ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"02" липня 2008 р.

Справа № 16/59-08-1546

Господарський суд Одеської області у складі:

Судді –Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань –Шевченко Г.В.

За участю представників сторін:

Від позивача: не з’явився;

Від відповідача: Орєшкова Н.В. за дов. №020/7-1 від 03.01.2008р.;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Українсько-австрійсько-німецького спільного підприємства „Новолог” до державного підприємства „Одеський морський торговельний порт” про визнання недійсними положень договору, -

ВСТАНОВИВ:

Українсько-австрійсько-німецьке спільне підприємство „Новолог” (далі по тексту УАНСП „Новолог”) звернулося до господарського суду Одеської області з позовними вимогами до державного підприємства „Одеський морський торговельний порт” (ДП „Одеський морський торговельний порт”) про визнання такими, що не відповідають чинному законодавству України положень п.п. 4 п. 10.3 договору оренди нерухомого державного майна № КД-4364 та п.п. 4 п. 10.3 договору оренди рухомого державного майна № КД -4365, укладених між сторонами по справі 01.10.2003р. В обґрунтування заявлених позовних вимог Українсько-австрійсько-німецьке спільне підприємство „Новолог” посилається на невідповідність наведених умов договорів вимогам законодавства України, якими врегульовані орендні правовідносини.

Заявою, наданою представником позивача у судовому засіданні 10.06.2008р., УАНСП „Новолог” позовні вимоги були уточненні, у зв’язку з чим останній просить суд визнати недійсними п.п. 4 п. 10.3 договору оренди нерухомого державного майна № КД-4364 та п.п. 4 п. 10.3 договору оренди рухомого державного майна № КД - 4365, укладених між сторонами по справі 01.10.2003р.

Відповідачем згідно з відзивом на позов від 24.04.2008р. з урахуванням наданих доповнень до нього позовні вимоги УАНСП „Новолог” заперечуються з підстав їх необґрунтованості та неправомірності. При цьому, відповідач наполягає на необхідності застосування інституту позовної давності.

В свою чергу, 09.06.2008р. позивач звернувся до господарського суду Одеської області із клопотанням про відновлення строку позовної давності. В обґрунтування заявленого клопотання позивач посилається на пропущення ним строку позовної давності, з огляду на тривання між сторонами по справі, з моменту укладення оспорюваних угод, переговорів щодо укладання генеральної інвестиційної угоди, які були б припинені у разі своєчасного подання УАНСП „Новолог”даного позову. Зазначене, в свою чергу, позбавило б позивача можливості реалізації бізнес-інтересів спільного підприємства, а також унеможливило б отримання портом інвестицій в розвиток інфраструктури порту.

Відповідач проти клопотання УАНСП „Новолог” про відновлення строку позовної давності заперечує, стверджуючи, що доводи позивача, якими обґрунтовано вказане клопотання, а саме: можливість припинення переговорів щодо укладання генеральної інвестиційної угоди, - є лише суб’єктивним припущенням позивача та не підтверджуються доказовою базою. При цьому, відповідач не заперечував ані проти факту ведення переговорів, ані проти укладення вказаної генеральної угоди між сторонами по справі.

Відповідно до ст. 267 ЦК України в редакції Закону України від 16 січня 2003 року N 435-IV позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Однак, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Свобода договору та вільне волевиявлення учасників правочину законодавцем віднесено до загальних засад цивільного законодавства. Звертаючись до правової природи такого різновиду цивільних правовідносин як договір, лише наявність між контрагентами судових спорів має суттєвий вплив на подальші ділові стосунки між ними, у тому числі і на можливість укладення в подальшому угод або визначення їх умов. Зазначені міркування суду носять об’єктивний характер та не потребують доказування. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про поважність причин, за яких позивачем було пропущено строк позовної давності, а відтак, в силу вимог ч. 5 ст. 267 ЦК України в редакції Закону України від 16 січня 2003 року N 435-IV, права позивача підлягають захисту у судовому порядку.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

01.10.2003р. між ДП „Одеський морський торговельний порт” та УАНСП „Новолог” було укладено договір про надання послуг за № КД-4366, відповідно до умов якого відповідачем було прийнято за себе зобов’язання із здійснення робіт (послуг) з забезпечення виконання позивачем комплексу робіт та послуг, пов’язаних з перевалкою вантажів в межах території та акваторії Одеського морського торговельного порту.

