ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
ПОСТАНОВА

"04" липня 2008 р.

Справа № 4/207

Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Хилька Ю.І. за участю секретаря судового засідання Волоткевича А.В. розглянув справу № 4/207

за позовом: Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, 25009, м. Кіровоград, вул. 50 р. Жовтня, 7а,

до відповідача: приватної агрофірми "Ганнівська", Кіровоградська область, Новоукраїнський район, с. Ганнівка,

про стягнення 50 167, 26 грн.

час оголошення вступної та резолютивної частини постанови: 11 год. 40 хв.

Представники:

від позивача - Пилипенко О.І., довіреність № 02-24/0828 від 28.12.2007 року;

від відповідача - Сідун Ж.А., довіреність № 55 від 03.07.2008 року;

Заслухавши присутніх представників сторін та дослідивши наявні матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2008 року Кіровоградське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Кіровоград звернулось до господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою в порядку адміністративного судочинства про стягнення з приватної агрофірми "Ганнівка" с. Ганнівка Новоукраїнського району Кіровоградської області штрафних санкцій за невиконання нормативу по створенню робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2007 році на суму 49 416 грн. та пені за несвоєчасне перерахування штрафних санкцій в розмірі 751 грн. 26 коп. Позовні вимоги обґрунтовано наступним.

Відповідно до ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів України” від 21 березня 1991 року № 855-ХІІ для підприємств (об’єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 15 до 25 чоловік - у кількості одного робочого місця.

Згідно ст. 20 Закону України „Про внесення змін до Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 05.07.2001 р., підприємства (об’єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об’єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Порядок сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 року № 1767 (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 2-5 вищезазначеного Порядку, підприємства, на яких працює 15 і більше чоловік, реєструються у відділеннях Фонду за своїм місцезнаходженням і щороку, не пізніше 1 лютого подають до відділень звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою, що затверджується Держкомстатом.

Підприємства, де кількість працюючих інвалідів менша від установленого нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” сплачують відповідним відділенням Фонду штрафні санкції самостійно, 15 квітня року, що настає за звітним. Суми штрафних санкцій перераховуються підприємствами в дохід державного бюджету на рахунки органів Державного казначейства, відкриті в установах Національного банку чи в установах комерційних банків.

Суми штрафних санкцій визначаються у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Порядок сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 року № 1767 (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 2-5 вищезазначеного Порядку, підприємства, на яких працює 15 і більше чоловік, реєструються у відділеннях Фонду за своїм місцезнаходженням і щороку, не пізніше 1 лютого подають до відділень звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою, що затверджується Держкомстатом.

Підприємства, де кількість працюючих інвалідів менша від установленого нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” сплачують відповідним відділенням Фонду штрафні санкції самостійно, 15 квітня року, що настає за звітним. Суми штрафних санкцій перераховуються підприємствами в дохід державного бюджету на рахунки органів Державного казначейства, відкриті в установах Національного банку чи в установах комерційних банків.

Суми штрафних санкцій визначаються у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом. При середньообліковій чисельності працюючих на підприємстві відповідача 200 осіб в 2007 році та виходячи з нормативу, передбаченого ч. 1 ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, у відповідача мало бути працевлаштовано 8 осіб з статусом інвалідів. Фактично ж у відповідача було працевлаштовано за підрахунками позивача лише 2 особи. Таким чином, кількість не зайнятих інвалідами робочих місць у відповідача у 2007 році склала 6 робочих місць. Виходячи з того, що середньомісячна заробітна плата у відповідача у 2007 році становила 8 236 грн., а кількість робочих місць на яких не працевлаштовані інваліди становить - 6, тому сума штрафних санкцій складає: 49 416 грн. Однак, сума штрафних санкцій відповідачем не сплачена.

