ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

№ 3/177

24.06.08

За позовом Закритого акціонерного товариства «Укрхімрембудобладнання»

До           Акціонерного товариства закритого типу «Інститут «ВНДІХІМПРОЕКТ»

(відповідач 1)

Регіонального відділення Фонду державного майна України по

місту Києву (відповідач 2)

Про            визнання недійсним договору купівлі-продажу № 118 від 30.06.1994 та

зобов’язання укласти додаткову угоду до договору № 109 від 18.06.1994

Суддя Сівакова В.В.

Представники:

Від позивача Гордієнко А.О. –по дов. № б/н від 07.03.2008

Від відповідача 1 Рибак І.В. –по дов. № 152 від 18.04.2008

Фугалевич В.О. –по дов. № 126 від 31.03.2008

Від відповідача 2 Братченко А.В. –по дов. № 12 від 01.02.2008

У засіданні брали участь

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України в судових засіданнях 06.05.2008 та 19.06.2008 оголошувалась перерва.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Закритого акціонерного товариства «Укрхімрембудобладнання»про визнання недійсними договору купівлі-продажу № 118 від 30.06.1994, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та Колективним підприємством Науково-дослідний проектний інститут хімічної промисловості «ВНДІХІМПРОЕКТ»та акт № 124 від 27.10.1994 прийому-передачі державного майна цілісного майнового комплексу, розташованого за адресою: м. Київ, вул. М.Раскової, 11, в частині викупу та передачі приміщень загальною площею700 кв. м на 6 поверсі по вул.М.Раскової,11 у м. Києві; про зобов'язання Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву укласти з Закритим акціонерним товариством «Укрхімремобладнання» додаткову угоду до договору № 109 від 18.06 1994, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та організацією орендарів орендного ремонтно-будівельного підприємства «Укрхімремобладнання»щодо викупу Закритим акціонерним товариством «Укрхімремобладнання»в процесі приватизації приміщень загальною площею700 кв. м на 6 поверсі по вул. М Раскової, 11 у м. Києві.

