг, вул. Руденко, 3, кв. 1).

Суддя Ю. І. Хилько