Одночасно, між ДП „Одеський морський торговельний порт” (Орендодавець) та УАНСП „Новолог” (Орендар) було укладено договір оренди державного нерухомого майна № КД-4364 від 01.10.2003р., відповідно до умов п.п. 1.1,1.2 якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв у строкове, цільове, платне користування нерухоме майно, з метою використання у господарській діяльності, а саме: для надання комплексу навантажувально-розвантажувальних робіт на території та акваторії Одеського морського торгівельного порту, в наданні частини яких приймає участь Орендодавець відповідно до умов договору № КД -4366 про надання послуг від 01.10.2003р. Перелік об’єктів, що входять до орендованого майна, та їх вартість були наведені у додатку № 1 до цього договору.

Крім того, 01.10.2003р. між ДП „Одеський морський торговельний порт” (Орендодавець) та УАНСП „Новолог” (Орендар) було укладено договір оренди державного рухомого майна № КД-4365, відповідно до умов п.п. 1.1, 1.2 якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв у строкове, цільове, платне користування рухоме майно, з метою використання у господарській діяльності, а саме: для надання комплексу навантажувально-розвантажувальних робіт на території та акваторії Одеського морського торгівельного порту, в наданні частини яких приймає участь Орендодавець відповідно до умов договору № КД -4366 про надання послуг від 01.10.2003р.

На виконання умов вказаних договорів об’єкти оренди були передані у користування Орендарю за відповідними актами приймання-передачі.

Умовами статті 10 договору оренди нерухомого державного майна № КД-4364 та договору оренди рухомого державного майна № КД -4365, укладених між сторонами по справі 01.10.2003р., було визначено строк чинності, умови зміни та розірвання вказаних угод. Так, положеннями п.10.1 цієї статті передбачено, що вказані договори набувають чинності з дня їх підписання, підписання акту приймання-передачі після погодження з органом управління та водночас з договором КД 4366 про надання послуг. Строк дії договорів оренди був встановлений сторонами протягом 10 років.

При цьому, відповідно до умов п.п.4 п.10.3 договору оренди нерухомого державного майна № КД-4364 та п.п. 4 п. 10.3 договору оренди рухомого державного майна № КД -4365, укладених між сторонами по справі 01.10.2003р., договори оренди можуть бути розірвані достроково в разі дострокового припинення дії договору про надання послуг КД-4366 від 01.10.2003р.

В свою чергу, умовами п. 9.4 договору про надання послуг КД-4366 від 01.10.2003р. передбачено, що його дія припиняється у випадку припинення дії вищевказаних договорів оренди державного майна. Будь-яких інших підстав для дострокового припинення дії договору про надання послуг КД-4366 від 01.10.2003р. його сторонами визначено не було. При цьому, згідно з положеннями п.9.5 договору про надання послуг КД-4366 від 01.10.2003р. у питаннях, неврегульованих цим договором, сторони повинні керуватися діючим законодавством України.

Посилаючись на те, що умови п.п.4 п.10.3 договору оренди нерухомого державного майна № КД-4364 та п.п. 4 п. 10.3 договору оренди рухомого державного майна № КД -4365, укладених між сторонами по справі 01.10.2003р., суперечать вимогам ст. 26 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” від 10.04.1992р. №2269-ХІІ (в редакції Закону України від 14.03.1995р. N 98/95-ВР із змінами доповненнями), якою визначені підстави для припинення договорів оренди державного та комунального майна, та невідповідність вказаних умов договорів положенням типового договору індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 23.08.2000 р. N 1774, позивач звернувся до господарського суду Одеської області з даними позовними вимогами.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. В свою чергу, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Як вбачається з відзиву на позов, в обґрунтування своєї позиції у даній справі відповідач, передусім, наполягає на тих обставинах, що договори оренди державного майна від 01.10.2003р. були укладені між сторонами у справі відповідно до загальних засад цивільного законодавства України, передбачених статтею 21 Закону України „Про підприємства в Україні” (чинного на час укладення угод), статтями 3, 6, 11, 627 ЦК України в редакції Закону України від 16 січня 2003 року N 435-IV, а саме: свободи договору та вільного волевиявлення учасників правочину, а також за відсутності порушення прав та законних інтересів сторін за оспорюваними угодами.