Відповідач 1 у письмовому відзиві на позов зазначає, що не є поважною причиною пропуску позовною давності той факт, що до 21.06.2007 ніхто не оспорював право власності на нежитлові приміщення площею 700 кв. м на шостому поверсі лабораторно-інженерного корпусу по вул. М. Раскової, 11 у м. Києві, оскільки 23.08.1995 РВ ФДМУ по м. Києву своїм листом № 30-03/1579 відмовило позивачу в укладені додаткової угоди до договору купівлі-продажу № 109 від 18.06.1994 та у видачі свідоцтва про право власності на спірні приміщення. Що стосується питання визнання недійсним договору купівлі-продажу № 118 від 30.06.1994, укладеного між РВ ФДМУ по м. Києву та Колективним підприємством зазначає наступне: 2.1. позивач у своїй позовній заяві посилається на своє пріоритетне право на приватизацію 700 кв. м на 6 поверсі по вул. М. Раскової, 11, в м. Києві. Але як було встановлено рішенням Господарського суду міста Києва по справі № 2/236, яке набуло законної сили, та підтверджено ухвалою апеляційної інстанції та постановою Вищого господарського суду України від 05.03.2008, ЗАТ «Укрхімремобладнання»своїм правом на приватизацію спірних приміщень не скористалося, а тому правові підстави для висновку про набуття ним права власності відсутні, Згідно ч. 2 ст. 35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні спорів, в яких беруть участь ті самі сторони. Що стосується розпорядження Кабінету Міністрів України від 27.06.1994 № 490-р та укладення договору купівлі-продажу № 118 від 30.06.1994 між відповідачем 1 та відповідачем 2, звертає увагу на таке: Статтею 20 додаткової угоди № 47 від 29.06.1994 про внесення змін та доповнень до договору оренди державного майна колективного підприємства «Інститут «ВНДІХІМПРОЕКТ» за № 109 від 03.08.1993 встановлюються умови договору стосовно третіх сторін, а саме: «Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 27.06.1994 № 490 - р частину службових приміщень об'єкту приватизації надано державним установам Укрстрахнагляду та Мінчорнобилю відповідно 320 кв. м та 600 кв. м в адміністративному будинку. Покупець гарантує дотримання умов договорів оренди № 53 від 29.06.1994, укладений із Укрстрахнаглядом та № 59 від 29.06.1994, укладений з Мінчорнобилем..,. Зміна умов орендних договорів покупця із Укрстрахнаглядом та Мінчорнобилем або їх розірвання можливі, тільки за згодою цих сторін.»На виконання вищезазначеного розпорядження Кабінету Міністрів України 30.06.1994 між відповідачем -1 та відповідачем 2 було укладено договір купівлі-продажу № 118. Твердження позивача, що відповідач 2 обманним шляхом («дезінформував КМУ») проводив приватизацію ЦМК вважає безпідставними, оскільки не підтверджуються відповідними доказами. Стаття 48 ЦК УРСР передбачала, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі порушує особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Невідповідність договору закону встановлюється судом. Рішенням по справі № 2/236 Господарського суду міста Києва встановлено, що акт від 27.10.1994 складено на підставі наказу Міністра хімічної промисловості СРСР від 20.11.1985 № 781, листів заступника Міністра хімічної промисловості СРСР від 11.05.1990 № АУ-2949, заступника голови Державного комітету з хімічної і нафтової промисловості України від 20.01.1992 № 3/140 та заступника Міністра промисловості України від 08.10.1993 № 04-14-2/59006, якими відповідача 2 було зобов'язано надати позивачу лише у користування спірні приміщення. Перехід права власності на спірні приміщення згадані документи не передбачали. Відповідно до ч. 7 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного майна»якщо в нежилих приміщеннях будинку, що є державною власністю, розміщується два чи більше державних або заснованих на оренді державного майна підприємств, то в разі прийняття рішення про приватизацію одного чи кількох з них займані ними приміщення, за відсутності заборони на приватизацію цього будинку, приватизуються разом з іншим майном підприємства після закріплення за названими співкористувачами займаних ними приміщень на праві повного господарського відання, оперативного управління або на договірних засадах. Саме з метою дотримання вимог цього Закону та розпорядження Кабінету Міністрів України № 490-р між відповідачем 1 та відповідачем 2 було укладено додаткову угоду № 47 від 29.06.1994 про внесення змін та доповнень до договору оренди державного майна колективного підприємства «Інститут «ВНДІХІМПРОЕКТ»за № 109 від 03.08.1993, в якій будь-яких прав позивача на спірні приміщення не передбачається. Отже договір купівлі-продажу № 118 від 30.06.1994 укладено відповідно до вимог чинного законодавства. Акт № 124 від 27.10.94 прийому-передачі державного майна цілісного майнового комплексу, який позивач просить визнати частково недійсним, не є предметом розгляду справи господарським судом. Відповідно до статті 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна. Тому відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України вважаємо за необхідне припинити провадження у справі в частині визнання частково недійсним акту прийому-передачі державного майна не може бути предметом розгляду справи господарським судом. Щодо вимог позивача укласти додаткову угоду до договору купівлі - продажу № 109 від 18.06.1994 не погоджується з наступних підстав. На сьогодні право власності на спірні приміщення та ЦМК визнано за відповідачем 2 рішеннями Господарського суду міста Києва по справам № 3/295 та № 2/236. Договір купівлі - продажу № 109 від 18.06.1994, до якого позивач вимагає внести зміни, укладено з Організацією орендарів Орендного ремонтно-будівельним підприємством «Укрхімремобладнання», яка на даний час не існує. Крім того як зазначалось вище РВ ФДМУ відмовило позивачу в укладенні додаткової угоди та видачі свідоцтва про право власності на спірні приміщення ще у 1995 році. Також Тимчасовим положенням про ФДМУ, затвердженого постановою Верховної Ради України від 07.07.1992 № 2558-ХІІ, не передбачено обов’язку ФДМУ укладати договори купівлі-продажу державного майна.

