ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2008 р.

№ 20-9/266

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Губенко Н.М.

суддів

Барицької Т.Л.

Шевчук С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Відкритого акціонерного товариства "Енергетична компанія "Севастопольенерго"

на постанову

від

Севастопольського апеляційного господарського суду

17.03.2008

у справі

№ 20-9/266

за позовом

Відкритого акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна"

до

Відкритого акціонерного товариства "Енергетична компанія "Севастопольенерго"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Борисов В'ячеслав Вікторович

про

стягнення 24 990,00 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники :

- позивача

повідомлений, але не з'явився;

- відповідача

повідомлений, але не з'явився;

- третьої особи

повідомлена, але не з'явилась

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Севастополя від 12.12.2007 у справі № 20-9/266 (суддя Рибіна С.А.) у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 17.03.2008 у справі № 20-9/266 (колегія суддів: Щепанська О.А. –головуючий суддя, судді Борисова Ю.В., Черткова І.В.) апеляційну скаргу ВАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" задоволено; рішення господарського суду міста Севастополя від 12.12.2007 у справі № 20-9/266 скасовано; позов ВАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" до ВАТ "Енергетична компанія "Севастопольенерго", за участю третьої особи – Борисова В.В., про стягнення 24 990,00 грн. задоволено; стягнуто з ВАТ "Енергетична компанія "Севастопольенерго" на користь ВАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" як відшкодування шкоди суму у розмірі 24 990,00 грн., 249,90 грн. держмита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Скасовуючи рішення господарського суду першої інстанції, апеляційний господарський суд виходив з того, що судом першої інстанції неправомірно визнано недоведеним факт того, що дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху (підпункт 38.1.1. –"г" пункту 38.1. ст. 38 Закону України від 01.07.2004 № 1961-IV "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"); з посиланням на ч. 2 ст. 34 ГПК України, ст. 221 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що лише постанова Ленінського районного суду міста Севастополя від 08.07.2005 підтверджує факт порушення Борисовим В.В. пункту 31.4 Правил дорожнього руху та факт того, що дорожньо-транспортна пригода від 29.06.2005 є безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу "ГАЗ-52 ТВГ-15" Правилам дорожнього руху; таким чином, оскільки обставина того, що причиною дорожньо-транспортної пригоди є невідповідність вимогам Правилам дорожнього руху рульового керування (його несправність), встановлена постановою Ленінського районного суду міста Севастополя від 08.07.2005, визнається сторонами та судом, тому вона є повністю встановленою.

Не погоджуючись з постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 17.03.2008 у справі № 20-9/266, ВАТ "Енергетична компанія "Севастопольенерго" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову, а рішення господарського суду міста Севастополя від 12.12.2007 у справі № 20-9/266 залишити без змін.

23.06.2008 від ВАТ "Енергетична компанія "Севастопольенерго" надійшло клопотання про уточнення вимог касаційної скарги, відповідно до якого скаржник просить скасувати рішення попередніх судових інстанцій та направити справу на новий розгляд.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою, скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Так, скаржник зазначає, що підстав для застосування судом апеляційної інстанції положень підпункту 38.1.1. –"г" пункту 38.1. ст. 38 Закону України від 01.07.2004 № 1961-IV "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" до правовідносин сторін не було. В свою чергу, основним документом, який регламентує вимоги до безпеки руху, є Правила дорожнього руху, пункт 31.4.2 яких встановлює вимоги до технічного стану рульового керування.

Скаржник вважає, що задовольняючи вимоги позивача про стягнення з відповідача суми страхової виплати в порядку регресу, суд апеляційної інстанції повинен був встановити причинно-наслідковий зв'язок між дорожньо-транспортною пригодою, несправністю рульового керування та застрахованого транспортного засобу. В матеріалах справи відсутні докази про невідповідність рульового керування транспортного засобу "ГАЗ-52 ТВГ-15" вимогам пункту 31.4.2 Правил дорожнього руху.

Відзив на касаційну скаргу від позивача –ВАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" не надходив, що відповідно до ч. 2 ст. 1112 ГПК України не перешкоджає перегляду судового рішення, що оскаржується.

