ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

22 квітня 2008 р.

№ 7/545

Вищий  господарський суд України у складі колегії
суддів:

головуючого, судді                    Кузьменка М.В.,

судді                                        Васищака І.М.,

судді                                        Палій В.М.,

розглянувши    касаційну Фізичної
особи -підприємця ОСОБА_1

на                   рішення господарського суду
Луганської області від 03.12.2007р. та

постанову Луганського
апеляційного господарського суду від 15.01.2008р.

у справі        №7/545

за позовом   Фізичної особи -підприємця ОСОБА_1

до                      1) Дочірнього підприємства
"ЛІО" СП "Новоайдарський комбінат

громадського
харчування;

2) Спільного підприємства "Новоайдарський
комбінат громадського

харчування"

про                      зобов'язання повернути
обладнання на суму 7 885,0 грн.

та за зустрічним позовом
1) ДП "ЛІО" СП "Новоайдарський комбінат громадського

харчування;

2) СП "Новоайдарський комбінат
громадського харчування"

до                     Фізичної особи -підприємця
ОСОБА_1

про                     визнання договору
недійсним,

за участю представників:

від СПД -ОСОБА_1: ОСОБА_1, ОСОБА_2
(довіреність від 24.10.07),

від ДП "ЛІО": не
з'явився,

від СП "Новоайдарський
комбінат громадського харчування: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа -підприємець ОСОБА_1
звернувся до господарського суду Луганської області з позовом до Дочірнього
підприємства "ЛІО" СП "Новоайдарський комбінат громадського
харчування" та СП "Новоайдарський комбінат громадського
харчування" і просив суд зобов'язати повернути передане на відповідальне
зберігання майно загальною вартістю  7
885,0 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані
невиконанням першим відповідачем своїх зобов'язань за договором №5 від
05.01.2005р., укладеним між позивачем та першим відповідачем, щодо повернення
за першою вимогою позивача переданого на зберігання обладнання.

Відповідачі, заперечуючи заявлений
позов, звернулися із зустрічним позовом до позивача в якому просили суд, з
урахуванням уточнених вимог, визнати недійсним договір №5 від 05.01.2005р. в
частині зобов'язань за накладними №№6/1, 28, б/н від 15.01.2005р., а також
№1/VІІ від 01.07.2005р.

Рішенням господарського суду
Луганської області від 03.12.2007р. (суддя Калашник Т.Л.), залишеним без змін
постановою Луганського апеляційного господарського суду від 15.01.2008р.
(головуючий, суддя Семендяєва І.В., Баннова Т.М., Журавльова Л.І.), у
задоволенні первісного та зустрічного позову відмовлено з тих підстав, що
договір №5 від 05.01.2005р, на якому ґрунтуються первісні вимоги, та який є
предметом розгляду за зустрічним позовом, неукладений.

Не погоджуючись з рішенням суду
першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції в частині відмови у
задоволенні первісного позову, позивач за первісним позовом звернувся до Вищого
господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд їх
скасувати як такі, що ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального
права, та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову. Вказані
рішення та постанова в частині відмови у задоволенні зустрічного позову
позивачем не оскаржуються.

Колегія суддів, беручи до уваги
межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної
скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм
матеріального та процесуального права
при ухваленні оскаржуваних судових
актів, знаходить касаційну скаргу такою, що підлягає  задоволенню частково  з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
між позивачем та першим відповідачем за первісним позовом укладено договір №5
від 05.01.2005р. на відповідальне зберігання обладнання, за умовами якого
позивач надає, а перший відповідач приймає на відповідальне зберігання
обладнання згідно накладних.

Розділом 2 договору сторони
визначили, що ціна обладнання вказується у накладних, які є невід'ємною
частиною цього договору.

Повернення обладнання проводиться
по першій вимозі (розділ 3, 4 договору).

Цей договір вступає в силу з
моменту його підписання та дії до 31.12.2006р., але у будь-якому випадку до
виконання сторонами своїх зобов'язань (п.6.3 договору).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач за первісним позовом передав першому відповідачу на відповідальне
зберігання за вказаним договором майно на загальну суму 7 885,0 грн., що
підтверджується наявними у справі накладними, підписаними обома сторонами та
скріплені печатками підприємств, в яких зазначено: на відповідальне зберігання
договір №5 від 05.01.2005р. (а.с.20-21 т.1).

Листом від 10.07.2006р. позивач
звернувся до другого відповідача за первісним позовом з вимогою повернути
обладнання, яке знаходиться у нього на відповідальному зберіганні (а.с.22 т.1).

Не повернення другим відповідачем
-ДП "ЛІО" СП "Новоайдарський комбінат громадського
харчування" обладнання, переданого йому позивачем на відповідальне
зберігання, стало підставою для звернення до суду з даним позовом (первісним).

Відмовляючи у задоволенні
заявленого первісного позову, суди двох інстанцій виходили з того, що договір
№5 від 05.01.2005р. на відповідальне зберігання є неукладеним і не породжує
ніяких юридичних наслідків, оскільки сторони за цим договором не досягли згоди
щодо всіх його істотних умов, зокрема, стосовно предмету договору та плати за
зберігання.