Відповідач заперечив позовні вимоги, оскільки на його думку підставою для застосування господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин може бути лише вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. На території Ганнівської сільської ради, що охоплює 4 населені пункти, станом на 01.01.2007 року проживало 9 інвалідів дитинства і загального захворювання. Протягом спірного періоду інваліди з питаннями про працевлаштування не звертались. Натомість, на виконання вимог закону про виконання нормативу по працевлаштуванню інвалідів відповідач створив робочі місця для працевлаштування інвалідів та повідомив Ганнівську сільську раду та Новоукраїнський центр зайнятості про створені робочі місця для працевлаштування інвалідів та з проханням у разі наявності громадян з обмеженими фізичними можливостями направляти їх на роботу в господарство. Відповідачем проведено організаційні заходи шляхом включення до колективного договору на 2006-2008 роки пункту 6 розділу 4 в редакції: "Для працевлаштування інвалідів створити 8 робочих місць з подальшим їх працевлаштуванням вагарями, прибиральницями в коморах та складах.". Крім того, відповідач звертався до позивача з повідомленням про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та проханням забезпечити агрофірму працівниками такої категорії у зв'язку з відсутністю інвалідів серед місцевого населення.

Відповідач зазначає, що у 2007 році на його підприємство інваліди для працевлаштування вказаними вище органами не направлялись, що підтверджується звітами про наявність вільних робочих місць та потребу в працівниках, що направлені до Новоукраїнського районного центру зайнятості.

Тобто, відсутність на підприємстві відповідача робітників інвалідів при наявності робочих місць для інвалідів не є виною відповідача, оскільки Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", на нього покладено обов'язок забезпечення певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обов'язок їх відшукувати та працевлаштовувати.

Крім того, відповідач пояснює, що фактично в 2007 році були створені на підприємстві не 2 робочих місця для працевлаштування інвалідів, а 8 робочих місць, на які було працевлаштовано лише 2 інваліди.

Звіт форми № 10-ПІ за 2007 рік підписаний керівником відповідача своєчасно 29.02.2008 року передано позивачу.

При складанні звіту відповідач не визнавав наявності підстав для нарахування та стягнення суми адміністративно-господарських санкцій і тому рядок за кодом 06 не був заповнений.

Провівши детальний аналіз правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем, наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню.

Відповідачем вживались заходи до виконання вимог законодавства про створення робочих місць для інвалідів. Відсутність на підприємстві відповідача робітників інвалідів при наявності робочих місць для інвалідів не є виною відповідача, оскільки Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", на нього покладено обов'язок забезпечення певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обов'язок їх відшукувати та працевлаштовувати.

З моменту вступу в силу Закону України „Про внесення змін до Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 5 липня 2001 року № 2606-ІП було здійснено визначення відрахувань до Фонду соціального захисту інвалідів за нестворені робочі місця у якості штрафних санкцій.

Штрафні санкції, передбачені статтею 20 Закону, є видом адміністративно-господарських санкцій, правовий режим яких визначено у статтях 238 - 250 Господарського кодексу України.

Згідно до ст. 250 ГК України встановлено, що адміністративні господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом законодавчо встановлених правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Господарський суд вважає, що днем виявлення порушення, у даному випадку, слід вважати день здачі відповідного звіту до органів соціального захисту інвалідів, тобто 29.02.2008 року (а.с. 6).

Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" не встановлено будь-яких строків для застосування фінансових санкцій, тому в даному випадку слід виходити з вимог ст. 250 ГК України.

Згідно ст. 2 Господарського кодексу України учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Статтею 19 Господарського кодексу України визначено, що держава здійснює контроль і нагляд за господарською діяльністю суб'єктів господарювання в тому числі у сфері фінансових, кредитних відносин, валютного регулювання та податкових відносин - за додержанням суб'єктами господарювання кредитних зобов'язань перед державою і розрахункової дисципліни, додержанням вимог валютного законодавства, податкової дисципліни.

За приписом пункту 4 ст. 19 Господарського кодексу України органи державної влади і посадові особи, уповноважені здійснювати державний контроль і державний нагляд за господарською діяльністю, їх статус та загальні умови і порядок здійснення контролю і нагляду визначаються законами.

Види адміністративно-господарських санкцій передбачені ст. 239 ГК України, а саме органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб'єктів господарювання такі адміністративно-господарські санкції: вилучення прибутку (доходу); адміністративно-господарський штраф; стягнення зборів (обов'язкових платежів); зупинення операцій за рахунками суб'єктів господарювання; застосування антидемпінгових заходів; припинення експортно-імпортних операцій; застосування індивідуального режиму ліцензування; зупинення дії ліцензії (патенту) на здійснення суб'єктом господарювання певних видів господарської діяльності; анулювання ліцензії (патенту) на здійснення суб'єктом господарювання окремих видів господарської діяльності; обмеження або зупинення діяльності суб'єкта господарювання; скасування державної реєстрації та ліквідація суб'єкта господарювання; інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.

