ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
ПОСТАНОВА

"07" жовтня 2008 р.

Справа № 4/223

Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Хилька Ю.І. за участю секретаря судового засідання Волоткевича А.В. розглянувши справу № 4/223

за позовом: Прокуратури Олександрійського району в інтересах держави, в особі Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, 25009, м. Кіровоград, вул. 50 р. Жовтня, 7а,

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "Млиновий комплекс "Олександрія-борошно", 28020, Кіровоградська область, Олександрійський район, с. Приютівка, вул. Привокзальна, 1а,

про стягнення 16 746,56 грн.

час прийняття вступної та резолютивної частини постанови: 11 год. 22 хв.

Представники:

від прокуратури - участі не брав;

від позивача - участі не брав. До судового засідання засобами факсимільного зв'язку направлено заяву представника позивача про розгляд справи без його участі, без визначення причин не явки. Крім того, позивач наголошує на підтриманні позовних вимог в повному обсязі.

від відповідача - Горобець О.Л., довіреність № б/н від 01.07.2008 року;

від Олександрійського МЦЗ - Горшельов С.О., довіреність № 02-1870 від 28.03.2008 року;

Суть спору:

Прокурором Олександрійського району заявлено позов в інтересах держави в особі Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів м. Кіровоград до товариства з обмеженою відповідальністю "Млиновий комплекс "Олександрія-борошно" про стягнення 16746 грн. 56 коп. штрафних санкцій за невиконання нормативу по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів в 2007 році. В судовому засіданні 19.08.2008 року представник позивача керуючись ст.51 КАС України заявив клопотання про зміну позовних вимог та просить стягнути з відповідача крім суми штрафних санкцій також пеню за несвоєчасне проведення оплати штрафних санкцій в розмірі 274 грн. 70 коп. за період з 16.04.2008 року по 26.05.2008 року включно. та визначено загальну суму до стягнення у вигляді 16746 грн. 56 коп. штрафних санкцій та 274 грн. 70 коп. пені на загальну суму 17021 грн. 26 коп. Клопотання представника позивача прийнято судом до розгляду.

Дослідивши матеріали справи, факти та відповідні їм правовідносини між сторонами спору, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ :

Позовні вимоги прокурор обґрунтовує наступним.

Статтями 19 і 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" із змінами, внесеними Законом України № 2606-111 від 05.07.2001 року "Про внесення змін до Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", який вступив в дію 01.08.2001 року (в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що для підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює 25 чоловік - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до статті 20 Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 05.07.2001 року, підприємства (об’єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об’єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Підприємства, де кількість працюючих інвалідів менша від установленого нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” сплачують відповідним відділенням Фонду штрафні санкції самостійно, 15 квітня року, що настає за звітним. Суми штрафних санкцій перераховуються підприємствами в дохід державного бюджету на рахунки органів Державного казначейства , відкриті в установах Національного банку чи в установах комерційних банків.

Суми штрафних санкцій визначаються у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Прокурор та позивач наполягають на тому, що згідно зі звіту „Про зайнятість та працевлаштування інвалідів”, наданого відповідачем до відділення Фонду, на підприємстві відповідача повинно працювати 5 інвалідів, але було працевлаштовано лише 3-х.

Таким чином, на думку позивача, відповідачем не створено 2 робочі місця для працевлаштування інвалідів і виходячи з середньорічної заробітної плати в розмірі 8373 грн. 28 коп., сума штрафних санкцій складає: 16746 грн. 56 коп.

Відзив на позовні вимоги відповідач суду надав, витребувані судом документи згідно до ухвали від 04.06.2008 року представив.

Відповідач повністю заперечує позовні вимоги посилаючись на ту обставину, що відповідачем повністю виконано вимоги законодавства щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, внесені зміни до колективного договору, проведені організаційні заходи по створенню робочих місць та в службу зайнятості регулярно направлялись звіти про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів. Крім того, підприємство не мало прибутків за рахунок яких можлива сплата штрафних санкцій. Відсутність підстав для стягнення штрафних санкцій в разі відсутності прибутків у підприємства - відповідача підтверджується судовою практикою.

Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, в позові необхідно відмовити враховуючи наступне.

Згідно ст. 60 КАС України у випадках , встановлених законом, прокурор може звернутись до адміністративного суду із адміністративними позовами про захист прав, свобод та інтересів громадян або держави і брати участь у цих справах.