Проте з таким висновком судів
погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до ст.936 ЦК України за
договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка
передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажедавцеві у
схоронності.

Згідно ст.937 ЦК України договір
зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених ст.208 цього
Кодексу.

Письмова форма договору вважається
дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією
або іншим документом, підписаним зберігачем.

Частиною 2 ст.938 ЦК України
визначено, що якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не
може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ
до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

В силу частин 1 та 4 ст.946 ЦК
України, плата за зберігання та строк її внесення встановлюються договором
зберігання. Установчим документом юридичної особи або договором може бути
передбачено безоплатне зберігання речі.

Відповідно до ст.180 ГК України,
зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою
сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто
згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом
чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу
однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Твердження скаржника про те, що
договір №5 від 05.01.2005р. є змішаним договором у розумінні ст.628 ЦК України,
колегія суддів відхиляє, оскільки він не містить в собі ознак таких договорів,
як оренди, поставки, як помилково вважає скаржник.

Як вбачається із змісту договору №5
від 05.01.2005р. зберігання, він містить всі істотні умови для даного види
договору, як то предмет (послуги, що надає зберігач та які направлені на
забезпечення схоронності майна), об'єкт (індивідуально-визначені речі,
вказані у накладних), форма (письмова) та строк договору схову.
При цьому, колегія суддів звертає увагу й на те, що оскільки сторони у договорі
не визначили плату за зберігання та строк її внесення, то зберігання слід
вважати безоплатним, що також не суперечить установчим документам першого
відповідача за первісним позовом, оскільки для нього зберігання не є основною
та єдиною метою діяльності, вказаної в його Статуті. Із змісту Статуту першого
відповідача вбачається, що останній має інші цілі своєї діяльності, а саме
створення умов для повного задоволення потреб населення у продуктах харчування
тощо, а не зберігання, яке він в одних випадках може виконувати як допоміжний,
додатковий до основної мети обов'язок, а в інших -як епізодичну діяльність
(а.с.109-115 т.1).

Тому є помилковим висновок судів
про те, що договір №5 від 05.01.2005р., на якому ґрунтуються первісні позовні
вимоги, є неукладеним, та передчасним висновок про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог про повернення зі зберігання обладнання.

При цьому, колегія суддів
погоджується з доводами судів про те, що другий відповідач за первісним позовом
-СП "Новоайдарський комбінат громадського харчування" є окремою по
відношенню  до першого відповідача за
первісним позовом самостійною юридичною особою і не може бути відповідачем у
даній справі. Враховує колегія суддів і той факт, що перший відповідач за
первісним позовом з ЄДРПОУ не виключений, докази фактичної ліквідації першого
відповідача за первісним позовом шляхом приєднання його до другого відповідача
за первісним позовом у матеріалах справи відсутні.

Заперечуючи заявлений позов,
відповідачі подали зустрічний позов до позивача, в якому просили суд, з
урахуванням уточнених вимог (а.с.106-108 т.1), визнати недійсним договір №5 від
05.01.2005р. в частині зобов'язань за накладними №№6/1, 28, б/н від
15.01.2005р., а також №1/VІІ від 01.07.2005р.

Проте доводам відповідачів щодо
недійсності вказаного договору, суди двох інстанцій не дали правової оцінки
через визнання його неукладеним.

В силу ч.2 ст.11 ЦК України,
договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Вирішуючи
переданий на розгляд суду спір, який ґрунтується на договорі, суд має
насамперед дати йому юридичну оцінку на предмет відповідності його вимогам
чинного законодавства, оскільки недійсний правочин не є юридичним фактом
цивільного права, він не породжує будь-яких прав та обов'язків. Для того, щоб
правочин мав юридичну силу, він повинен відповідати певним вимогам, які
іменуються умовами дійсності правочину. Недійсний правочин породжує не ті права
та обов'язки, яких бажали його учасники, а правові наслідки, установлені
законом.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК
України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою,
п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, частиною 1 ст.203 ЦК
України, встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу,
іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Між тим, суди двох інстанцій не
дали оцінку запереченням відповідачів за первісним позовом щодо дійсності
договору, на якому ґрунтується первісний позов.

Наведене свідчить про
необґрунтованість оскаржуваних рішення та постанови, необхідність їх скасування
та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи
господарському суду першої інстанції слід всебічно і повно з'ясувати всі
фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити факти, що мають юридичне значення
для вирішення спору по суті, а саме дати належну правову оцінку запереченням
відповідачів за первісним позовом щодо дійсності договору №5 від 05.01.2005р.
про відповідальне зберігання обладнання, пов'язаного з предметом первісного
позову у даній справі, правильно застосувати матеріальний закон, що регулює
спірні правовідносини сторін і ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Керуючись ст.ст. 1115,
1117, 1119 -11111 Господарського
процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

1. Касаційну скаргу Фізичної особи
-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду
Луганської області від 03.12.2007р. та постанову Луганського апеляційного
господарського суду від 15.01.2008р. у
справі №7/545  скасувати.

3. Справу направити на новий
розгляд до господарського суду Луганської області.

Головуючий, суддя
М.В.Кузьменко

Суддя
І.М.Васищак

Суддя
В.М.Палій