ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2008 р.

№
9/528пд

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Т.
Дроботової - головуючого

Н.
Волковицької Г. Мачульського

за
участю представників:

позивача

ОСОБА_4
-довіреність від 18.08.2007 р.

відповідачів

не
з'явилися ( про час і місце судового засідання повідомлено належно)

розглянувши
у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  Суб'єкта підприємницької
діяльності -фізичної особи - ОСОБА_1

на
постановувід
29.11.2007 р. Луганського апеляційного господарського суду

у
справі

№
9/528пд господарського суду Луганської області

за
позовом

Суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1

до- Суб'єкта підприємницької
діяльності -фізичної особи ОСОБА_2; - Суб'єкта підприємницької діяльності
-фізичної особи ОСОБА_3

про

визнання
договору оренди нікчемним

та за
зустрічним позовом

Суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_3

доСуб'єкта підприємницької діяльності
-фізичної особи ОСОБА_1

провизнання дійсним договору оренди
нерухомого майна від 31.03.2006 р.

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2007 року СПД ОСОБА_1
звернувся до господарського суду Луганської області з позовом до СПД ОСОБА_2 та
СПД ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів від 31.03.2006 оренди будівлі
магазина, розташованого в АДРЕСА_1, укладених між позивачем та ОСОБА_2 та між
позивачем та ОСОБА_3, а також про звільнення займаного приміщення,  посилаючись, зокрема, на приписи статей 203,
215, 220, 793 Цивільного кодексу України, у зв'язку з недотриманням
нотаріальної форми посвідчення договору оренди (з урахуванням уточнень до позовної
заяви а.с. 53).

У вересні 2007 року ОСОБА_3 подала до
господарського суду Луганської області зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про
визнання дійсним договору від 31.03.2006 оренди нежитлового приміщення
-магазину, розташованого в АДРЕСА_1, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на
неодноразові усні вимоги ОСОБА_3 щодо нотаріального  посвідчення договору, ОСОБА_1 ухилявся без
обґрунтованих на те підстав, договір оренди сторонами повністю виконаний,
ОСОБА_1 передав приміщення магазину в користування, а ОСОБА_3 сплачувала
орендну плату відповідно до умов договору.

27.07.2007 р. ОСОБА_3 повторно було
надіслано ОСОБА_1 письмове запрошення до приміщення Кремінської державної
нотаріальної контори 08.08.2007 р., проте, ОСОБА_1 до нотаріальної контори не
з'явився, про причину неявки не повідомив, про що було складено відповідний
акт.

Рішенням
господарського суду Луганської області від 09.10.2007 р. (суддя Ворожцов А.Г.)
позовні вимоги за первісним позовом задоволені частково:

-
визнано недійсним договір оренди магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1,
укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2;

-
визнано недійсним договір оренди магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3;

-
зобов'язано ОСОБА_3 звільнити будівлю магазину, що розташований у АДРЕСА_1

У
задоволенні позовної вимоги про звільнення спірного приміщення щодо відповідача
ОСОБА_2 відмовлено.

У
задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

Мотивуючи
рішення в частині задоволення позовних вимог за первісним позовом господарський
суд, керуючись приписами статей 203, 215, 220, 973 Цивільного кодексу України,
зазначав, що матеріали справи не містять належних доказів того, що сторони за
договором намагались укласти його у нотаріальній формі.

Разом
з цим, позовні вимоги за первісним позовом щодо зобов'язання ОСОБА_2 звільнити
приміщення залишені судом без задоволення, оскільки договір оренди від
31.03.2006 р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не був виконаний, тобто ОСОБА_2
приміщення магазину не займалось та не використовувалось.

Залишаючи
без задоволення зустрічну позовну заяву, суд першої інстанції зазначав, що
ОСОБА_3 не надала доказів щодо домовленості сторін про нотаріальне посвідчення
спірного договору, ця умова не міститься й у спірній угоді, а також не надано
доказів стосовно того, що ОСОБА_1 ухилявся від нотаріального посвідчення
договору з дня його підписання протягом терміну, що перевищує більше року.

За
апеляційною скаргою ОСОБА_3 Луганський апеляційний господарський суд (судді:
Журавльова Л.І., Бойченко К.І., Семендяєва І.В.), переглянувши рішення
господарського суду Луганської області від 09.10.2007 р. в апеляційному
порядку, постановою від 29.11.2007 р. скасував його, прийняв нове рішення, яким
зустрічний позов задовольнив, визнав дійсним договір оренди майна -магазину,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1 від 31.03.2006 р., укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3

У
задоволенні первісного позову відмовив.

Відмовляючи
у задоволенні позовних вимог за первісним позовом, суд апеляційної інстанції, з
посиланням, зокрема, на приписи статті 215 Цивільного кодексу України дійшов
висновку стосовно того, що сторонами за спірним договором не були виконані
вимоги закону, що діяв на момент укладення угоди щодо нотаріального посвідчення
договору оренди нерухомого майна, зазначав, що визнання нікчемного правочину
судом недійсним не вимагається.

При
цьому, судом апеляційної інстанції були задоволені зустрічні  позовні вимоги та визнано дійсним договір
оренди, з огляду на те, що листом від 27.07.2007 р. ОСОБА_1 було запрошено до нотаріальної
контори для нотаріального посвідчення договору.

ОСОБА_1 подав до Вищого
господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить скасувати
постанову Луганського апеляційного господарського суду від 29.11.2007 р.

Скаржник у касаційній скарзі,
зазначає, що спірний договір оренди, в порушення вимог частини 1 статті 795,
частини 1 статі 220 Цивільного кодексу України не містить істотних умов
договору. Сторонами акт прийому -передачі об'єкту оренди не складався.