Усіх учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Представники сторін та третьої особи у призначене судове засідання не з'явилися.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм попередніми судовими інстанціями належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм матеріального та процесуального права, згідно з вимогами ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Господарський суд першої інстанції, обґрунтовуючи відмову у задоволенні позову ВАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" до ВАТ "Енергетична компанія "Севастопольенерго" про стягнення суми страхових виплат у порядку регресного позову, виходив з того, що позивач відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України не надав суду доказів того, що дорожньо-транспортна пригода відповідно до підпункту 38.1.1. –"г" пункту 38.1. ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху, а також того, що відповідальність за це повинен нести відповідач, оскільки у постанові Ленінського районного суду міста Севастополя від 08.07.2005 у справі № 3-6391/05г. встановлено, що водій Борисов В.В. є працівником ВАТ "Севтеплоенерго" та транспортний засіб а/м марки "ГАЗ-52 ТВГ-15", держномер 3310 КРТ належить ВАТ "Севтеплоенерго" на праві приватної власності, отже встановлені у вказаній постанові факти, не можуть бути використані судом під час розгляду даної господарської справи як доказ вини відповідача - ВАТ "Енергетична компанія "Севастопольенерго".

В якості належного доказу на підтвердження технічно справного стану транспортного засобу "ГАЗ-52 ТВГ-15" на момент виїзду з гаражу та на випадковий характер несправності, що призвела до дорожньо-транспортної пригоди, суд першої інстанції прийняв подорожній лист № 702354 від 29.07.2005.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний господарський суд не погодився з висновками суду першої інстанції та повторно переглянувши всі матеріали справи, та давши оцінку наявним доказам, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а рішення господарського суду першої інстанції –скасуванню.

Спростовуючи зроблений судом першої інстанції висновок про недоведеність вини відповідача –ВАТ "Енергетична компанія "Севастопольенерго", суд апеляційної інстанції послався на те, що відповідно до полісу № ВА/2127342, за яким було проведено виплату страхового відшкодування, страхувальником є саме ВАТ "Енергетична компанія "Севастопольенерго", тобто відповідач у справі, а не ВАТ "Севтеплоенерго"; в свою чергу, у постанові Ленінського районного суду міста Севастополя від 08.07.2005 у справі № 3-6391/05г. допущено описку в частині встановлення власника автомобіля "ГАЗ-52 ТВГ-15" та роботодавця водія Борисова В.В., оскільки і відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № КРС 199929, і згідно з подорожнім листом № 702354 власником автомобіля і роботодавцем водія Борисова В.В. є саме відповідач; ані позивач, ані відповідач не оспорювали факт приналежності т/з "ГАЗ-52 ТВГ-15" саме відповідачу і факт існування на момент дорожньо-транспортної пригоди трудових відносин між водієм Борисовим В.В. та відповідачем.

Вищий господарський суд України погоджується з даним висновком суду апеляційної інстанції, який ґрунтується на повному досліджені доказів, наявних в матеріалах справи.

Не погоджуючись з господарським судом першої інстанції, який визнав недоведеним факт того, що дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху, тобто, прийшов до висновку про неможливість застосування до правовідносин сторін положень підпункту 38.1.1. –"г" пункту 38.1. ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", яка дає право страховику після виплати страхового відшкодування подати регресний позов до страхувальника, апеляційний господарський суд виходив з наступного.

Так, в основу постанови апеляційного господарського суду, який визнав обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги позивача, покладено факти, встановлені у постанові Ленінського районного суду міста Севастополя від 08.07.2005 в адміністративній справі № 3-6391/05г., а саме: факт порушення водієм Борисовим В.В. пункту 31.4 Правил дорожнього руху та факт того, що дорожньо-транспортна пригода, яка відбулася 29.06.2005, є безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу "ГАЗ-52 ТВГ-15" Правилам дорожнього руху.

Апеляційний господарський суд виходив з того, що невідповідність вимогам Правил дорожнього руху рульового керування (його несправність) встановлена вищезазначеною постановою районного суду.

Вищий господарський суд України не може погодитися в цій частині ані з висновками суду першої інстанції, ані з висновками суду апеляційної інстанції, виходячи з такого.

Відповідно до підпункту 38.1.1. –"г" пункту 38.1. ст. 38 Закону України від 01.07.2004 № 1961-IV "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.

Пунктом 31.1. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, встановлено, що технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації.