Пунктом 5 розділу IX „Прикінцеві положення" Господарського кодексу України передбачено, що положення Господарського кодексу України щодо відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності, а також за порушення господарських зобов'язань застосовуються у разі, якщо ці порушення були вчинені після набрання чинності зазначеними положеннями, крім випадків, коли за порушення господарських зобов'язань була встановлена інша відповідальність договором, укладеним до зазначеного в пункті 1 цього розділу строку.

Положення Господарського кодексу України щодо відповідальності за порушення, зазначені в абзаці першому цього пункту, вчинені після набрання чинності відповідними положеннями, тому повинні застосовуватись до спірних правовідносин без будь-яких обмежень.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною 2 наведеної статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Суд вважає, що відповідачем вжито всіх передбачених чинним законодавством заходів із забезпечення працевлаштування інвалідів, тому на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправленням повноважними органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

За таких обставин у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнення штрафних санкцій в сумі 49 416 грн. за невиконання нормативу створення робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2007 році.

Посилання позивача як на доказ погодження між сторонами зобов'язання про сплату штрафних санкцій направленої у звіті про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2007 рік інформації не містить таких даних, оскільки вказаний звіт було складено та направлено позивачу своєчасно 29.02.2008 року, що засвідчує про відсутність у відповідача умислу на ухилення від відповідальності за невиконання вимог закону (а.с. 6). При складанні та здачі вказаного звіту в відповідні графи внесено всі об'єктивні показники, зокрема графа “Сума коштів штрафних санкцій за нестворені робочі місця для інвалідів” має прочерк, тобто відповідачем не визнано наявність правопорушення та не визначено суму коштів штрафних санкцій за нестворені робочі місця для працевлаштування інвалідів.

Господарський суд вважає, що визначальним для вирішення спору є обставини, пов'язані з тим, що відповідачем вживались всі можливі заходи до виконання вимог законодавства про створення робочих місць для інвалідів, а створені ним робочі місця не були зайняті особами що мали статус інвалідів не з вини відповідача.

У відповідності зі ст.19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” для підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 15 до 25 чоловік - у кількості одного робочого місця.

Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” підприємства (об'єднання), установи і організації незалежно від форм власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, інвалідам забезпечується право працювати на підприємствах (об'єднаннях) в установах і організаціях із звичайними умовами праці, в цехах і на дільницях, де застосовується праця інвалідів, а також займатися індивідуальною та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Однак, підстав для задоволення позову у господарського суду немає, вина відповідача у непрацевлаштуванні 6 інвалідів відсутня, оскільки відповідач постійно повідомляв органи працевлаштування інвалідів про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів, що підтверджується наданими відповідачем Звітами про наявність вакансій в 2007 році для працевлаштування осіб з обмеженими фізичними можливостями, але на це підприємство центр зайнятості такої категорії громадян не направляв в зв'язку з відсутністю претендентів на відповідні робочі місця.

Про відсутність вини відповідача в невиконанні нормативу працевлаштування інвалідів також об'єктивно свідчать оглянуті в судовому засіданні письмові докази по справі: повідомлення Ганнівської сільської ради № 45 від 24.06.2008 року про відсутність звернень інвалідів для працевлаштування, Довідкою №44 від 24.06.2008 року про наявність інвалідів та можливість працевлаштування, Повідомленням Новоукраїнського районного центру зайнятості № 03-70 від 23.06.2008 року про надання звітності за формою -ПН протягом 2007 року та визначенням в звітах 6 вакансій для працевлаштування інвалідів, Колективним договором відповідача, яким передбачено створення робочих місць для інвалідів, Звітом про фінансові результати діяльності відповідача за 2007 рік, згідно до якого підприємство мало прибутки і за їх рахунок могло створити додаткові робочі місця для працевлаштування інвалідів.

