ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

08.07.08                                                                                           Справа № 10/1

м. Львів

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді                                                             Процика Т.С.

суддів                                                                                Городечної М.І.

Кузя В.Л.

при секретарі судового засідання Трускавецькому В.П.

розглянув           у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації (далі ВАТ) «Закарпатгаз»від 14.03.2008р. № 07/773

на рішення           Господарського суду Закарпатської області від 27.02.2008р.

у справі           № 10/1

за позовом           Дочірньої компанії «Газ України»Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»(далі ДК «Газ України»НАК «Нафтогаз України»), м. Київ

до відповідача          ВАТ «Закарпатгаз», м. Ужгород

про           стягнення 9 610 920, 98 грн.

за участю представників:

від позивача –Працьовита С.М. - представник;

від відповідача –Борисюк О.В. –юрисконсульт юридичного відділу.

Представникам сторін права і обов’язки, передбачені ст.22 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), роз’яснено.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 27.02.2008р., суддя Івашкович О.В., позов задоволено повністю, стягнуто з ВАТ «Закарпатгаз»на користь ДК «Газ України»НАК «Нафтогаз України»суму 9 610 920,28 грн. (в т.ч. 6365752,50 грн. основного боргу за поставлений природний газ, 510240,53 грн. пені, 2281070,67 грн. інфляційних, 453857,28 грн. 3% річних за прострочку оплати) та 25618 грн. відшкодування судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване положеннями норм ст.ст. 526, 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), а також зокрема тим, що з матеріалів справи вбачається, що за період з січня по вересень 2006 р. позивачем поставлено відповідачеві природний газ в об’ємі 35946,171 тис. куб.м. на загальну суму 14342906,79 грн., що підтверджується актами прийому–передачі газу ( додано до матеріалів справи). Відповідач зобов’язання по оплаті виконав частково, внаслідок чого утворився борг в розмірі 6365752,50 грн., що підтверджено доданим до матеріалів справи розрахунком основного боргу.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ВАТ «Закарпатгаз», відповідач у справі, подало апеляційну скаргу, в якій просить судове рішення Господарського суду Закарпатської області від 27.02.2008р. у справі № 10/1 скасувати, провадження у справі припинити.

Скаржник посилається зокрема на те, що оскаржене рішення Господарського суду Закарпатської області прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, суд першої інстанції: не зупинив провадження у цій справі за клопотанням відповідача на підставі ст.79 ГПК України; не відмовив позивачу у стягненні пені, оскільки ним (позивачем) пропущено строк позовної давності щодо стягнення неустойки.

ДК «Газ України»НАК «Нафтогаз України», позивач у справі, подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Господарського суду Закарпатської області від 27.02.2008р. у справі № 10/1 залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача –без задоволення з підстав правомірності і обґрунтованості рішення.

Представники сторін у судовому засіданні підтримали свої доводи та заперечення, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу, а також поясненнях, наданих у судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та заслухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, суд встановив наступне.

ДК «Газ України»НАК «Нафтогаз України»звернулося до господарського суду з позовом до ВАТ «Закарпатгаз»про стягнення з нього 9610920,98 грн., у тому числі 6365752,50 грн. основного боргу за поставлений природний газ, 510240,53 грн. пені, 2281070,67 грн. інфляційних втрат, 453857,28 грн. трьох процентів річних за прострочення оплати обсягів поставленого газу.

Як встановлено місцевим господарським судом і це вбачається з матеріалів справи, між Дочірньою компанією «Газ України»Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»(Постачальник) та Відкритим акціонерним товариством «Закарпатгаз»(Покупець) укладено договір № 06/06-60 від 31.01.2006р. (з протоколом розбіжностей) на постачання природного газу та додаткову угоду №1 від 28.02.2006р. додаткову угоду №2 від 02.06.2006р. до договору на постачання природного газу № 06/06-60 від 31.01.2006р. Відповідно до умов укладеного договору та додаткових угод до договору Постачальник зобов’язувався поставити Покупцю в 2006 році природний газ, а Покупець –прийняти та оплатити газ на умовах даного договору.

Згідно з ч.1, п.1 ч.2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов’язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч.1, ч.6 ст.265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб’єктами господарювання товарів негосподарюючим суб’єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу.

