ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

"10" червня 2008 р.

Справа № 10/169-08

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Будіндустрія - Мега”, м. Одеса

до Державного підприємства „Білоцерківське лісове господарство”, с. Дрозди

про стягнення 39 089,48 грн.

Суддя Тищенко О.В.

Представники:

позивача: Кучеренко І.В. (паспорт КМ 206106)

відповідача: Логанцов В.А. (довіреність від 21.05.2008р. )

Обставини справи:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю „Будіндустрія - Мега”, м.Одеса до Державного підприємства „Білоцерківське лісове господарство”, с.Дрозди про стягнення 39 089,48 грн.

Ухвалою господарського суду Київської області від 14.04.2008р. було порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 27.05.2008р.

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги наступним.

У травні 2005 року між позивачем та відповідачем була досягнута усна домовленість, згідно якої Відповідач зобов'язався передати у власність Позивача товар (технологічну сировину твердолистяних порід (дуб) та надати послуги з автоперевезення цього товару, а Позивач зобов'язався прийняти та оплатити товар та послуги з автоперевезення.

Як стверджує позивач, на виконання домовленості між сторонами, позивач здійснив відповідачу попередню оплату за товар на загальну суму 108 950,00 грн. Відповідач, в свою чергу передав товар у власність Позивача і надав послуги з його автоперевезення на загальну суму 19 860,52грн. Також, відповідачем було повернуто помилково перераховані Позивачем кошти в розмірі 50 000,00 грн. Тобто, станом на момент звернення до суду з позовом, відповідачем не повернуто позивачу помилково перерахованих коштів в розмірі 39 089,48 грн..

Посилаючись на ст.. 526 ЦК України та ст.. 173 ГК України, позивач просить суд стягнути з відповідача 39089,48 грн. боргу.

В судовому засіданні 27.05.2008р. відповідач подав до суду Заперечення № 323 від 23.05.2008р. на позовну заяву, якими позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю „Будіндустрія - Мега” не визнав.

В запереченнях на позовну заяву від 23.05.2008р. відповідач вказав про те, що спір між сторонами виник з усного договору про перевезення технологічної сировини твердолистяних порід (дуба), а тому згідно ст.. 5 ГПК України спір між сторонами мав передаватися до господарського суду за умови додержання сторонами встановленого для даної категорії спорів порядку їх досудового врегулювання.

Як стверджує відповідач, позивач не надсилав на адресу відповідача претензії про сплату заборгованості, а тому позивачем було порушено порядок досудового врегулювання спору передбачений ст. ст. 5, 6, 7 ГПК України.

Також, в запереченнях на позовну заяву, відповідач зазначив про те, що дійсно відповідач передав позивачу технологічну сировину твердолистяних порід (дуба) та надав авто послуги по перевезенню вище вказаної сировини з м. Біла Церква до м. Одеса на суму 19 860 грн. 52 коп.

Як зазначив відповідач в запереченнях, останній згідно усного замовлення надав авто послуги по перевезенню технологічної сировини твердолистяних порід (дуба) для фірми „DOGA FOREIGN TRADE COMPANY” (власником ТОВ „Будіндустрія Мега” та власником „DOGA FOREIGN TRADE COMPANY” є одна і таж особа - Кірхан Гюлен). При цьому сторони усно домовились про те, що автопослуги по перевезенню технологічної сировини твердолистяних порід (дуба) в Херсонський річковий порт, надасть Державне підприємство „Білоцерківське лісове господарство”, а оплату цих автопослуг проведе ТОВ " Будіндустрія-Мега". Фірма „DOGA FOREIGN TRADE COMPANY” провести оплату автопослуг по перевезенню технологічної сировини твердолистяних порід (дуба) не мала можливості оскільки являється іноземним підприємством і для оплати автопослуг необхідно було б укладати зовнішньоекономічний контракт з відповідачем. Власник фірми „DOGA FOREIGN TRADE COMPANY” зобов'язався покласти вартість автопослуг по перевезенню технологічної сировини твердолистяних порід (дуба) з міста Біла Церква в Херсонський річковий порт покласти на ТОВ "Будіндустрія-Мега" на загальну суму 431 74,83 доларів США.

На підставі вищенаведеного відповідач просить суд відмовити в позові ТОВ „Будіндустрія-Мега” та провадження у справі припинити у зв’язку із тим, що позивач не вжив заходів досудового врегулювання спору згідно ст. 5 ГПК України і можливість такого врегулювання втрачена ( частина 3 стаття 925 ЦК України передбачає, що до вимог, що впливають із договору перевезення вантажу застосовується позовна давність в один рік).

В судовому засіданні 10.06.2008р. представник позивача подав до суду доповнення до позовної заяви, якими фактично змінив одночасно і підставу і предмет позову, а саме, посилаючись на ст. ст.. 1212, 1213, 1214 ЦК України просив суд, стягнути з відповідача 39089,48 грн. безпідставно набутих грошових коштів, 15 143,26 грн. інфляційних втрат та 3 424,88 грн. 3% річних.

Відповідно до статті 22 ГПК України позивач зокрема вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову.

Предмет позову –це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Підстава позову –це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача. Зміна підстав позову –це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета і підстав позову не допускається.

В позовній заяві позивач посилаючись на ст.. 173 ГК України та ст.. 526 ЦК України, просив суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 39089,48 грн., яка утворилась на підставі усної домовленості між сторонами щодо передачі у власність товару та надання послуг з автоперевезення у зв’язку із неналежним виконанням відповідачем господарських зобов’язань.

У свою чергу, в доповненнях до позовної заяви позивач, посилаючись вже на ст. ст. 1212, 1213, 1214 ЦК України просить суд стягнути з відповідача 39089,48 грн. безпідставно набутих грошових коштів, 15 143,26 грн. інфляційних втрат та 3 424,88 грн. 3% річних.