Проаналізувавши положення законодавства України, суд критично оцінює наведені доводи відповідача з огляду на наступне.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд (п. 1 Роз’яснення ВАСУ від 12.03.1999р. №02-5/111 “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними) повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону: додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому, відповідність чи невідповідність угоди вимогам законодавства має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент укладення спірної угоди. У разі коли після укладення угоди набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють договірні відносини, ніж ті, що діяли в момент укладення угоди, сторони вправі керуватися умовами договору, а не цим нормативним актом, якщо останній не має зворотної сили (п. 10 Роз’яснення ВАСУ від 12.03.1999р. №02-5/111 “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними).

Відповідно до ст. 48 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року(чинного на час укладення угод), недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Згідно з п. 10 Роз’яснення ВАСУ від 12.03.1999р. №02-5/111 “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними” на підставі статті 48 Цивільного кодексу недійсними можуть визнаватися не лише угоди, які не відповідають закону, а й такі, що порушують вимоги указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативних актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

Спеціальним Законом, покликаним забезпечити підвищення ефективності використання державного та комунального майна шляхом передачі його в оренду фізичним та юридичним особам є Закон України “Про оренду державного та комунального майна” від 10.04.1992р. №2269-ХІІ (в редакції Закону України від 14.03.1995р. N 98/95-ВР із змінами та доповненнями) .

Відповідно до ст. 10 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” від 10.04.1992р. №2269-ХІІ (в редакції що була чинною на час укладення договорів оренди від 01.10.2003р.) істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна. Крім того, зазначено, що за згодою сторін у договорі оренди можуть бути передбачені й інші умови.

В свою чергу, звертаючись до ст. 26 цього Закону (в редакції що була чинною на час укладення договорів оренди від 01.10.2003р.), одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації об'єкта оренди орендарем (за участю орендаря); банкрутства орендаря; загибелі об'єкта оренди. Договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду, арбітражного суду у разі невиконання сторонами своїх зобов'язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України. Зазначений у статті 26 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” від 10.04.1992р. №2269-ХІІ (в редакції що була чинною на час укладення договорів оренди від 01.10.2003р.) перелік підстав для припинення договору оренди є вичерпним та не підлягає довільному тлумаченню.

При цьому, суд критично оцінює посилання відповідача в даному випадку на положення ст. 10 цього Закону, якими передбачено, що за згодою сторін у договорі оренди можуть бути передбачені й інші умови, керуючись наступним.

Наведені положення статті 10 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” від 10.04.1992р. №2269-ХІІ (в редакції що була чинною на час укладення договорів оренди від 01.10.2003р.) підлягають застосуванню в тому випадку, коли сторони, не відступаючи від приписів цього Закону, якими врегульовані ті чи інші умови договору, виявляють бажання їх конкретизувати, або визначити договором інші умови щодо яких Закон не містить обов’язкових вимог. З огляду на викладене, положення ст. 10 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” від 10.04.1992р. №2269-ХІІ (в редакції Закону України від 14.03.1995р. N 98/95-ВР із змінами та доповненнями) не підлягають застосуванню в тому випадку, коли приписами Закону чітко врегульовано умови договору оренди.

Слід зазначити, що за змістом статті 26 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” від 10.04.1992р. №2269-ХІІ (в редакції що була чинною на час укладення договорів оренди від 01.10.2003р.) припинення орендних правовідносин передбачено у зв’язку з закінченням строку дії самого договору оренди та ні в якому разі не ставиться в залежність від припинення іншого правочину.