Згідно із ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. При цьому, покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За період з січня по вересень 2006 р. позивачем поставлено відповідачеві природний газ в об’ємі 35946,171 тис. куб. м. на загальну суму 14342906,79 грн., що підтверджується актами прийому –передачі газу (є в матеріалах справи). Відповідач зобов’язання по оплаті виконав частково, внаслідок чого утворився борг в розмірі 6365752,50 грн., що підтверджено доданим до матеріалів справи розрахунком основного боргу.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Тобто, підстави виникнення зобов’язань (цивільних прав та обов’язків) встановлені ст.11 ЦК України, вони виникають зокрема з договорів (що і є у цьому випадку), тобто носять диспозитивний характер. Це полягає у обов'язку сторін договору виконувати взяті на себе зобов'язання, визначені умовами цього договору.

Згідно з ст.509 ЦК України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч.1 ст.173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч.2 ст.509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст.174 ГК України Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1, ч.2, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

З огляду на викладене, оскільки відповідач не оплатив в установленому договором та додатковими угодами до договору порядку вартості поставленого природного газу, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції у тому, що борг у розмірі 6365752,50 грн. за поставлений природний газ підлягає примусовому стягненню.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч.1, ч.3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки (штрафу, пені) є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.231 ГК України законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань»платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно з ст.3 вищазгаданого Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючи, що відповідно до положень норм ст.ст. 526, 530 ЦК України, ст.193 ГК України зобов’язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк, відповідачем ці строки порушені, у зв’язку з чим він повинен нести відповідальність, передбачену умовами договору (п.6.2) у вигляді сплати пені, що як вбачається з матеріалів справи та підтверджується відповідними розрахунками за період з 25.06.2007р. по 25.12.2007р. становить 510240, 53 грн., яка на підставі ст.624 ЦК України підлягають стягненню з відповідача.

Щодо посилання скаржника на пропуск позивачем строків позовної давності у частині стягнення пені, апеляційний господарський суд відзначає наступне.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Зі ст.232 ГК України вбачається, що за своєю природою вказана норма має диспозитивний характер. Пункт 6 статті 232 Господарського кодексу України визначає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Пункт 6.3. Договору №06/06-60 від 31.01.2006 року встановлює, що неустойка нараховуються Постачальником протягом шести місяців, що передує моменту звернення з позовом. Оскільки сторони вільні у визначенні умов договору, то вони мають повне право визначити порядок та термін, протягом якого здійснюється нарахування пені, що і було зроблено сторонами. Тому Позивач при нарахуванні пені керувався саме положеннями п.6.3 договору і розрахував пеню за період з 25.06.2007 року по 25.12.2007 року.

Крім того, відповідно до статті 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Пунктом 9.5 Договору №06/06-60 від 31.01.2006 року встановлено, що сторони домовились, що строк позовної давності по даному договору та стягненню неустойки встановлюється тривалістю у 3 (три) роки.

Враховуючи вищевикладене, за несвоєчасне виконання умов спірного договору ДК «Газ України»в порядку статті 549 Цивільного кодексу України та 6.3. договору було правомірно та обґрунтовано нараховано пеню у розмірі подвійної облікової ставки за попередні шість місяців, що передували моменту звернення з позовом.

Згідно з ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч.4 ст.232 ГК України відсотки за неправомірне користування чужими коштами справляються по день сплати суми цих коштів кредитору, якщо законом або договором не встановлено для нарахування відсотків інший строк.

За прострочення виконання грошового зобов’язання відповідачу на підставі ст.625 ЦК України нараховано три проценти річних від простроченої суми та індекс інфляції (обґрунтований розрахунок є в матеріалах справи). Відповідно до розрахунку розмір нарахування трьох процентів річних складає 453857,28 грн., розмір інфляційних нарахувань –2281070,67 грн.

З огляду на викладене, матеріали справи місцевий господарський суд правомірно задоволив позовні вимоги ДК «Газ України»НАК «Нафтогаз України»щодо стягнення з ВАТ «Закарпатгаз»9610920,98 грн., у тому числі 6365752,50 грн. основного боргу за поставлений природний газ, 510240,53 грн. пені, 2281070,67 грн. інфляційних, 453857,28 грн. трьох процентів річних за прострочення оплати.

