ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2008 р.

№ 20-1/087-5/410

Доповідач –суддя Плюшко І.А.

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Разводової С.С.,

Самусенко С.С.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні касаційну

скаргу           Державного підприємства "Центральне конструкторське бюро "Чорноморець" та

Регіонального відділення Фонду державного майна в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі

на рішення           господарського суду міста Севастополя від 18.01.2008 року

та на постанову           Севастопольського апеляційного господарського суду від 19.03.2008 року

у справі          № 20-1/087-5/410

господарського суду          міста Севастополя

за позовом          Товариства з обмеженою відповідальністю "Акар"

до          Державного підприємства "Центральне конструкторське бюро "Чорноморець"

третя особа          Регіональне відділення Фонду державного майна в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі

про          визнання права власності

за участю представників:

позивача –          Петрова В.Ю. –довіреність б/н від 02.06.2008 року

відповідача –          Істягіної Н.М. –довіреність №8-1-285 від 19.03.2008 року

третьої особи           Погорілко Н.М. –довіреність №47/01.1-20 від 29.05.2008 року

ВСТАНОВИВ:

У липні 2007 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Акар" звернувся до господарського суду міста Севастополя з позовом до Державного підприємства "Центральне конструкторське бюро "Чорноморець" про визнання права власності.

Ухвалою від 18 липня 2007 року в порядку статті 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача Регіональне відділення Фонду державного майна України в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі.

Рішенням господарського міста Севастополя від 18.01.2008 року (суддя Євдокимов І.В.), залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 19.03.2008 року (судді: Плут В.М., Гонтар В.І., Борисова Ю.В.) позов задоволено повністю;

визнано право власності Товариства з обмеженою відповідальністю „АКАР” на об’єкти будівництва Товариства з обмеженою відповідальністю „АКАР”, а саме: гараж №1, гараж №2, гараж №3, майстерну та дизельну , які розташовані за адресою: м. Севастополь, вул. В. Морська, 1;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням місцевого та постановою апеляційного господарських судів, Державне підприємство "Центральне конструкторське бюро "Чорноморець" та Регіональне відділення Фонду державного майна в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі звернулися до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просять судові акти попередніх інстанцій скасувати та постановити нове рішення, яким в позовних вимогах Товариства з обмеженою відповідальністю "Акар" відмовити повністю.

Вимоги касаційних скарг відповідача та третьої особи обґрунтовані тим, що рішення господарського суду міста Севастополя та постанова Севастопольського апеляційного господарського суду прийняті з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та невірно застосовані судами попередніх інстанцій норми матеріального права, а саме положення Цивільного кодексу України та Закону України "Про оренду державного та комунального майна", які регулюють питання оренди землі, будівництва об'єкту нерухомості та виникнення права власності на нього.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарським судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п.1 Постанови від 29.12.1976 року № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Рішення місцевого та постанова апеляційного суду відповідають зазначеним вимогам, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, 04 жовтня 1993 року між Державним підприємством "Центральне конструкторське бюро "Чорноморець" (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Акар" (орендар) укладено договір оренди території під гаражі. Предметом цього договору є оренда території під гаражі площею 90,00 кв. м. розташованої за адресою м. Севастополь, вул. Морська, 1, що передбачено у пункті 1.1. договору.

Відповідно до п. 2.2. Договору, орендна плата за користування складає еквівалент 0,2 доларів США за кожний квадратний метр орендованої території щомісячно в коштах, які діють на території України на момент розрахунків.

Строк дії Договору зазначений в пункті 3.1. Договору становить –50 календарних років із зазначенням, що договір є обов'язковим для будь-якого правонаступника орендодавця.

12 вересня 1997 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду, якою визначено площу під гаражі 140 кв. м. та встановлено орендну плату в еквіваленті 0,5 у. о. Відповідно до п. 7 додаткової угоди, остання є невід'ємною частиною Договору від 04 жовтня 1993 року.