Положеннями ст. 26 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” від 10.04.1992р. №2269-ХІІ (в редакції що була чинною на час укладення договорів оренди від 01.10.2003р.) чітко визначено, що договір оренди державного майна може бути достроково розірваний на вимогу однієї сторони виключно у разі невиконання сторонами своїх зобов'язань та з підстав, передбачених законодавчими актами України. При цьому, законодавцем не передбачено можливість розірвання договору оренди державного майна у випадку припинення іншого правочину.

До аналогічних висновків дійшов і Одеський апеляційний господарський суд під час перегляду рішення господарського суду Одеської області від 14.06.2007р. у справі № 6/147-07-3596 за позовом державного підприємства “Одеський морський торговельний порт” до товариства з обмеженою відповідальністю “Українська Національна Стивідорна Компанія” про спонукання укласти додаткову угоду, а також за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю “Українська Національна Стивідорна Компанія” до державного підприємства “Одеський морський торговельний порт” про спонукання укласти додаткову угоду.

Враховуючи викладене, при укладенні договорів оренди в частині визначення підстав для розірвання вказаних угод сторони не можуть відступати від положень цивільного законодавства України та викладати зазначені умови, керуючись виключно принципом свободи договору та вільного волевиявлення учасників правочину.

Наведене підтверджується і позицією Вищого господарського суду України з цього приводу. Так, відповідно до п. 13 Роз'яснень Президії Вищого арбітражного суду України від 25.05.2000 р. N 02-5/237 „Про деякі питання практики застосування Закону України „Про оренду державного та комунального майна” одностороння відмова від договору оренди не допускається. Однак на вимогу однієї із сторін цей договір може бути достроково розірвано за погодженням сторін, а за наявності спору - за рішенням господарського суду. Підставою для розірвання договору може бути належним чином доведене невиконання орендарем хоча б одного з його зобов'язань, передбачених статтею 18 Закону або договором оренди, а також вчинення ним одного чи кількох порушень, зазначених у статті 269 Цивільного кодексу України. Орендар зі свого боку не позбавлений права вимагати розірвання договору оренди з підстав, визначених статтею 270 названого Кодексу.

Положеннями ст. 269 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року(чинного на час укладення угод) передбачено, що наймодавець може пред'явити в суді, арбітражі або в третейському суді вимогу про дострокове розірвання договору найму, якщо наймач: 1) користується майном не відповідно до договору або призначення майна; 2) навмисно або з необережності погіршує стан майна; 3) не вніс плати протягом трьох місяців з дня закінчення строку платежу, а за договором побутового прокату - протягом одного місяця, якщо більш короткі строки не установлені типовим договором; 4) не зробить капітального ремонту в тих випадках, коли за законом або за договором капітальний ремонт лежить на обов'язку наймача.

Слід зазначити, що чітке визначення законодавцем підстав для дострокового розірвання договорів оренди державного майна обумовлено необхідністю захисту прав як Орендаря, так і держави, оскільки характер орендних правовідносин майже завжди передбачає їх тривалість, значні витрати сторін, пов’язані із забезпеченням збереженості орендованого майна, у тому числі на проведення поточного чи капітального ремонту, технічного переобладнання тощо.

В свою чергу, відповідно до умов п.п.4 п.10.3 договору оренди нерухомого державного майна № КД-4364 та п.п. 4 п. 10.3 договору оренди рухомого державного майна № КД -4365, укладених між сторонами по справі 01.10.2003р., договори оренди можуть бути розірвані достроково в разі дострокового припинення дії договору про надання послуг КД-4366 від 01.10.2003р., тобто фактично дострокове розірвання договорів оренди було поставлено в залежність від дострокового припинення іншого правочину - договору про надання послуг КД-4366 від 01.10.2003р., укладеного між сторонами по справі.

Як було зазначено по тексту рішення вище, умовами п. 9.4 договору про надання послуг КД-4366 від 01.10.2003р. передбачено, що дія цього договору припиняється у випадку припинення дії вищевказаних договорів оренди державного майна. Будь-яких інших підстав для дострокового припинення дії договору про надання послуг КД-4366 від 01.10.2003р. його сторонами визначено не було. При цьому, згідно з положеннями п.9.5 договору про надання послуг КД-4366 від 01.10.2003р. у питаннях, неврегульованих цим договором, сторони повинні керуватися діючим законодавством України.

