ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2008 р.

№
9/705/06

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка
І.А. -головуючого,

Разводової
С.С.,

Самусенко
С.С. -доповідача,

розглянувши
матеріали касаційної скарги

Фізичної особи-підприємця  ОСОБА_1

на рішення   та постанову

господарського суду Миколаївської
області  від 20 листопада 2007 року
Одеського апеляційного господарського суду
від 07 лютого 2008 року

у справі

№ 9/705/06-НР

господарського
суду

Миколаївської
області

за позовом

ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" в
особі Миколаївської обласної дирекції

до1. Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_22. Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

про
за зустрічним позовом  до  простягнення 137 086,51 євро  Фізичної особи - підприємця  ОСОБА_21. ВАТ "Райффайзен Банк
Аваль" в особі Миколаївської обласної дирекції 2. Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 визнання договору переведення боргу недійсним

за
участю представників

сторін

від
позивача - Сташук О.Г.,  від
відповідача-1 -ОСОБА_3, від відповідача-2-ОСОБА_4

В С Т А Н О В И В:

ВАТ
„Райффайзен Банк Аваль” в особі Миколаївської обласної дирекції звернулось до
господарського суду Миколаївської області із позовом до фізичної особи
-підприємця ОСОБА_2. про стягнення заборгованості за кредитним договором №
010/08-11/84 СR від 07.03.2003 в загальній сумі 137 086,51євро, з яких 41
536,51 євро є загальною простроченою заборгованістю на 27.09.2006, а 95 550
євро -частиною кредиту, що підлягає достроковому поверненню.

Фізична особа -підприємець ОСОБА_2 в
свою чергу звернувся із зустрічним позовом до ВАТ „Райффайзен Банк Аваль” в
особі Миколаївської обласної дирекції та фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 про
визнання договору про переведення боргу, укладеного між Акціонерним
поштово-пенсійним банком Аваль в особі Миколаївської обласної дирекції,
фізичною особою -підприємцем
ОСОБА_2  та фізичною особою
-підприємцем ОСОБА_1 від 03.10.2005 недійсним.

Постановою Вищого господарського суду
України від 24.07.2007 рішення
господарського  суду  Миколаївської
області  від  26.01.2007
та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 17.04.2007
скасовано, оскільки суди не дослідили дійсні правовідносини сторін, зокрема,
при укладенні спірної угоди про переведення боргу та договору від 14.10.2005,
за яким сторони дійшли згоди про передачу фізичною особою -підприємцем ОСОБА_1
на користь фізичної особи -підприємця ОСОБА_2. майна, яке згідно договору
застави майна від 17.03.2003, договору застави майна від 21.03.2003 та договору
іпотеки від 11.02.2005 було передано фізичною особою -підприємцем ОСОБА_1 в заставу
банку, справу направлено на новий розгляд.

При новому розгляді, справі було
присвоєно № 9/705/06-НР і рішенням господарського суду Миколаївської області
від 20.11.2007 (суддя А.К. Семенов) первісний позов задоволено, стягнуто з
фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 на користь банку 117 000 євро боргу, 19
265,99 євро відсотків, 11 695,78 євро пені та відмовлено в позові до СПД
ОСОБА_2. Зустрічний позов задоволено, визнано недійсним договір про переведення
боргу від 03.10.2007 з дати його укладення.

Рішення
місцевого господарського суду мотивовано тим, що договір поруки від 05.03.2005,
укладений між фізичною особою -підприємцем ОСОБА_2 та банком з метою
забезпечення виконання зобов'язань фізичною особою -підприємцем ОСОБА_1 за
кредитним договором втратив чинність, тому що між банком і фізичною особою
-підприємцем ОСОБА_1 03.10.2005 було укладено додаткову угоду № 6 до кредитного
договору № 010/08-11/84 СR, згідно якої було продовжено термін користування
кредитними коштами до 10.10.2010 і банком не доведено, що названа додаткова
угода № 6 узгоджена з фізичною особою -підприємцем ОСОБА_2.