Відповідач 2 у письмовому відзиві на позов зазначає наступне

Між РВ ФДМУ по м. Києву та організацією орендарів Науково-дослідного і проектного інститут) хімічної промисловості «ВНДІХІМПРОЕКТ»03.08.1993 було укладено договір оренди майна, що належало до державної власності № 109. Між РВ ФДМУ по м. Києву та Організацією орендарів ремонтно-будівельного підприємства «Укрхімремобладнання»30.09.1992 було укладено договір оренди державного майна №Д-1971. Дане підприємство прийняло в оренду державне майно яке знаходилося по вул. Червоногвардійська, 5. 29.06.1994 було укладено додаткову угоду № 47 про внесення змін доповнень до договору оренди № 109 від 03.08.1993. Предметом внесення змін де даного договору було передбачено спосіб приватизації Науково-дослідного і проектного інституту хімічної промисловості «ВНДІХІМПРОЕКТ», а саме шляхом викупу орендарем, також умовою даних змін було передбачено, що покупець гаранту дотримання умов договорів оренди № 58 від 29.06.1994 укладеною Укрстрахнаглядом та № 59 від 29.06.1994 з Мінчорнобилем. Відповідно до «Методики оцінки вартості об’єктів приватизації»затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 717 від 08.09.1993, що діяла на той час було проведено повну інвентаризацію та здійснено оцінку вартості цілісного майнового комплексу Науково-дослідного і проектного інституту хімічної промисловості «ВНДІХІМПРОНКТ»станом на 01.04.1994. 28.04.1994 було складено акт оцінки вартості майна вище наведеного підприємства та затверджено РВ ФДМУ у м. Києву. В даному акті обліковувалися будівлі та споруди по вул. М.Раскової, 11, вартості яких повністю увійшла до вартості цілісного майнового комплексу Науково-дослідного проектного інституту хімічної промисловості «ВНДІХІМ1ІРОЕКТ». Між РВ ФДМУ по м. Києву та Організацією орендарів Науково-дослідного і проектного інституту хімічно промисловості «ВНДІХІМПРОЕКТ» 30.06.1994 було укладено договір купівлі продажу № 118 та підписано акт № 124 від 27.10.1994 прийому - передачі ЦМК «ВНДІХІМПРОЕКТ», яким передано всі будівлі та споруди по вул. М.Раскової, 11. На підставі вищенаведеного укладеного договору було надано свідоцтво про власність від 27.10.1994 № 117. Між РВ ФДМУ по м. Києву та Організацією орендарів ремонтно-будівельного підприємстві «Укрхімремобладнання»30.09.1992 було укладено договір оренди державного майна №Д-1971. Дане підприємство прийняло в оренду державне майно яке знаходилося по вул. Червоногвардійська,5. 13.06.1994 було укладено додаткову угоду № 31 про внесення змін та доповнень до договору оренди №Д-1071 від 30.09.1992. Предметом внесення змін до даного договору було передбачено спосіб приватизації організацією орендарів ремонтно-будівельного підприємства «Укрхімремобладнання», а саме шляхом викупу орендарем. Відповідно до «Методики оцінки вартості об’єктів приватизації» затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України №717 від 08.09.1993, що діяла на той час, було проведено повну інвентаризацію та здійснено оцінку вартості цілісного майнового орендного ремонтно-будівельного підприємства «Укрхімремобладнання». 28.04.1994 було складено акт оцінки вартості майна вище наведеного підприємства та затверджено РВ ФДМУ по м. Києву. В даному акті обліковувалися будівлі та споруди по вул. Червоногвардійська, 5, вартість яких повністю увійшла до вартості цілісного майнового комплексу орендного ремонтно-будівельного підприємства «Укрхімремобладнання». Між регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву та організацією орендарів орендного ремонтно-будівельного підприємства «Укрхімремобладнання»18.06.1994 було укладено договір купівлі-продажу №109 та підписано акт №118 від 28.09.1994 прийому - передачі ЦМК «Укрхімрембладнання». яким передано всі будівлі та споруди по вул. Червоногвардійській, 5. На підставі вищенаведеного укладеного договору було надано свідоцтво про власність від 28.09.1994 №110. Позивач вимагає визнати недійсним договір №118 від 30.06.1994 та укласти додаткову угоду, що до цього законних підстав не має, оскільки: по-перше - Позивач не є ні стороною, ні власником майна по даному договорі; по-друге - відносини між підприємствами є одноособові, які не мають ніякого відношення до РВ ФДМУ по м. Києву. Враховуючи вищенаведені факти, вбачається, що будинок по вул. М.Раскової. 11 ввійшов до приватизаційної маси Науково-дослідного і проектного інституту хімічної промисловості «ВНДІХІМПРОЕКТ», власником даного будинку в процесі приватизації стала організація орендарів Науково-дослідного і проектного інституту хімічної промисловості «ВНДІХІМПРОЕКТ». Господарські відносини, які склалися між організацією орендарів Науково-дослідного і проектного інституту хімічної промисловості «ВНДІХІМПРОЕКТ»та організацією орендарів орендного ремонтно-будівельного підприємства «Укрхімремобладнання»не мають ніякого відношення до приватизації цих підприємств і укладених вище перелічених угод купівлі-продажу.