Щодо посилань скаржника в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв’язку з відмовою у зупиненні провадження у цій справі, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції і це вбачається з матеріалів справи, скаржник відзначив, що позивач подав необґрунтований розрахунок боргу, оскільки за даними відповідача спірна заборгованість має становити 8799455,47 грн. На підтвердження своїх доводів відповідачем подано копії заяви № 13/848 від 23.04.2007р. (а.с.46), заяви № 17/618 від 22.03.2007р. (а.с.47) про зарахування зустрічних однорідних вимог. Посилаючись на вказані заяви відповідач відзначив, що при визначенні позивачем розміру спірної заборгованості, було враховано проведення зарахування зустрічних вимог на суму 2433696,16 грн., однак за даними відповідача фактично зарахування на вказану суму було враховано по взаєморозрахунках із позивачем за договором № 136-б-06/07-143 від 31.01.2007р. на підставі заяви № 17/618 від 22.03.2007р.

Позивачем на спростування вищевикладеної позиції відповідача подано суду копію надісланої відповідачу заяви № 31/19-2959 від 30.03.2007р. (а.с.51), якою відхилено заяву № 17/618 від 22.03.2007р. про зарахування зустрічних однорідних вимог, а також копію заяви № 31/19-3210 від 06.04.2007р. (а.с.50), на підставі якої припиняються зарахуванням зустрічних однорідних вимог зобов’язання ВАТ «Закарпатгаз»перед ДК «Газ України»на суму 2433696,16 грн. за договором № 06/06-60 від 31.01.2006р.

Окрім того, як встановлено судом першої інстанції, позивачем подано суду копії інших документів стосовно переписки сторін на предмет припинення зобов’язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Також, відповідачем подано заяву № 07/676 від 27.02.2008р., якою заявлено клопотання про зупинення провадження у даній справі з посиланням на ті підстави, що ВАТ «Закарпатгаз»звернулось до Господарського суду м. Києва із позовом до ДК «Газ України»про визнання недійсними правочинів про зарахування зустрічних однорідних вимог, у тому числі на суму 2433696,16 грн. за договором від 31.01.2006р. № 06/06-60, що є предметом спору у даній справі.

Розглянувши вказане клопотання відповідача, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність правових підстав для його задоволення, оскільки предмет спору про правомірність правочинів про зарахування зустрічних однорідних вимог не пов’язаний безпосередньо із предметом даного спору, а подання позову про недійсність таких правочинів не створює підстав для неможливості вирішення спору у даній справі. При цьому слід зокрема врахувати те, що як правильно відзначив місцевий господарський суд, відповідач, посилаючись на заяву № 17/618 від 22.03.2007р. про зарахування зустрічних однорідних вимог, стверджує про припинення зобов’язань на суму 2433695,68 грн., які виникли за договором № 06/07-203 від 01.02.2007р., а не за спірним по даній справі договором.

Також, апеляційний господарський суд відзначає, що при поданні вищезгаданого клопотання про зупинення провадження у справі, відповідач не подав суду першої інстанції доказів про прийняття Господарським судом м. Києва цього позову до провадження. Крім того у процесі перегляду цієї справи в апеляційному порядку позивачем подано суду апеляційної інстанції копію ухвали Господарського суду м. Києва про повернення без розгляду позову ВАТ «Закарпатгаз»до ДК «Газ України»НАК «Нафтогаз України»про визнання недійсними правочинів про зарахування зустрічних однорідних вимог, у тому числі на суму 2433696,16 грн. за договором від 31.01.2006р. № 06/06-60.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідач не подав у встановленому законом порядку належних та допустимих доказів, які б з достовірністю підтверджували доводи, викладені в апеляційній скарзі, та обґрунтували неправомірність і безпідставність оскарженого рішення місцевого господарського суду.

Враховуючи все вищенаведене в сукупності, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський ПОСТАНОВИВ:

1.          Залишити рішення Господарського суду Закарпатської області від 27.02.2008 року у справі № 10/1 без змін, а апеляційну скаргу ВАТ «Закарпатгаз»- без задоволення.

2.          Судові витрати за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку

Постанова оформлена і підписана 25.09.2008р.

Головуючий-суддя                                                            Процик Т.С.

суддя                                                            Городечна М.І.

суддя                                                            Кузь В.Л.