Колегія суддів Вищого господарського суду України проаналізувавши норми матеріального права не вбачає причин не правомірного застосування законодавства господарськими судами, оскільки відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо правовідносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли та продовжують існувати після набрання ним чинності.

П. 9 цих Положень встановлено, що до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Оскільки, правовідносини що виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, та продовжують існувати після набрання ним чинності, застосовуються положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживча річ).

Об'єктом оренди можуть бути:

- державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об'єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання;

- нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення);

- інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб'єктам господарювання.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом № 10/01-94 від 20 січня 1994 року прийнятим генеральним директором ТОВ “Акар”, позивач на орендованій у відповідача території, здійснив протягом 1994 року будівництво п’яти гаражів, які стоять окремо. Збудовані гаражі, дизельна та майстерня були прийняті забудовником згідно актів прийому –передачі, які долучені до матеріалів справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в провадженні господарського суду міста Севастополя знаходиться справа №20-9/290 за позовом Державного підприємства "Центральне конструкторське бюро "Чорноморець" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Акар" про визнання відсутності права користування земельною ділянкою та зобов'язання відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 140 кв. м., яка розташована за адресою: місто Севастополь, вул. В.Морська, 1, шляхом зносу за власний рахунок самовільно збудованих будівель.

Так, рішенням господарського суду міста Севастополя від 15.01.2008 року у справі №20-9/290 за позовом Державного підприємства "Центральне конструкторське бюро "Чорноморець" відмовлено.

Частиною ст. 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що факти, встановленні рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Під час вирішення спору у справі №20-9/290 про визнання відсутності права користування земельною ділянкою та зобов'язання відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою встановлено, що земельна ділянка на момент розгляду спору належить Державному підприємству "Центральне конструкторське бюро "Чорноморець" на підставі Державного акту на право постійного користування землею №835 від 17 червня 1999 року, а відповідач користується нею на підставі договору оренди від 04 жовтня 1993 року та додаткової угоди від 12.09.1997 року, які у встановленому порядку не визнавались недійсними з моменту їх укладення.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Апеляційною інстанцією встановлено, що посилання відповідача на Угоду від 16 березня 2007 року про припинення договору оренди від 04 жовтня 1993 року не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки така угода діє з 01 квітня 2007 року на майбутнє. Тобто станом на момент будівництва позивачем спірних об'єктів договір оренди був чинним, а користування Товариством з обмеженою відповідальністю "Акар" орендованою земельною ділянкою було правомірним.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 331 Цивільного кодексу України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Судами встановлено, що будівництво позивач здійснював за власні кошти, отримані в результаті господарської діяльності, що підтверджується відповідними кошторисами, з яких вбачається, що загальна сума грошових коштів, вкладених позивачем в будівництво за цінами 1994 року склала ,00 крб.

Частиною 3 статті 331 Цивільного кодексу України встановлено, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Колегія вважає, що судами попередніх інстанцій при розгляді цієї справи по суті правильно застосовано норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, висновки судів першої та апеляційної інстанції про обґрунтованість позовних вимог є правомірними.

Отже, при вирішенні спору, судами попередніх інстанцій правильно встановлені усі обставини, що мають значення для справи, їм надана вірна юридична оцінка, норми права застосовані вірно, а доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду.

За наведених вище обставин, Вищий господарський суд України не знайшов законних підстав для повного або часткового задоволення вимог касаційної скарги, а тому судові акти слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

На підставі наведеного вище і керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, –

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу Державного підприємства "Центральне конструкторське бюро "Чорноморець" залишити без задоволення.

2. Касаційну скаргу Регіонального відділення Фонду комунального майна в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі залишити без задоволення.

3. Рішення господарського суду міста Севастополя від 18.01.2008 року та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 19.03.2008 року у справі № 20-1/087-5/410 залишити без змін.

Головуючий                                                                                 І. А. Плюшко

Судді                                                                                                    С. С. Разводова

С. С.Самусенко