ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2008 р.

№
30/207

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого

Губенко
Н.М.

суддів

Барицької
Т.Л. Шевчук
С.Р.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

фізичної особи -підприємця ОСОБА_1

на
рішення від
та на постанову від

господарського
суду міста Києва 02.07.2007 Київського апеляційного господарського суду
12.03.2008

у
справі

№ 30/207

за
позовом

фізичної
особи -підприємця ОСОБА_1

до

суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_2

про

розірвання
договору оренди та повернення майна

в
судовому засіданні взяли участь представники :

-
позивача

Картавенко
В.Я. -фізична особа-підприємець;

-
відповідача

повідомлений,
але не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням
господарського суду м. Києва від 02.07.2007 у справі № 30/207 (суддя Ващенко
Т.М.) у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю; визнано недійсним з
моменту укладення договір оренди торгового місця від 02.10.2002, укладений між
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та суб'єктом підприємницької діяльності
-фізичною особоюОСОБА_2

Постановою
Київського апеляційного господарського суду від 12.03.2008 у справі № 30/207
(колегія суддів: Кондес Л.О., Куровський С.В., Михальська Ю.Б.) апеляційну
скаргу СПД-ФООСОБА_1 на рішення господарського суду м. Києва від 02.07.2007 у
справі № 30/207 залишено без задоволення; рішення господарського суду м. Києва
від 02.07.2007 у справі № 30/207 залишено без змін.

Судові
рішення мотивовані тим, що: як встановлено господарським судом першої інстанції
та перевірено судом апеляційної інстанції, в матеріалах справи відсутні
будь-які докази користування відповідачем торговим павільйоном, який було
демонтовано у 2002 році та який відсутній на території Дарницького ринку у м.
Києві; даний факт було встановлено у рішенні господарського суду м. Києва від
13.11.2007 у справі № 35/422-3/395 та постанові Київського апеляційного
господарського суду від 16.01.2008 у справі № 35/422-3/395; на момент розгляду
даної справи рішення господарського суду м. Києва від 13.11.2007 у справі №
35/422-3/395 вступило в законну силу, а отже відповідно до ст. 35 ГПК України
встановлені у ньому факти набувають преюдиціального значення; таким чином,
апеляційний господарський суд погодився із зробленим судом першої інстанції
висновком, що спірний об'єкт оренди було демонтовано у 2002 році, у зв'язку із
чим відповідач ним не користувався, що в свою чергу не породило ніяких правових
наслідків; враховуючи те, що позивач відповідно до ст. 33 ГПК України не довів
протилежного, позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача впродовж 30
календарних днів повернути позивачу орендований торгівельний павільйон із
металевих конструкцій, площею 58,70 м2, в належному стані, що
знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Сормовська, 15, є недоведеними; судами
попередніх судових інстанцій не прийнято до уваги посилання позивача на
несплату відповідачем орендної плати за період з 05.07.2005 по 05.09.2006 (15
місяців), що, на думку позивача, є підставою для визнання спірного договору
розірваним відповідно до п. 2 ст. 782 Цивільного кодексу України, оскільки
рішенням господарського суду м. Києва від 13.11.2007 у справі 35/422-3/395
відмовлено у задоволенні позову СПД-ФООСОБА_1 до СПД-ФО ОСОБА_2 про стягнення 7
500 грн. заборгованості по сплаті орендної плати за період з 05.07.2005 по
05.09.2006 (15 місяців); апеляційний господарський суд визнав посилання
позивача на постанову Київського апеляційного господарського суду від
21.02.2006 у справі № 16/502 безпідставними, оскільки обставини щодо дійсного
фізичного існування об'єкта оренди судом не досліджувались; таким чином, вимоги
позивача щодо зобов'язання відповідача повернути об'єкт оренди є
необґрунтованими і задоволенню не підлягають; апеляційний господарський суд
прийшов до висновку, що господарський суд першої інстанції правомірно вийшов за
межі позовних вимог на підставі п. 2 ст. 83 ГПК України і визнав спірний
договір оренди від 02.10.2002 недійсним відповідно до ч. 1 ст. 58 Цивільного
кодексу УРСР, якою встановлено, що недійсна є та угода, укладена лише про
людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

Не
погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, позивач звернувся до Вищого
господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду м. Києва від 02.07.2007 та постанову Київського
апеляційного господарського суду від 12.03.2008 у справі № 30/207 і прийняти
нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Обґрунтовуючи
підстави звернення з касаційною скаргою, скаржник посилається на те, що судами
попередніх інстанцій не надана всебічна, об'єктивна і повна оцінка усім доказам
у справі, неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено
норми матеріального та процесуального права, зокрема, скаржник посилається на
порушення судами попередніх судових інстанцій норм матеріального права, а саме:
ст. ст. 262-263 Цивільного кодексу УРСР, ст. 197, п. 2 ст. 284 Господарського
кодексу України, п. 3 ст. 388, п. 3 ст. 767, ст. ст. 377, 511, 614, 782
Цивільного кодексу України, та на порушення норм процесуального права: ст. ст.
45, 33, 34, ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу
України.

Усіх
учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України
належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Відповідач
повноважного представника у судове засідання з розгляду касаційної скарги не
направив, права на подання відзиву на касаційну скаргу не використав, що
відповідно до ч. 2 ст. 1112 ГПК України не перешкоджає перегляду
судових рішень, що оскаржуються.