Згідно із пунктом 31.4. Правил дорожнього руху забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам:

31.4.2. Рульове керування:

а) сумарний люфт у рульовому керуванні перевищує такі граничні значення:

Тип транспортного засобу

Граничне значення сумарного люфту, град., не більше ніж

Легкові автомобілі та вантажні автомобілі з дозволеною максимальною масою до 3,5 т

10

Автобуси з дозволеною максимальною масою до 5 т

10

Автобуси з дозволеною максимальною масою понад 5 т

20

Вантажні автомобілі з дозволеною максимальною масою понад 3,5 т

20

Автомобілі і автобуси, зняті з виробництва

25

б) є не передбачені конструкцією відчутні взаємні переміщення деталей і вузлів рульового керування або переміщення їх відносно кузова (шасі, кабіни, рами) транспортного засобу; нарізні з'єднання не затягнуті або надійно не зафіксовані;

в) зіпсований або відсутній передбачений конструкцією підсилювач рульового керування або рульовий демпфер (на мотоциклах);

г) у рульовому керуванні встановлено деталі із слідами залишкової деформації та іншими дефектами, а також застосовано деталі і робочі рідини, що не передбачені для даної моделі транспортного засобу або не відповідають вимогам підприємства-виробника.

Беручи за основу факти, встановлені у постанові Ленінського районного суду міста Севастополя від 08.07.2005 в адміністративній справі № 3-6391/05г., апеляційний господарський суд виходив з положень ч. 2 ст. 34 ГПК України та ст. 221 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Вищий господарський суд України не може в будь-якому разі заперечувати прерогативу місцевого суду на встановлення фактів порушення водіями транспортних засобів Правил дорожнього руху відповідно до положень Кодексу України про адміністративні правопорушення. Водночас, апеляційний господарський суд не врахував тієї обставини, що у постанові районного суду від 08.07.2005, якою Борисова В.В. визнано винним у порушенні пункту 31.4 Правил дорожнього руху та притягнуто до адміністративної відповідальності на підставі ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не зазначено, які саме причини викликали несправність рульового керування та не зазначено характер несправностей, перелік яких надається у пункті 31.4 Правил дорожнього руху.

Тобто, районному суду при розгляді адміністративної справи достатньо було на підставі матеріалів справи встановити лише факт порушення водієм Борисовим В.В. Правил дорожнього руху та на підставі конкретної норми Кодексу України про адміністративні правопорушення притягнути до адміністративної відповідальності, не зазначаючи та не конкретизуючи при цьому, які саме причини викликали несправність рульового керування та їх характер.

В той же час, господарські суди під час розгляду позовних вимог позивача про стягнення суми страхових виплат у порядку регресного позову, повинні були врахувати специфіку правового регулювання відносин у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, учасниками яких є страхувальники, страховики, потерпілі та врахувати особливості порядку відшкодування шкоди, заподіяної, в даному випадку, майну потерпілого у зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою.

Встановивши, що позивач звернувся з позовом на підставі підпункту 38.1.1. –"г" пункту 38.1. ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", суди повинні були дослідити, чи виникло у позивача (страховика) право на подання регресного позову до відповідача (страхувальника) при наявності конкретно визначеної умови - дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.

Натомість, суди попередніх судових інстанцій, зокрема, апеляційний господарський суд, який визнав позовні вимоги обґрунтованими, послався на встановлений районним судом факт порушення Борисовим В.В. п. 31.4 Правил дорожнього руху, однак, не встановив, які саме причини викликали несправність рульового керування та не зазначив характер несправностей, чіткий перелік яких надається у пункті 31.4 Правил, не витребував матеріали адміністративної справи з метою встановлення зазначеного. У випадку неможливості встановлення судом даних фактів через відсутність необхідних та достатніх доказів, наявних в матеріалах адміністративної та господарської справ, суд не позбавлений можливості звернутися до експертної установи.

Отже, місцевий та апеляційний господарські суди припустилися неправильного застосування приписів ч. 1 ст. 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення суддею за результатами обговорення усіх обставин справи та ч. 1 ст. 43 цього Кодексу стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, що відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України є підставою для скасування судових рішень у справі.

Касаційна ж інстанція відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на наведене справа має бути передана на новий розгляд до суду першої інстанції, під час якого необхідно встановити обставини, зазначені в цій постанові, дати їм та доводам сторін належну правову оцінку і вирішити спір відповідно до вимог закону.

Керуючись ст. ст. 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Енергетична компанія "Севастопольенерго" задовольнити.

Скасувати рішення господарського суду міста Севастополя від 12.12.2007 та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 07.03.2008 у справі № 20-9/266.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду міста Севастополя в іншому складі суду.

Головуючий суддя                                                    Н.М. ГУБЕНКО

Судді                                Т.Л. БАРИЦЬКА

С.Р. ШЕВЧУК