Відповідно до ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. При цьому, слід зазначити, що підстави для розірвання договору оренди значно відрізняються від підстав для розірвання договорів про надання послуг.

Можливість дострокового розірвання в односторонньому порядку договору про надання послуг КД-4366 від 01.10.2003р., яка надається приписами статті 907 ЦК України, фактично може призвести в даному випадку до автоматичного розірвання договорів оренди за № КД-4364 та № КД -4365. Таким чином, визначення в якості підстав для розірвання договорів оренди за № КД-4364 та № КД -4365 дострокове припинення дії договору про надання послуг КД-4366 від 01.10.2003р. фактично надає право Орендодавцеві відмовитися від вказаних договорів в односторонньому порядку.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що визначення в якості підстав для розірвання договорів оренди за № КД-4364 та № КД -4365 дострокове припинення дії договору про надання послуг КД-4366 від 01.10.2003р. призводить до порушення прав та охоронюваних законом інтересів Орендаря, оскільки має своїм наслідком автоматичне дострокове припинення їх дії, навіть тоді, коли Орендар сумлінно виконує умови вказаних договорів оренди, а також суперечить приписам ст. 26 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” від 10.04.1992р. №2269-ХІІ (в редакції що була чинною на час укладення договорів оренди від 01.10.2003р.).

Відповідно до ст. 48 Цивільного кодексу України від 18 липня 1963 року, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Наведені положення знайшли своє відображення і у положеннях діючого цивільного законодавства України. Так, відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України в редакції Закону України від 16.01.2003р. №435-ІV підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Приймаючи до уваги висновки суду про недотримання при укладенні між сторонами по справі договорів оренди державного майна вимог ст. 26 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” від 10.04.1992р. №2269-ХІІ (в редакції що була чинною на час укладення договорів оренди від 01.10.2003р.), суд оцінює позовні вимоги УАНСП „Новолог” про визнання недійсними умов п.п.4 п.10.3 договору оренди нерухомого державного майна № КД-4364 та п.п. 4 п. 10.3 договору оренди рухомого державного майна № КД -4365, укладених між сторонами по справі 01.10.2003р. правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Судові витрати по держмиту, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу слід покласти на відповідача по справі згідно зі ст.ст. 44, 49 ГПК України.

Керуючись ст. 26 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” від 10.04.1992р. №2269-ХІІ, ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України в редакції Закону України від 16.01.2003р. №435-ІV, ст.ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити.

2.          Визнати недійсним підпункт 4 пункту 10.3 договору оренди нерухомого державного майна № КД-4364 від 01.10.2003р., укладеного між державним підприємством „Одеський морський торговельний порт” та Українсько-австрійсько-німецьким спільним підприємством „Новолог”.

3.          Визнати недійсним підпункт 4 пункту 10.3 договору оренди рухомого державного майна № КД -4365 від 01.10.2003р., укладеного між державним підприємством „Одеський морський торговельний порт” та Українсько-австрійсько-німецьким спільним підприємством „Новолог”.

4.          Стягнути з державного підприємства „Одеський морський торговельний порт” /65026, м. Одеса, пл.. Митна, 1, п/р 2590, в/р 1/001 в ООФ АКБ „Укрсоцбанк”, МФО 328016, /на користь Українсько-австрійсько-німецького спільного підприємства „Новолог” /65026, м. Одеса, пл.. Митна, 1, п/р 1, в/р 1840 в АКБ „МТБ” м. Іллічівська, МФО 328168, / державне мито у сумі 85 грн. 00 коп. /вісімдесят п’ять грн.. 00 коп./; 118 грн.00 коп. /сто вісімнадцять грн.. 00 коп. / - витрат на ІТЗ судового процесу. Наказ видати.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення підписане 14.07.2008р.

Суддя Желєзна С.П.