Згідно п.2 Інформаційного листа ВГСУ від 02.06.06р. №01-8/1228 за змістом зазначеної норми ГПК зміна позивачем підстав і предмету позову може мати місце лише альтернативно, тому одночасна їх зміна неможлива. Отже, у разі подання позивачем клопотання (заяви), направленого на одночасну зміну предмета і підстави позову, господарський суд з урахуванням конкретних обставин повинен відмовити в задоволенні такого клопотання (заяви).

Таким чином, оскільки позивач при поданні доповнень до позовної заяви від 10.06.2008р. №41 одночасно змінив і підставу і предмет позову, суд не приймає до уваги вищевказані доповнення до позовної заяви та розглядає справу в межах заявлених позовних вимог.

Відповідач в судовому засіданні 10.06.2008р. подав до суду Додаткові заперечення на позовну заяву №361 від 09.06.2008р. в яких вказав про те, що позивач здійснив оплату авто послуг наданих відповідачем не як попередню оплату, а оплату авто послуг по факту їх надання.

Крім того, в додаткових запереченнях відповідач вказав про те, що строк позовної давності відносно перевезення лісоматеріалу вже закінчився, оскільки згідно ст..925 ЦК України до вимог, які випливають із договору перевезення вантажу, пошти застосовується позовна давність в один рік. Отже, посилаючись на ст.. 256, 258 ЦК України, відповідач просить суд відмовити позивачу в позові у зв’язку із пропуском строку позовної давності.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи та досліджені в судових засіданнях докази, господарський суд вважає позовні вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню. При цьому господарський суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, на протязі травня –липня 2005 року Товариство з обмеженою відповідальністю „Будіндустрія - Мега” перерахувало на рахунок Державного підприємства „Білоцерківське лісове господарство” за автотранспортні послуги згідно рахунків –фактури №01 від 17.05.2005р., №02 від 23.05.2005р., № 03 від 07.06.05р., №3,4 від 25.06.05, №8 від 18.07.05р. 40500 грн. що підтверджується платіжними дорученнями №121 від 17.05.05р., № 162 від 21.06.2005р. ,№175 від 29.06.05р., №176 від 30.06.05р., №190 від 28.07.05р.

Також, судом встановлено, що 11.01.06р. та 19.07.06р. позивач перерахував на рахунок відповідача за лісопродукцію згідно рах. № б/н від 10.01.06р. та рах №СФ –0081 від 19.07.06р. 65000грн., що підтверджується платіжними дорученнями №3 від 11.01.06р., №266 від 19.07.06р.

Крім того, відповідно до прибуткового касового ордеру №383 від 07.08.2006р. відповідач отримав від позивача за лісопродукцію 3450 грн.

Таким чином, позивач перерахував на рахунок відповідача за автотранспорті послуги та за лісопродукцію 108 950,00 грн.

Також, судом встановлено, що відповідно до товарно –транспортної накладної РН-0000601 від 23.06.2006р. та товарно –транспортної накладної РН-0000603 відповідач передав позивачу техсировини та надав автопослуг на загальну суму 19860,52грн.

Суд встановив, що відповідачем було повернено позивачу помилково перераховані кошти за платіжним дорученням №3 від 11.01.2006р. в розмірі 50000,00грн., що підтверджується банківською випискою від 07.04.2006р.

Як вже зазначалося вище, в позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача 39 089,48 грн. перерахованих відповідачу в якості попередньої оплати за товар та послуги з автоперевезення, які так і не були передані позивачу згідно усної домовленості між сторонами. При цьому в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ст. 173 ГК України та ст.. 526 ЦК України.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як вбачається із статті 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є зокрема договори та інші правочини.

Відповідно до статті 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно статті 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 665 ЦК України передбачено, у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Якщо продавець відмовився передати річ, визначену індивідуальними ознаками, покупець має право пред'явити продавцеві вимоги відповідно до статті 620 цього Кодексу.

Відповідно до статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно статті 693 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Крім того, відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 903 ЦК України плата за договором про надання послуг якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається із ст.. 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Стаття 909 ЦК України передбачає , що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Статтею 4-3 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 ГПК України).

На вимогу суду (ухвала господарського суду Київської області від 27.05.08р.) позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів існування між сторонами самої домовленості (договору) щодо поставки технологічної сировини твердолистяних порід (дуб), доказів щодо встановлення сторонами у домовленості (договорі) істотної умови, а саме предмету договору (який саме товар та в якій кількості має бути поставлений відповідачем), ціни договору та строків виконання сторонами зобов’язань щодо поставки товару.

Крім того, позивач не надав до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт встановлення в договорі згідно ст. 693 ЦК України обов'язку покупця оплатити товар та послуги до його передання продавцем (попередньої оплати), оскільки з платіжних доручень, які містяться в матеріалах справи не вбачається, що оплата за товар та послуги є попередньою.

Також, в матеріалах справи відсутні належні докази звернення позивача з вимогою до відповідача про належне виконання зобов’язань за домовленістю (договором) між сторонами згідно ч.2 ст. 530 ЦК України.

Згідно статті 1 ГПК України юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

З огляду на викладене, Товариством з обмеженою відповідальністю „Будіндустрія - Мега” не доведено належними доказами порушення Державним підприємством „Білоцерківське лісове господарство” прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 39 089,48грн. боргу необґрунтованими, не доведеними належними і допустимими доказами, а отже такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 22, 32, 33, 49, 82-85 ГПК України господарський суд

В И Р І Ш И В:

1.          У позові відмовити повністю.

2.          Копію рішення надіслати сторонам по справі.

Дане рішення господарського суду Київської області набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення і підписання та може бути оскаржено в апеляційному або касаційному порядку.

Суддя