Місцевим господарським судом також
встановлено, що договір про переведення боргу не відповідає фактичному
волевиявленню сторін, суперечить ч. 5 ст. 203 ЦК України.

Постановою
Одеського апеляційного господарського суду від 07.02.2008 рішення
господарського суду Миколаївської області у даній справі змінено, на підставі
того, що задовольняючи позов банку про стягнення пені, нарахованої за період з
01.11.2005 по 12.10.2007 в сумі 111 695,78 євро судом не враховані вимоги ч.6
ст. 232 Господарського кодексу України. Розмір пені, яка підлягає стягненню
відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України складає 44 99,73 євро. В іншій частині
рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У
касаційній скарзі фізична особа -підприємець ОСОБА_1 просить скасувати рішення
господарського суду Миколаївської області від 20.11.2007 та постанову Одеського
апеляційного господарського суду від 19.02.2008 у справі №9/705/06-НР та
прийняти нове рішення, яким відмовити фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 у
задоволенні зустрічного позову та задовольнити первісний позов ВАТ
"Райффайзен Банк Аваль".

В
обґрунтування касаційної скарги фізична особа -підприємець ОСОБА_1, посилається
на неправильне застосування господарськими судами норм матеріального права, а
саме ч.5 ст.203, ст.234 ЦК України.

Вищим
господарським судом України ухвалою від 23.04.2008 у справі №9/705/06-НР
порушено касаційне провадження.

Стаття
1117 ГПК України передбачає, що переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин
справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно
до встановлених обставин та досліджених матеріалів справи Акціонерним
поштово-пенсійним банком "Аваль" (АППБ), правонаступником якого є ВАТ
"Райффайзен Банк Аваль", та фізичною особою -підприємецем ОСОБА_1
укладено кредитний договір № 010/08-11/84 CR від 07.03.2003, за умовами якого АППБ
"Аваль" зобов'язався відкрити фізичній особі -підприємецю ОСОБА_1
кредитну лінію у сумі, еквівалентній 75 000 євро, із сплатою за користування
кредитом 13 % річних, строком до 07.03.2005.

В п. 7.4 кредитного договору
передбачено, що банк має право достроково вимагати погашення заборгованості
позичальника за кредитом, включаючи нараховані відсотки та штрафні санкції.

Додатковою угодою № 2 від 19.11.2003
до кредитного договору від 07.03.2003
кредитну лінію збільшено до 117 000 євро з погашенням у строки,
передбачені графіком погашення зі сплатою 13% річних.

05.03.2005 за договором поруки №
010/08-11/84CR-1 фізична особа -підприємець ОСОБА_2 прийняв на себе
зобов'язання перед банком відповідати за зобов'язанням фізичної особи -підприємця
ОСОБА_1, які виникають з умов кредитного договору від 07.03.2003 № 010/08-11/84
CR у повному обсязі цих зобов'язань.

Також
судами досліджено, що 03.10.2005 до кредитного договору між банком, фізичною
особою -підприємцем ОСОБА_1 та фізичною особою -підприємцем ОСОБА_2 укладено
договір про переведення боргу за умовами якого, фізична особа -підприємець
ОСОБА_1 як первісний боржник передає, а фізична особа -підприємець ОСОБА_2 за
згодою банку, як кредитора, приймає на себе зобов'язання, як новий боржник,
грошовий борг в сумі 117 000 євро, що виник в результаті неналежного виконання
первісним боржником зобов'язань за кредитним договором № 010/08-11/84CR від
07.03.2003.

Враховуючи виконання зобов'язань
банком перед фізичною особою -підприємцем ОСОБА_1 за кредитним договором і
порушенням останнім зобов'язання щодо повернення кредиту за кредитним договором
та додатковими угодами до нього, банк з посиланням на ст. 193 Господарського
кодексу України, ст.ст. 546, 553 ЦК України просив стягнути з фізичних осіб
-підприємців ОСОБА_1 та ОСОБА_2. в солідарному порядку 147 961,77 євро в т. ч.
117 000 євро боргу, 192 65,99 євро відсотків, 111 695,78 євро пені за період з
01.11.2005 по 12.10.2007.