Позивачем було заявлено клопотання про витребування у відповідача 1 матеріалів інвентаризаційних справ орендного підприємства науково-дослідного проектного інституту хімічної промисловості «ВНДІХІМПРОЕКТ»та орендного ремонтно-будівельного підприємства «Укрхімремобладнання».

Розглянувши подане клопотання суд не вбачає підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В матеріалах справи достатньо доказів, які надають суду можливість встановити обставини щодо правомірності набуття права власності на приміщення площею 700 кв. м., розташовані на шостому поверсі у будинку за адресою: м. Київ, вул. М. Раскової, 11. Крім того, з рішень по справі № 2/236 вбачається, що в процесі розгляду справи № 2/236 питання правомірності набуття права власності на спірні приміщення вже вирішувалося господарським судом.

З огляду на те, що у справі № 2/236 приймали участь і позивач, і відповідач 2, обставини правомірності набуття права власності на приміщення площею 700 кв. м., розташовані на шостому поверсі у будинку за адресою: м. Київ, вул. М. Раскової, 11 не потребують додаткового дослідження і доказування по даній справі.

Позивачем було заявлено клопотання про залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог Міністерство промислової політики України.

Розглянувши подане клопотання господарський суд відзначає

Відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або з ініціативи господарського суду.

Враховуючи те, що прийняття рішення з даного господарського спору не може вплинути на права або обов’язки Міністерства промислової політики України щодо однієї із сторін, приймаючи до уваги підстави та предмет позову, господарський суд вважає, що відсутні підстави для залучення останнього до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог.

Позивачем було заявлено клопотання про забезпечення позову шляхом заборони відповідачам вчиняти дії щодо відчуження 700 кв. м. на 6 поверсі адміністративного корпусу по вул. М.Раскової, 11 у. м. Києві; шляхом заборони Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна здійснювати реєстрацію права власності на 700 кв. м. на 6 поверсі адміністративного корпусу по вул. М.Раскової, 11 у м. Києві. При цьому посилається на те, що позивачу стало відомо, що відповідач 1 ініціює переоформлення права власності у БТІ та відчуження спірного приміщення (700 кв. м. на 6 поверсі по вул. М.Раскової, 11 у м. Києві). У випадку відчуження відповідачем 1 спірного приміщення виконання рішення суду, якщо таке буде постановлено на користь позивача, буде неможливим.

Розглянувши клопотання суд відзначає, що воно не підлягає задоволенню, оскільки

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно п. 1.1 Роз’яснення Вищого господарського суду України від 12.12.2006 № 01-8/2776 «Про деякі питання практики застосування забезпечення позову»заявник повинен обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 33 ГПК України, обов’язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов’язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Заявником не подано належних та допустимих доказів в підтвердження того, що відповідачами здійснюються будь-які дії щодо переоформлення права власності та відчуження приміщення що належить позивачу.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

30 червня 1994 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та відповідачем 2 було укладено договір купівлі-продажу № 118 (далі –договір купівлі-продажу № 118).

Відповідно до пункту 1.1 договору купівлі-продажу № 118, відповідач 1 продав, а відповідач 2 купив державне майно цілісного майнового комплексу «науково-дослідного і проектного інституту хімічної промисловості «ВНДІХІМПРОЕКТ», яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. М. Раскової, 11, на земельній ділянці розміром 16 703,69 кв. м.

З урахуванням положень частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Тобто, відповідність укладеного між відповідачами договору купівлі-продажу № 118 слід оцінювати з точки зору законодавства, чинного на момент укладення оспорюваного позивачем договору.

Відповідно до частини першої статті 48 Цивільного кодексу УРСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Позивач стверджує, що договір купівлі-продажу № 118 порушує його переважне право на викуп орендованих нежитлових приміщень загальною площею 700 кв. м., що розташовані на шостому поверсі будинку на вул. М. Раскової, 11 у м. Києві, а також суперечить законодавству України про приватизацію державного майна, оскільки за договором купівлі-продажу № 118 відповідач 2 набув право власності на спірні приміщення, які на думку позивача, належали останньому.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договорів, укладених між позивачем та відповідачем 2, позивач мав у користуванні нежитлові приміщення площею 700 кв. м., розташовані у будинку за адресою: м. Київ, вул. М. Раскової, 11.

Згідно з пунктом 3.2 договору купівлі-продажу № 118, передача об’єкта приватизації відповідачем 1 і прийняття об’єкта приватизації відповідачем 2 засвідчується актом передачі, що підписується сторонами.

