ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2008 р.

№ 42/444

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді

Кривди Д.С. –(доповідача у справі),

суддів:

Жаботиної Г.В.,

Уліцького А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Державного комітету України з державного матеріального резерву

на постанову

Київського апеляційного господарського суду від 05.02.2008 року

у справі

№42/444 господарського суду міста Києва

за позовом

Державного комітету України з державного матеріального резерву

до

Товариства з обмеженою відповідальністю “Інфокс”

про

повернення матеріальних цінностей та стягнення штрафних санкцій за самовільне використання матеріальних цінностей,

за участю представників сторін від:

позивача:

не з’явились

відповідача:

Дудченко І.М. –за довіреністю від 01.02.2007р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.12.2007р. (суддя Паламар П.І.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.02.2008р. (судді Смірнова Л.Г. –головуючий, Алданова С.О., Коротун О.М.), у позові про зобов’язання відповідача повернути самовільно використані матеріальні цінності мобілізаційного резерву та стягнення штрафних санкцій за самовільне використання матеріальних цінностей відмовлено.

Позивач в касаційній скарзі просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить постанову залишити без змін, а скаргу –без задоволення.

Позивач не скористався наданим процесуальним правом на участь своого представника в судовому засіданні касаційної інстанції. Враховуючи, що явка представників сторін обов’язковою не визнавалася, додаткові документи від сторін не витребовувались, з врахуванням особливостей розгляду скарги судом касаційної інстанції, передбачених ст. 1117 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку щодо можливості розгляду справи за відсутності представника позивача.

Колегія суддів, перевіривши наявні матеріали (фактичні обставини) справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення присутнього в судовому засіданні представника відповідача, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги обґрунтовані тим, що у правопопередника відповідача Комунального підприємства „Одесводоканал” були розміщені матеріальні цінності державного матеріального резерву (33,209 т труб зварних великих діаметрів, 42,15 т труб нафтопровідних, 113,45 т труб чавунних напірних, 3 шт. насосів) відповідно до номенклатури та норм накопичення матеріальних цінностей, затверджених наказом МЖКГ УРСР від 27.01.1986, закладення матеріальних цінностей мобілізаційного резерву здійснювалося протягом 1972-1996 років.

Згідно ст.11 Закону України „Про державний матеріальний резерв” частина запасів матеріальних цінностей державного резерву може зберігатися на промислових, транспортних, сільськогосподарських, постачальницько-збутових та інших підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності на договірних умовах.

За змістом пунктів 9, 10 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, затвердженого Поставою Кабінету Міністрів України №1129 від 08.10.1997, матеріальні цінності, що закладаються до державного резерву у відповідальних зберігачів, приймаються ними самостійно з дотриманням вимог, визначених Держкомрезервом, а також обумовлених договорами на їх поставку. Матеріальні цінності вважаються закладеними до державного резерву після підписання акта про їх приймання, розміщення на місці постійного зберігання та оформлення відповідних бухгалтерських документів складського обліку.

Отже, як правильно визначилися суди, документом, що підтверджує закладення матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на відповідальне зберігання, є акт закладки матеріальних цінностей за формою №1.

Номенклатура накопичення є державним замовленням, тобто тим завданням, яке держава встановлювала підприємству, проте вказаний норматив не може свідчити про фактичну кількість закладених до мобілізаційного резерву цінностей.

Позивачем на вимогу суду не було надано номенклатуру накопичення матеріальних цінностей, якою передбачалося розміщення у відповідача відповідного майна.

При цьому суди правомірно не прийняли до уваги посилання позивача, як на підставу своїх вимог, на номенклатуру накопичення матеріальних цінностей, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства документом, що підтверджує факт закладення матеріальних цінностей є відповідний акт закладки матеріальних цінностей за формою №1.

Зазначений акт суду надано не було, як і не надано інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту розміщення у відповідача або його попередника заявленого майна.

Акт позапланової контрольної перевірки наявності, якісного стану, обліку та звітності матеріальних цінностей мобілізаційного резерву від 16.02.2006 форми 16 мр не є належним доказам факту передачі відповідачеві на зберігання в установленій кількості матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.

На підставі матеріалів справи судами встановлено, що кошти відповідачеві на утримання матеріальних цінностей не надавалися. Письмовий договір на відповідальне зберігання між держкомрезервом та підприємством відсутній.

Також суди відхилили посилання позивача на те, що згідно з наявними у нього обліковими даними матеріальні цінності, з приводу яких заявлені позовні вимоги, значаться на відповідальному зберіганні не у відповідача, а в Головному управлінні житлово-комунального господарства, енергетики та енергозбереження Одеської облдержадміністрації, яке ліквідоване у 2005 році. Так, суди встановили, що з акту приймання-передачі від 17.12.2003 (додаток №2 до договору оренди цілісного майнового комплексу Комунального підприємства „Одесводоканал” від 17.12.2003р.) вбачається, що при передачі Одеською міською радою орендованого майна Комунального підприємства „Одесводоканал” матеріальні цінності мобілізаційного резерву відповідачу не передавались.

Згідно імперативних вимог ст.ст. 111-5, 111-7 ГПК України касаційна інстанція перевіряє на підставі вже встановлених фактичних обставин справи лише застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права. При цьому касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що були встановлені у рішенні суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до приписів статті 33 ГПК України обов'язок доказування розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на певні обставини як на підставу своїх вимог та заперечень.

Оскільки позивачем не доведено належними засобами доказування факт закладення у встановленій кількості матеріальних цінностей на відповідальне зберігання попередникові відповідача та їх самовільне використання, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Позивач в касаційній скарзі посилається на те, що суд не надав можливості позивачу подати докази на підтвердження позовних вимог у зв’язку з відхиленням клопотання про відкладення розгляду справи. Однак, колегія вважає вказані доводи безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що як місцевий господарський суд, так і суд апеляційної інстанції неодноразово відкладали розгляд справи у зв’язку з необхідністю витребування у позивача доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. При цьому позивач вимог ухвал судів попередніх інтонацій не виконав, не надав суду витребувані докази чи докази неможливості надання їх.

За таких обставин, переглянута у справі постанова апеляційного господарського суду відповідає приписам чинного законодавства, а доводи касаційної скарги визнаються непереконливими.

Керуючись ст.ст. 111-5, 111-7, 111-8, п.1 ч.1 ст. 111-9, ст. 111-11 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.02.2008 року у справі №42/444 залишити без змін, а касаційну скаргу –без задоволення.

Головуючий суддя                                                                      Д.Кривда

Судді                                                                                 Г.Жаботина

А.Уліцький