Оскільки, відповідно до ст. 18 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів” передбачено, що працевлаштування інвалідів віднесено до компетенції відповідних органів місцевого самоврядування та місцевих організацій інвалідів, а Постановою КМУ „Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів” обов’язок здійснювати працевлаштування інвалідів покладається на державну службу зайнятості, відповідач на протязі 2007 р. подавав до державної служби зайнятості „Звіти про наявність вільних робочих місць (вакантних посад)” за формою № 3-ПН на вакансії робітників та службовців, звертався до позивача, тобто забезпечував вказаним органам проведення роботи по підбору і направленню для працевлаштування інвалідів.

Отже, господарський суд приходить до висновку, що відповідач належними доказами підтвердив готовність працевлаштувати громадян, в тому числі і інвалідів на вакантні місця, що засвідчено своєчасною подачею звітів до служби зайнятості, а також дотриманням квот працевлаштування соціально незахищених громадян.

Позивач в судовому засіданні підтвердив, що не направляв до відповідача інвалідів для працевлаштування.

Таким чином, суд приходить до переконання, що на підприємстві була можливість працевлаштувати інвалідів, про що повідомлялось службі зайнятості.

Поряд з цим, суд виходить з того, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування. Такий обов'язок згідно зі ст. 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” покладено на центральний орган виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів.

Суд вважає, що відповідачем вжито всіх передбачених чинним законодавством заходів із забезпечення працевлаштування інвалідів, тому на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення повноважними органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

Господарським судом приймається до уваги, що відповідно до Порядку нарахування пені та її сплати, затвердженого Міністерством праці та соціальної політики України № 223 від 15.05.2007 року порушення строку сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені, розмір якої обчислюється виходячи із 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діє на момент подання позовної заяви. Таким, чином до стягнення позивачем нараховано пеню в розмірі 651 грн. 90 коп. за період з 16.04. по 23.05.2008 року безпідставно, враховуючи, що суд прийшов до переконання про необґрунтованість позовних вимог в частині заявлених вимог про стягнення штрафних санкцій за невиконання нормативу по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів, нарахована пеня не підлягає до стягнення, оскільки у відповідача не виникало зобов'язання по сплаті штрафних санкцій до 14.04.2008 року.

Враховуючи, що відповідачем надано докази вжиття ним необхідних заходів для недопущення правопорушення, фактично спростовано надані позивачем докази про наявність правопорушення, господарський суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, в позов необхідно відмовити.

Висновок про відсутність правопорушення, пов'язаного з працевлаштуванням інвалідів, у разі виконання відповідачем всих можливих заходів до створення робочих місць для працевлаштування осіб з обмеженими фізичними можливостями підтримано Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом ухвалою від 28.08.2007 року по справі № 22а-284/2007 (№13/391) та Ухвалою Вищого адміністративного Суду України від 16.01.2008 року (Бюлетень законодавства і юридичної практики України № 6 за 2008 рік стор. 23).

Враховуючи правовий статус Фонду соціального захисту інвалідів, господарський суд прийшов до переконання про необхідність розглянути спір по суті в порядку Кодексу адміністративного судочинства України враховуючи наступне. Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших посадових і службових осіб, інших суб’єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Визначення поняття "справа адміністративної юрисдикції" наведено у статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, під якою розуміється переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією з сторін є суб'єкт, що здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Тобто справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб'єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти відповідно зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта.

Поняття "суб'єкт владних повноважень" визначено у статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України - це органи державної влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства.

Відтак необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення цим суб'єктом владних управлінських функцій, причому ці функції повинні здійснюватися відповідним суб'єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Визначившись з питанням щодо правовідносинами між учасниками спору про віднесення їх до таких, які підлягають до розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, провівши розгляд адміністративної справи за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд враховує особливість вказаного Кодексу стосовно презумпції винності суб'єкта владних повноважень та приписи ст. 71 КАС України про обов'язок доказування кожною стороною обставин на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, приходить до переконання, що позивачем не надано безспірних доказів про наявність правопорушення з боку відповідача, наданими позивачем доказами не доведено сам факт скоєного правопорушення, тобто порушення будь-чийого права.

Суд вважає, що відповідачем вжито всіх передбачених чинним законодавством заходів із забезпечення працевлаштування інвалідів, тому на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення повноважними органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 160, 163, 167, 186, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Сторони мають право оскаржити в апеляційному порядку постанову в порядку і строки відповідно до ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України. Про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Постанова виготовлена в повному обсязі 09 липня 2008 року.

Суддя

Ю. І. Хилько