27 жовтня 1994 року між відповідачами було складено акт приймання-передачі державного майна цілісного майнового комплексу колективного підприємства Науково-дослідний і проектний інститут хімічної промисловості «ВНДІХІМПРОЕКТ»(далі –акт № 124).

Згідно акта № 124 відповідач 1 передав, а відповідач 2 прийняв викуплене ним державне майно цілісного майнового комплексу колективного підприємства «ВНДІХІМПРОЕКТ»вартістю 3 071 030 000 карбованців, яке включало також будівлі і споруди, розташовані на вул. М. Раскової, 11 у місті Києві, в тому числі і розташовані у них спірні приміщення.

Пунктом 2.3 договору купівлі-продажу № 118 встановлено, що право власності на державне майно, яке приватизується переходить до відповідача 2 з дня підпису сторонами і нотаріального посвідчення цього договору. До цього часу державне майно знаходиться у відповідача 2 на праві повного господарського відання.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач 2 за договором купівлі-продажу № 118 набув право власності на всі будівлі і споруди, розташовані на вул. М. Раскової, 11, у місті Києві, в тому числі і на приміщення площею 700 кв. м., розташовані на шостому поверсі, 30 червня 1994 року.

Твердження позивача про те, що йому належить переважне право на приватизацію спірних приміщень згідно Особливостей проведення приватизації у будівництві, затверджених наказом Голови Фонду державного майна України і Міністерства України у справах будівництва і архітектури від 11.01.1993 № 4/1 (далі –Особливості проведення приватизації), судом не приймається до уваги, оскільки, в абзаці 1 Особливостей проведення приватизації вказано, що даний порядок проведення приватизації враховує діюче законодавство, галузеві особливості будівництва і рекомендується для застосування в процесі приватизації майна державних будівельно-монтажних організацій, підприємств будівельної індустрії і промисловості будівельних матеріалів, науково-дослідних, проектних, проектно-пошукових, проектно-конструкторських організацій будівельної галузі незалежно від їх підпорядкування.

Позивач не надав суду доказів того, що на момент укладення договору купівлі-продажу № 118 він відносився до підприємств будівельної галузі.

Таким чином, положення Особливостей проведення приватизації на позивача не поширюються.

Крім того, Особливостями проведення приватизації не передбачено переважного права на приватизацію приміщень, які знаходилися у користуванні підприємства.

Згідно Особливостей проведення приватизації, підприємство, у користуванні якого знаходилися приміщення, мало тільки право їх приватизувати на загальних засадах у відповідності до чинного законодавства про приватизацію державного майна.

18 червня 1994 року між позивачем та відповідачем 1 було укладено договір купівлі-продажу № 109 (далі –договір купівлі-продажу № 109) згідно умов якого, відповідач 1 продав, а позивач купив державне майно цілісного майнового комплексу орендного ремонтно-будівельного підприємства «Укрхімремобладнання», яке знаходиться за адресою: м. Київ-105, вул. Червоногвардійська, 5 на земельній ділянці площею 0,18 га (на підставі рішення 2187/1 від 16.12.1969 року виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящихся).

Таким чином, за договором купівлі-продажу № 109 позивач став власником лише того майна, яке було розташоване на вул. Червоногвардійській, 5 у м. Києві і не набув права власності на спірні приміщення, розташовані на шостому поверсі будинку на вул. М. Раскової, 11 у місті Києві.

Є безпідставними посилання позивача на абзац 2 частини шостої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного майна», який зазначає, що якщо в нежилих приміщеннях будинку, що є державною власністю, розміщується два чи більше державних або заснованих на оренді державного майна підприємств, то в разі прийняття рішення про приватизацію одного чи кількох з них займані ними приміщення, за відсутності заборони на приватизацію цього будинку, приватизуються разом з іншим майном підприємства після закріплення за названими співкористувачами займаних ними приміщень на праві повного господарського відання, оперативного управління або на договірних засадах, оскільки дана норма закону на час укладення договору купівлі-продажу № 118 не була чинною, а тому, у суду відсутні підстави оцінювати оспорюваний договір на відповідність зазначеній нормі закону.

Крім того, позивач не надав доказів того, що він мав бажання приватизувати спірні приміщення разом з майном, яке було розташоване за адресою: вул. Червоногвардійська, 5 у м. Києві, у відповідності до положень статті 11 Закону України «Про приватизацію державного майна».