Крім того, на думку заявника,
відповідач не надав доказів того, що сторони досягли згоди про нотаріальне
посвідчення  договору оренди та не надав
доказів ухилення скаржника від нотаріального посвідчення договору.

Заслухавши доповідь судді -доповідача,
пояснення присутнього у судовому засіданні представника позивача, перевіривши
наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин
справи і повноти їх встановлення в рішенні та постанові суду, а також
правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Як
вбачається  матеріалів справи та
встановлено судами першої та апеляційної інстанції, предметом спору за
первісним позовом є вимога ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів оренди
будівлі магазина, розташованого в АДРЕСА_1, з підстав недодержання сторонами
вимог закону про нотаріальне посвідчення, а саме:

-
договору від 31.03.2006 р., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 строком на один
рік до 01.04.2007 р.;

-
договору від 31.03.2006 р., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 строком на п'ять
років до 01.04.2011 р.

Предметом
спору за зустрічним позовом є вимога ОСОБА_3 про визнання дійсним договору
оренди від 31.03.2006 р. будівлі магазина, розташованого в АДРЕСА_1, укладеного
між ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Відповідно
до вимог статті 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди)
наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування
за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення
та виконання договору найму (оренди).

Частиною
1 статті 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму
укладається на строк встановлений договором.

Згідно
пункту 1 статті 209 Цивільного кодексу України, правочин, який вчинений у
письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню, лише у випадках,
встановлених законом або домовленістю сторін.

За
приписами статті 793 вказаного кодексу (в редакції, чинній на момент підписання
спірного договору), договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх
окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої
капітальної споруди (їх окремої частини) строком на один рік і більше підлягає
нотаріальному посвідченню.

Правочин,
який посвідчується нотаріально, має відповідати вимогам, встановленим статтею
203 Цивільного кодексу України якою передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Зі
змісту вказаної норми вбачається, що при укладені правочину обов'язкове
дотримання передбаченої законом форми - простої чи нотаріальної. Порушення
вимог щодо форми правочину тягне за собою визнання його недійсним або настання
інших наслідків.

Відповідно
до частини статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами)
вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Недійсним
є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У
цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним (частина 2 вказаної норми).

За
змістом пункту 1 статті 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання
сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є
нікчемним.

Недодержання
нотаріальної форми договору тягне його нікчемність, він не породжує тих прав і
обов'язків, яких бажали сторони.

Оскільки
недійсність таких правочинів визначена безпосередньо у правовій нормі, то вони
вважаються недійсними з моменту їхнього укладення, незалежно від пред'явлення
позову та рішення суду.

Відповідно
до пункту 2 статті 220 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо
усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У
цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Зі
змісту вказаної норми вбачається, що нотаріальне посвідчення договору може бути
компенсоване рішенням суду, що можливо за дотримання відповідних вимог.

Разом
з цим, здійснюючи судовий розгляд справи, ані судом першої, ані судом
апеляційної інстанції спірні правовідносини, які стосуються різних
господарських договорів, окремо до кожного, розглянуті по суті не були, належна
оцінка цьому не надавалась.

Обставини
справи на предмет щодо ухилення від нотаріального посвідчення позивачем
спірного договору, укладеного між ним та ОСОБА_3, за наявністю належним чином
оформлених доказів, встановлені не були.

Відповідно
до статті 4 Господарського процесуального кодексу України рішення з
господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами
матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з
достовірністю встановленими судом.

Згідно
зі статтею 32 вказаного Кодексу, доказами в справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також
інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно
до частини 1 статті 38 Господарського процесуального кодексу України, якщо
подані сторонами докази є недостатніми, господарський суд зобов'язаний
витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі
документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

Статтею
43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що  господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в
судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі
докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання
однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої
вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Крім
того, поза увагою судів були залишені приписи Господарського процесуального
кодексу України, зокрема, статей 58 та 60.

Так,
приписи статті 58 Господарського процесуального кодексу України встановлюють
правила об'єднання кількох позовних вимог в одній позовній заяві.

Проте,
під час прийняття позовної заяви та розгляду справи, судом не були з'ясовані
вимоги вказаної статті відносно позовних вимог, які стосуються різних
господарських договорів, укладених між різними сторонами.

Відповідно
до статті 60 Господарського процесуального кодексу України відповідач має право
до прийняття рішення зі спору подати до позивача зустрічний позов для спільного
розгляду з первісним позовом. Зустрічний позов повинен бути взаємно пов'язаний
з первісним.

Подання
зустрічного позову провадиться за загальними правилами подання позовів.

Разом
з цим, матеріали справи не містять відповідних процесуальних документів
стосовно прийняття зустрічного позову для сумісного розгляду з первісним
позовом.

Відповідно
до роз'яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови
від 29.12.1976 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі
обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки
передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції
не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення у справі підлягає
скасуванню, а справа -направленню на новий розгляд до господарського суду
Луганської області.

При
новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно
перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і в
залежності від установлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись
статтями 43, 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110,
11111, 11112 Господарського процесуального кодексу
України Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Рішення
господарського суду Луганської області від 09.10.2007 р. та постанову Луганського
апеляційного господарського суду від 29.11.2007 р. у справі № 9/528пд
скасувати, справу направити на новий розгляд до господарського суду Луганської
області.

Касаційну
скаргу СПД ОСОБА_1 задовольнити частково.

Головуючий                                                                                  Т.
Дроботова

Судді
Н. Волковицька

Г. Мачульський