До
початку судового засідання 17.06.2008 через канцелярію Вищого господарського
суду України від позивача надійшла заява, в якій останній посилається на
подання до Верховного Суду України скарги на судові акти у справі 35/422-3/395.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України, розглянувши інформацію, викладену у
вказаній заяві, не може прийняти її до уваги, оскільки позивачем не надано
доказів порушення провадження з перегляду Верховним Судом України постанови
Вищого господарського суду України від 14.04.2008 у справі № 35/422-3/395
(відповідної ухвали).

Перевіривши
повноту встановлення господарськими судами попередніх інстанцій обставин справи
та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права,
заслухавши позивача, Вищий господарський суд України дійшов висновку про
наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги з урахуванням
такого.

Як
встановлено судами попередніх судових інстанцій, рішенням господарського суду
м. Києва від 13.11.2007 у справі № 35/422-3/395 позов ФОПОСОБА_1 до СПД-ФО
ОСОБА_2 про стягнення 7 500 грн. залишено без задоволення.

Постановою
Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2008 у справі №
35/422-3/395 рішення господарського суду м. Києва від 13.11.2007 у справі №
35/422-3/395 залишено без змін, а апеляційну скаргу ФОПОСОБА_1 -без
задоволення.

Вказаними
судовими рішеннями встановлено, що станом на 2005 рік торговельний павільйон
було демонтовано і він був відсутній на території Дарницького ринку; при цьому
встановлено, що передані за договором оренди торгового місця від 02.10.2002
відповідачу металеві конструкції не є торговельним павільйоном у розумінні
пункту 4.1 затверджених наказом Міністерства економіки та з питань європейської
інтеграції України від 28.07.2004 № 281 Методичних рекомендацій щодо базових
моделей ринків з продажу продовольчих та непродовольчих товарів. Таким чином,
судами встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази існування та
використання відповідачем торговельного павільйону, орендованого у позивача.

Постановою
Вищого господарського суду України від 14.04.2008 у справі № 35/422-3/395 касаційну
скаргу ФОПОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Київського апеляційного
господарського суду від 16.01.2008 у справі № 35/422-3/395 залишено без змін.

Вищий
господарський суд України під час перегляду справи № 35/422-3/395 в касаційному
порядку прийшов до висновку, що приймаючи рішення у справі, суд першої
інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що позивачем не подано належних доказів та не доведено в ході судового
розгляду справи факту використання відповідачем у зазначений період
торговельного павільйону, тому з посиланням на ст. 33 ГПК України відмовив у
задоволенні позовних вимог.

Відповідно
до ч. 2 ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду
(іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї
справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті
самі сторони.

Враховуючи
викладене, Вищий господарський суд України погоджується з висновками судів
попередніх судових інстанцій, що позовні вимоги позивача у справі № 30/207 про
розірвання договору оренди торгового місця від 02.10.2002 з 19.09.2006 та
повернення орендованого майна, заявлені позивачем на підставі ст. 782
Цивільного кодексу України, не підлягають задоволенню, оскільки підстава,
з якою законодавець пов'язує можливість та надає право наймодавцю відмовитись
від договору найму -невнесення плати за користування річчю протягом трьох
місяців підряд, відсутня. Натомість, Вищий господарський суд України
бере до уваги встановлений у рішенні господарського суду м. Києва від
13.11.2007 у справі № 35/422-3/395, залишеного без змін судами апеляційної та
касаційної інстанцій, факт невикористання відповідачем спірного торговельного
павільйону за період, за який позивач просив стягнути заборгованість по
орендній платі.

Разом
з тим, Вищий господарський суд України не може погодитися із зробленим

апеляційним
господарським судом висновком, що господарський суд першої інстанції правомірно
вийшов за межі позовних вимог на підставі п. 2 ст. 83 ГПК України і визнав
спірний договір оренди від 02.10.2002 недійсним відповідно до ч. 1 ст. 58
Цивільного кодексу УРСР.

Відповідно до п. 2 ст. 83 ГПК України
господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних
вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або
третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання
заінтересованої сторони.

Однак,
наявне в матеріалах справи клопотання позивача від 14.06.2007 (а.с. 42), в
якому йде посилання на п. 2 ст. 83 ГПК України, не могло бути підставою для
виходу суду за межі позовних вимог, а саме: визнання спірного договору
недійсним з моменту його укладення, оскільки з тексту клопотання позивача не
вбачається можливим встановити, яким саме способом позивач просив суд захистити
його порушені права та інтереси. Безпосереднє посилання на ч. 1 ст. 58
Цивільного кодексу УРСР у клопотанні відсутнє.

Отримавши
вказане клопотання, суд повинен був отримати від сторони, яка його подала,
письмові пояснення з уточненням останньою яким саме способом суд має захистити
її права та інтереси.

Враховуючи
те, що суд першої інстанції не вчинив дій, спрямованих на встановлення дійсного
наміру позивача, та застосував положення п. 2 ст. 83 ГПК України з перевищенням
повноважень, а апеляційний господарський суд не виявив вказаного порушення під
час перегляду справи в апеляційному порядку, оскаржувані рішення та постанова в
цій частині підлягають скасуванню.

Керуючись
статтями 1117, 1119 -11111 ГПК України, Вищий
господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну
скаргу фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати
рішення господарського суду м. Києва від 02.07.2007 та постанову Київського
апеляційного господарського суду від 12.03.2008 у справі № 30/207 в частині
визнання недійсним з моменту укладення договору оренди торгового місця від
02.10.2002, укладеного між суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою
ОСОБА_1 та суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особоюОСОБА_2

В
іншій частині рішення господарського суду міста Києва від 02.07.2007 та
постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.03.2008 у справі №
30/207 залишити без змін.

Головуючий
суддя
Н.М. ГУБЕНКО

Судді
Т.Л. БАРИЦЬКА

С.Р. ШЕВЧУК