Розглядаючи спір по суті,
господарський суд першої інстанції встановив, що повернення кредиту за
кредитним договором від 07.03.2003 було забезпечено договором поруки №
010/08-11/84CR-1 від 05.03.2005, укладеним банком з фізичною особою
-підприємцем ОСОБА_2.

Додатковою
угодою № 6 від 03.10.2005 до кредитного договору від 07.03.2003 між банком і
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, укладеною після договору поруки,
зменшено розмір річних з 13% до 11,5% та продовжено строк дії кредитного
договору до 10.10.2010. При цьому, названа додаткова угода № 6 не була
узгоджена з поручителем.

Господарські суди попередніх
інстанцій дійшли висновку про припинення поруки згідно ч.1 ст. 559 ЦК України у
зв`язку із збільшенням обсягу відповідальності фізичної особи -підприємця
ОСОБА_2. як поручителя фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 за договором поруки
від 05.03.2005 внаслідок укладення останнім додаткового договору № 6 від
03.10.2005 до кредитного договору № 010/08-11/84CR.

Також господарські суди зазначили, що
договір поруки був укладений 05.03.2005 після підписання банком і фізичною
особою -підприємцем ОСОБА_1 додаткової угоди № 2 від 19.11.2003 до кредитного
договору від 07.03.2003 зі збільшенням кредитної лінії до 117 000 євро, але до
укладення додаткової угоди № 6 від 03.10.2005, тому  наявні у справі докази свідчать, що фізична
особа -підприємець  ОСОБА_2 поручився за
виконання фізичною особою -підприємцем ОСОБА_1 зобов'язань виключно в
установлених ними обсягах, а у зв`язку з укладанням додаткового договору № 6
від 03.10.2005 його порука припинилася.

Апеляційна інстанція встановила, що
задовольняючи позов банку про стягнення пені, нарахованої за період з
01.11.2005 по 12.10.2007 в сумі 111 695,78 євро господарським судом першої
інстанції не враховані вимоги ч. 6 ст. 232 ГК України, відповідно до якої
розмір пені,  яка підлягає стягненню
складає 4 499,73 євро.

Відповідно до ст. 1117 ГПК
України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями чи відхилені
ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Вищенаведені
встановлені судами попередніх інстанцій обставини у даній справі спростовують
доводи касаційної скарги.

За
п.1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами
першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Розглядаючи
спір по суті на підставі досліджених матеріалів справи, господарські суди
попередніх інстанцій встановили, що договір про переведення боргу від
03.10.2005 не спрямований на реальне настання правових наслідків, які
обумовлені ним, і визнали його недійсним.

Банк
погодився з судовими рішеннями у даній справі про визнання недійсним  договору про переведення боргу від 03.10.2005
та стягненням відповідної суми позову з фізичної особи -підприємця ОСОБА_1

Відповідно
до пояснень банку дебіторська заборгованість СПД -фізичної особи ОСОБА_1 не
була зменшена на суму, вказану в п.1 договору переведення боргу від 03.10.2007,
оскільки не було переоформлено кредитний договір з СПД -фізичної особи ОСОБА_1
на СПД -фізичну особу ОСОБА_2.

Щодо
договору поруки суди врахували з огляду на встановлені обставини, що згідно п.1
статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди
поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Враховуючи
вищевикладене, Вищим господарським судом України встановлено, що доводи
касаційної скарги не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду
справи.

З огляду на встановлені
судами обставини, господарський суд касаційної інстанції встановив, що
господарськими судами першої та апеляційної інстанцій повно, всебічно і
об'єктивно досліджено докази та обставини у справі з дотриманням норм
матеріального і процесуального права, тому касаційна скарга фізичної особи
-підприємця ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а постанова Одеського апеляційного
господарського суду має бути залишена без змін.

Враховуючи
вказане, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119,
11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу фізичної особи
-підприємця ОСОБА_1залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 07.02.2008 у справі № 9/705/06-НР залишити без
змін.

Головуючий
суддя                                                                       І.
Плюшко

Судді:
С. Разводова

С. Самусенко