Також, є необґрунтованим твердження позивача про невідповідність договору купівлі-продажу № 118 вимогам частини шостої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», яка зазначає, що порушення встановленого законодавством порядку приватизації або прав покупців є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу об'єкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством України, оскільки вказана норма набула чинності лише у 1997 році, тобто після того, як було укладено договір купівлі-продажу № 118.

Відповідно до пункту 5.2. договору купівлі-продажу № 118, відповідач 2 зобов’язався виконувати умови договору купівлі-продажу, що витікають з додаткової угоди до договору оренди від 03.08.1993 № 109.

З наявної у матеріалах справи додаткової угоди № 47 від 29.06.1994 вбачається, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 27.10.1993 № 894-р та від 27.06.1994 № 490-р частину службових приміщень об’єкта приватизації надані державним установам Укрстрахнагляду та Мінчорнобилю відповідно 320 кв. м. та 600 кв. м. в адміністративному будинку. Відповідач 2 гарантує дотримання умов договорів оренди № 25 від 29.06.1994, укладеного із Укрстрахнаглядом та № 59 від 219.06.1994, укладеного з Мінчорнобилем.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 27.06.1994 № 490-р, було дозволено проведення приватизації державного майна цілісного майнового комплексу орендного підприємства «ВНДІхімпроекту»та вказано розмістити підрозділи Мінчорнобиля в адміністративному будинку по вул. М.Раскової, 11 у м. Києві.

Крім того, дано вказівку ВНДІхімпроекту забезпечити вивільнення для розміщення підрозділів Мінчорнобиля службових приміщень площею 600 кв. метрів на шостому поверсі та надати додатково Укрстрахнагляду службові приміщення площею 700 кв. метрів на восьмому поверсі зазначеного будинку.

Відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 11 січня 1993 р. № 5-93 «Про впорядкування використання адміністративних будинків і нежитлових приміщень, що перебувають у державній власності»(далі –Декрет № 5-93) договори найму (оренди) з користувачами цих приміщень вважаються розірваними з дня набуття чинності цим розпорядженням.

Згідно Декрету № 5-93, Кабінет Міністрів України має право приймати рішення про розміщення центральних державних органів, створюваних Верховною Радою України, Президентом України та Кабінетом Міністрів України, а також дипломатичних представництв і консульств іноземних держав в Україні в адміністративних будинках і нежитлових приміщеннях, що є у державній власності та належать підприємствам, установам і організаціям на праві повного господарського відання або оперативного управління.

З вищевикладеного вбачається, що вказівка Кабінету Міністрів України про те, що відповідач 2 зобов’язаний розмістити у спірних приміщеннях Мінчорнобиль є підтвердженням того, що ці приміщення перебували у його повному господарському віданні та свідчить про те, що договори найму (оренди) з користувачами цих будинків і приміщень вважаються розірваними з моменту прийняття Кабінетом Міністрів України рішення про розміщення в них Мінчорнобиля є адресованою не відповідачу 2, а особам, які на підставі договорів оренди, укладених з відповідачем 2, користувалися приміщеннями, розташованими у цілісному майновому комплексі, який був приватизований відповідачем 2 на підставі договору купівлі-продажу № 118.

Розміщення у спірних приміщеннях Мінчорнобиля не перешкоджала відповідачу 2 здійснити їх приватизацію з урахування зобов’язань відповідача 2 згідно додаткової угоди № 47 від 29.06.1994 та пункту 5.2. договору купівлі-продажу № 118. Отже, твердження позивача про те, що до приватизаційної маси інституту «ВНДІХІМПРОЕКТ»спірні приміщення не увійшли є безпідставним та не підтверджується матеріалами справи.

З огляду на те, що про позивача, у розпорядженні Кабінету Міністрів України від 27.06.1994 № 490-р, мова не йшла, у відповідача 2 не виникло зобов’язань щодо нього.

Твердження позивача про набуття у власність спірних приміщень на підставі акта від 27.10.1994 спростовуються рішенням Господарського суду міста Києва від 25.07.2007 у справі № 2/236, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2007, яке є преюдиційним для даної справи та яким було встановлено, що за актом від 27.10.1994 позивач ніколи не набував у власність спірних приміщень, в тому числі і шляхом їх приватизації, оскільки законним їх власником завжди був відповідач 2. Крім того, акт від 27.10.1994 було складено після укладення договору купівлі-продажу № 118.

Посилання позивача на те, що акт від 27.10.1994 було укладено за сприянням відповідача 1 є безпідставним, оскільки в акті від 27.10.1994 не вказано, що він складений за участю відповідача 1.

