ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2008 р.

№ 17/895/07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Кривди Д.С.,

суддів:

Жаботиної Г.В.,

Уліцького А.М.

розглянувши касаційну скаргу

Новобузької районної ради

на постанову

від 04.03.08 Одеського апеляційного господарського суду

та на рішення

від 13.12.07

у справі

№17/895/07

господарського суду

Миколаївської області

за позовом

Новобузького районного споживчого товариства

до

1. Виконавчого комітету Новобузької міської ради

2. Новобузької районної ради

про

визнання недійсними свідоцтв на право власності

за участю представників сторін

від позивача:

Джулай В.Б., дов.

від відповідача 1:

Лафаренко К.О., дов.

від відповідача 2:

Гусєв М.М., М'якенький С.В., дов.

ВСТАНОВИВ:

Новобузьке районне споживче товариство звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовом до Виконавчого комітету Новобузької міської ради та Новобузької районної ради про визнання недійсними з моменту видачі Свідоцтв про право власності на нежитлові будівлі по вул. Куйбишева, 1 та вул. Леніна, 23 у м. Новий Буг, видані Новобузькій районній раді на підставі рішення виконавчого комітету Новобузької міської ради від 21.12.06 №397, яке скасовано постановою господарського суду Миколаївської області від 21.06.07 у справі №17/166/07.

Позов мотивовано тим, що наявність вказаних свідоцтв обмежує позивача у здійсненні його права власності на відповідні будівлі шляхом його реєстрації.

Рішенням від 13.12.07 господарський суд Миколаївської області (суддя Коваль С.М.) визнав недійсними оспорювані позивачем свідоцтва про право власності.

Постановою від 04.03.08 Одеського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: Андрєєвої Е.І. –головуючого, Разюк Г.П., Ліпчанської Н.В.) рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Судові рішення мотивовані посиланням на положення ст. 35 ГПК України та встановлення при розгляді господарським судом Миколаївської області справи №17/166/07 обставин наявності у позивача права власності на відповідне майно та відсутності у Новобузької міської ради права розпорядження цим майном.

Ухвалою від 24.04.08 Вищий господарський суд України порушив касаційне провадження за касаційною скаргою Новобузької районної ради, в якій заявлено вимоги про скасування рішення і постанови та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована ненаданням судами першої та апеляційної інстанцій правової оцінки наданим касатором доказам, а також безпідставністю посилання на положення ст. 35 ГПК України стосовно справи №17/166/07, у якій касатор не брав участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, рішенням Виконавчого комітету Новобузької міської ради від 30.03.05 №110 "Про видачу Свідоцтв про право власності на нежитлові будівлі Новобузькому районному споживчому товариству" позивачеві видано свідоцтва про право власності на нежитлові будівлі по вул. Куйбишева, 1 та вул. Леніна, 23.

Проте 29.04.05 Виконавчим комітетом Новобузької міської ради прийнято рішення №145 "Про відміну рішення виконкому міської ради від 30.03.05 №110 "Про видачу Свідоцтв про право власності на нежитлові будівлі Новобузькому районному споживчому товариству".

Крім того, рішенням Виконавчого комітету Новобузької міської ради від 21.12.06 №397 вирішено видати територіальним громадам сіл, міст Новобузького району Миколаївської області в особі Новобузької районної ради Свідоцтва про право власності на нежитлові будівлі по вул. Куйбишева, 1 "С" та вул. Леніна, 23. На підставі цього рішення 14.03.07 Новобузькій районній раді видані відповідні свідоцтва, які в той же день зареєстровані у Новобузькій філії Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації.

Постановою господарського суду Миколаївської області від 21.06.07 у справі №17/166/07 за позовом Новобузького районного споживчого товариства до Виконавчого комітету Новобузької міської ради визнано протиправним та скасовано вищевказане рішення від 21.12.06 №397.

Звертаючись з позовом у даній справі, позивач заявив вимоги про визнання недійсними Свідоцтв про право власності на нежитлові будівлі по вул. Куйбишева, 1 та вул. Леніна, 23 у м. Новий Буг, видані Новобузькій районній раді на підставі скасованого рішення виконавчого комітету Новобузької міської ради від 21.12.06 №397. При цьому позивач посилається на те, що наявність вказаних свідоцтв обмежує його у здійсненні його права власності на відповідні будівлі.

У відповідності зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; суд може захистити таке право та інтерес способами, що встановлені договором або законом. Зокрема, вказаною нормою передбачено визнання недійсним лише правочину.

В силу ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Набуття права власності врегульовано главою 24 ЦК України, згідно зі ст. 328 якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При у ст.ст. 331, 334 ЦК України стосовно набуття права власності на новостворене майно передбачено його виникнення з моменту державної реєстрації, якщо така реєстрація передбачена законом, а в разі набуття права власності за договором про відчуження майна, який підлягає державній реєстрації, –з моменту такої реєстрації. В силу ст.ст. 182, 657 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення, а також договори купівлі-продажу нерухомого майна підлягають державній реєстрації.

Тобто згідно з цивільним законодавством для набуття права власності щодо нерухомого майна визначальним, окрім його створення або укладення договору про відчуження, є державна реєстрація, відповідно, права власності або договору.

Відповідно до п. 1.4 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.02 №7/5, державна реєстрація прав власності на нерухоме майно –це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв'язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об'єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів коштом особи, що звернулася до БТІ.

Видача свідоцтва про право власності передбачена у п. 6, що регулює оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, яке здійснюється місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, державними органами приватизації, Державним управлінням справами на житлові та нежитлові об'єкти. При цьому БТІ можуть лише за дорученням вказаних органів проводити підготовку документів для видачі свідоцтв.

З аналізу вказаних норм вбачається, що видачу свідоцтва про право власності не можна ототожнювати з державною реєстрацією такого права. Свідоцтво ж про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється.

Задовольняючи позов про визнання недійсними Свідоцтв про право власності, суди першої та апеляційної інстанцій не зазначили норму закону, яка передбачає захист права позивача вказаним способом, а лише послалися на те, що господарським судом Миколаївської області при вирішенні справи №17/166/07 визначено такі свідоцтва як правовстановлюючі документи.

При цьому судами при розгляді справи не з'ясовано: в чому саме полягає порушення, невизнання чи оспорення прав позивача, зокрема, права власності на спірне майно в разі його наявності; особу, яка це право порушує; та яким передбаченим законом способом підлягає захисту порушене право позивача. Тобто суди обмежилися визнанням недійсними свідоцтв про право власності, які лише видаються при оформленні права та не є правочинами, ухилившись від вирішення спору по суті з дослідженням фактичних правовідносин, які склалися між сторонами у справі, а відтак і не здійснивши по суті захист прав позивача з огляду на встановлення обставин порушення їх певним чином.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Зважаючи на викладене, судова колегія дійшла висновку про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору у справі вимог ст.ст. 43, 47, 43, 80, 84, 105 ГПК України щодо повного і всебічного встановлення усіх обставин справи на засадах рівності та змагальності сторін, тому рішення і постанова підлягають скасуванню як такі, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Оскільки право оцінки доказів належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій з додержанням принципу рівності сторін у процесі, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення на підставі відповідних доказів усіх суттєвих обставин щодо правовідносин, які існують між сторонами.

Керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, 1119-12 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу задовольнити.

2. Рішення господарського суду Миколаївської області від 13.12.07 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 04.03.08 у справі №17/895/07 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий                                                                                Д.Кривда

Судді                                                                                                    Г.Жаботина

А.Уліцький