Враховуючи вище викладене, суд не вбачає невідповідності чи суперечності договору купівлі-продажу № 118 вимогам законодавства про приватизацію державного майна, яке було чинним на момент укладення оспорюваного договору, а тому підстав для визнання договору купівлі-продажу № 118 недійсним у суду не має.

Щодо вимоги позивача про визнання недійсним акта № 124 від 27.10.1994 приймання-передачі суд відзначає, що

Виключний перелік справ, підвідомчий господарським судам, визначений ст. 12 ГПК України, яка носить імперативний характер, зокрема, ними, є:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім:

спорів про приватизацію державного житлового фонду;

спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов;

спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін;

спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів;

інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство.

3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції.

4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів.

Поняття угоди визначено ст. 41 Цивільного кодексу УРСР, відповідно до якої угодами визначаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов’язків.

Таким чином, угоди носять вольовий характер, який проявляється в бажанні осіб встановити права і прийняти обов’язки з метою досягнення правового результату.

Жодних прав і обов’язків, характерних для угоди як виду зобов’язання, оспорюваний акт приймання-передачі не породжує. У ньому не зафіксовано, які права і обов’язки виникають між сторонами, і якому інституту договірних зобов’язань вони характерні.

Зокрема, в залежності від інституту договірних зобов’язань зміст угоди відрізняється правами та обов’язками сторін за нею, тобто своїми істотними умовами.

В оспорюваному акті приймання-передачі відсутні будь-які дані про прийняття сторонами за ними на себе будь-яких прав чи обов’язків, тобто відсутні істотні умови. Вони тільки зазначають факт, який відбувся на підставі договору купівлі-продажу № 118 від 30.06.1994.

З огляду на це, оспорюванний акт не є правовстановлюючим, а тільки правопідтверджувальним документом.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги те, що оспорюваний акт не є угодою, спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, а провадження у справі в цій частині підлягає припиненню.

Також, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача щодо зобов’язання відповідача 1 укласти з позивачем додаткову угоду до договору купівлі-продажу № 109 з огляду на наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що листом від 26.04.1995 № Л/01-86 ЗАТ «Укрхімремобладнання»звернулося до Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву з проханням укласти до договору купівлі-продажу № 109 додаткову угоду.

Відповідач 1 листом від 23.08.1995 № 30-03/1579 відмовив позивачу в укладенні такої угоди.

Відповідно до частини першої статті 188 Господарського кодексу України, зміна господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Частина четверта статті 188 Господарського кодексу України зазначає, що у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Згідно з пунктом 10.1 договору купівлі-продажу № 109, зміна умов договору можлива тільки за згодою сторін, що оформлюється у нотаріальному порядку.

Відповідно до частини першої статті 14 Цивільного кодексу України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно статті 12 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до частини другої статті 14 Цивільного кодексу України, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Договір купівлі-продажу № 109 та законодавство України не встановлюють для відповідача 1 обов’язку укладати з позивачем додаткову угоду до вказаного договору.

Указ Президента України від 30.12.1994 № 827/94 «Про заходи щодо прискорення процесу малої приватизації в Україні»(далі –Указ № 827/94) не може вважатися законодавчою підставою для укладення додаткової угоди до договору купівлі-продажу № 109 між позивачем та відповідачем 1, оскільки Указ № 827/94 набрав чинності після того, як було укладено договір купівлі-продажу № 118 та акт № 124. На момент прийняття Указу № 827/94 спірні приміщення вже були приватизовані відповідачем 2, отже, положення Указу № 827/94 не можуть застосовуватися до відносин між позивачем та відповідачем 1, які виникли на підставі договору купівлі-продажу № 109.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України зазначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач не надав суду доказів на підтвердження своїх вимог, а тому позовні вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу № 118 та зобов’язання відповідача 1 укласти з позивачем додаткову угоду до договору купівлі-продажу № 109 задоволенню не підлягають.

Крім того, відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно частини першої статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Договір купівлі-продажу № 109 було укладено між позивачем та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву 18.06.1994. З листа від 26.04.1995 № Л/01-86 та акта від 27.10.1994 вбачається, що при укладенні вказаного договору позивачу було відомо про те, що до складу приватизаційної маси приміщення площею 700 кв. м., розташовані на шостому поверсі адміністративного корпусу за адресою: м. Київ, вул. М. Раскової, 11, не увійшли та були передані у власність відповідачу 2, отже, згідно договору купівлі-продажу № 109 позивач не набув на них право власності.

Таким чином, позивачу повинно було бути відомо про порушення свого права щодо спірних приміщень та про осіб, які його порушили - відповідачів по цій справі, у 1994 році.

Листом Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 23.08.1995 № 30-03/1579 також підтверджується, що позивачу було відомо про відмову відповідача 1 укласти з ним додаткову угоду до договору купівлі-продажу № 109 ще у 1995 році.

Зважаючи на вищевикладене, у позивача право на позов щодо визнання недійсними договору купівлі-продажу № 118 та акту до нього № 124 виникло 27.10.1994, а щодо зобов’язання відповідача 1 укласти додаткову угоду до договору купівлі-продажу № 109 –у 1995 році.

Відповідно до пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Стаття 71 Цивільного кодексу УРСР зазначає, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки, який у відповідності до статті 76 Цивільного кодексу УРС, починає свій перебіг з дня виникнення права на позов - з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Отже, позивач мав право на звернення до суду за захистом свого порушеного права щодо визнання недійсними договору купівлі-продажу № 118 та акту до нього № 124 до 27.10.1997, а щодо вимоги про зобов’язання відповідача 1 укласти додаткову угоду до договору купівлі-продажу № 109 –до 1998 року.

З даним позовом ЗАТ «Укрхімремобладнання»звернулося до Господарського суду міста Києва 28.03.2008, тобто через 10 років після того, як позивач дізнався про порушення свої прав відповідачами.

Таким чином, строк позовної давності позивачем було пропущено.

Стаття 80 Цивільного кодексу УРСР зазначала, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. При цьому, якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Положеннями частини другої статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Відповідно до частини п’ятої статті 267 Цивільного кодексу України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Однак, згідно частини третьої і четвертої статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, що є підставою для відмови у позові.

Відповідачем 2 було зроблено заяву про пропуск позивачем строку позовної давності по даній справі.

Як вбачається з матеріалів справи, поважними причинами пропущення строку позовної давності позивач зазначає те, що, оскільки до останнього часу (до 21.06.2007) ніхто не оспорював право власності ЗАТ «Укрхімремобладнання»на придбані в процесі приватизації приміщення загальною площею 700 кв. м. на шостому поверсі на вул. М. Раскової, 11 у м. Києві (на підставі акта від 27.10.1994) про порушення свого права позивач дізнався лише влітку 2007 року, коли відповідач 2 звернувся до нього з відповідним позовом.

Разом з тим, вказані обставини не можуть бути прийняті судом як поважні причини не можливості звернення позивача до суду за захистом своїх прав з огляду на те, що позивач, починаючи з 1994 року мав можливість звернутися до суду за захистом своїх прав незалежно від інших осіб. Доказів неможливості звернення до суду протягом вказаного терміну позивач суду не надав.

З урахування вище викладеного, на підставі статті 267 Цивільного кодексу України, у зв’язку зі спливом строку позовної давності, позовні вимоги ЗАТ «Укрхімремобладнання»також задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, ст. ст. 80, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Провадження у справі в частині визнання недійсним акту приймання-передачі № 124 від 27.10.1994 державного майна цілісного майнового комплексу, розташованого за адресою: м. Київ, вул. М. Раскової, 11, підписаного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та Колективним підприємством Науково-дослідний проектний інститут хімічної промисловості «ВНДІХІМПРОЕКТ»в частині передачі приміщень загальною площею 700 кв. м. на шостому поверсі по вул. М. Раскової, 11 у м. Києві припинити.

2. В позові в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу № 118 від 30.06.1994, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та Колективним підприємством Науково-дослідний проектний інститут хімічної промисловості «ВНДІХІМПРОЕКТ»в частині передачі приміщень загальною площею 700 кв. м. на шостому поверсі по вул. М. Раскової, 11 у м. Києві відмовити повністю.

3. В позові в частині зобов'язання Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву укласти з Закритим акціонерним товариством «Укрхімремобладнання»додаткову угоду до договору № 109 від 18.06 1994, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та організацією орендарів орендного ремонтно-будівельного підприємства «Укрхімремобладнання»щодо викупу Закритим акціонерним товариством «Укрхімремобладнання»в процесі приватизації приміщень загальною площею 700 кв. м на 6 поверсі по вул. М Раскової, 11 у м. Києві відмовити повністю.

Суддя

В.В. Сівакова