Прокурор здійснює в суді представництво інтересів держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії адміністративного процесу.

Пунктом 6 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів, адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального Кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до Положення про Кіровоградське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів воно є територіальним органом Фонду соціального захисту інвалідів, що утворюються за погодженням з Міністерством праці та соціальної політики України і здійснює в установленому порядку загальнодержавних програм соціального захисту інвалідів та фінансування заходів щодо соціальної, трудової, фізкультурно-спортивної та професійної реабілітації інвалідів.

Відповідно до звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2007 рік на підприємстві відповідача не було створено 2 робочі місця для працевлаштування осіб, які мають статус інвалідів, а згідно до вимог ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, виходячи із середньооблікової кількості штатних працівників облікового складу 116 осіб, відповідач повинен був створити 5 робочих місць для працевлаштування осіб, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність.

За нестворені 2 робочі місця для працевлаштування інвалідів у 2007 році, відповідач повинен був до 15.04.2008 року сплатити Кіровоградському відділенню Фонду штрафні санкції в сумі 16746 грн. 56 коп., проте до теперішнього часу їх не сплатив.

Однак, проаналізувавши нормативні акти, які регулюють спірні правовідносини між сторонами, господарський суд приходить до переконання, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

На думку господарського суду визначальним для розгляду справи по суті є Постанова Кабінету Міністрів України № 70 від 31.01.2007 року "Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", якою затверджено в якості додатку: Порядок реєстрації підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, що використовують найману працю; Порядок подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування.

Порядок сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

За приписами п. 1 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування визначено процедуру подання підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, що використовують найману працю, в яких за основним місцем роботи працює вісім і більше осіб (далі - роботодавці), звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів відділенням Фонду соціального захисту інвалідів (далі - відділення Фонду) та інформації про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів - центру зайнятості.

Крім того п. 2 вказаного порядку передбачено, що звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 1 березня відділенням Фонду, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Дослідженим в судовому засіданні оригіналами та долученими до матеріалів справи копіями достеменно доведено, що відповідачем протягом спірного періоду систематично направлялись в територіальні органи державної служби зайнятості Звіти про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках форми № 3-ПН затверджені наказом Держкомстату України № 120 від 31.12.1997 року, в яких зазначалась можливість працевлаштувати інвалідів, тобто відповідачем виконувались вимоги процедури щодо реалізації положень статей 19 і 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Крім того, господарським судом враховується, що згідно до ч.1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення в сфері господарювання.

Відповідач своєчасно направив позивачу звіт, в якому зазначив кількість штатних працівників облікового складу 116 осіб (а.с. 17),також визначив кількість працівників, які повинні бути працевлаштовані відповідно до вимог ст. 19 Закону в кількості 5 осіб і зазначив кількість працівників, яким фактично встановлена інвалідність - 3 осіб та самостійно провів нарахування суми штрафних санкцій за нестворені робочі місця для інвалідів на суму 16746 грн., що господарським судом не може розцінюватись як погоджене відповідачем зобов'язання по сплаті штрафних санкцій на вказану суму, оскільки лише засвідчує про наявність між сторонами правовідношень, зокрема щодо можливості працевлаштування осіб з обмеженими фізичними можливостями, а лише в разі невиконання вимог закону про дотримання нормативу по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів як негативний наслідок - нарахування та сплати штрафних санкцій згідно до вимог Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”. Вказаний звіт підписано керівниками відповідача зокрема директором та головним бухгалтером, а їх підписи скріплено відтиском печатки підприємства.

Відповідно до п. 3.4.1. „Інструкції про порядок видачі міністерствам та іншим центральним органам виконавчої влади, підприємствам, установам, організаціям, господарським об'єднанням та громадянам дозволів на право відкриття та функціонування штемпельно-граверних майстерень, виготовлення печаток і штампів, а також порядок видачі дозволів на оформлення замовлень на виготовлення печаток і штампів, та затвердження Умов і правил провадження діяльності з відкриття та функціонування штемпельно-граверних майстерень, виготовлення печаток і штампів”, яка затверджена наказом МВС України № 17 від 11.01.1999 р. та зареєстрована в Мін’юсті України 28.04.1999 р. за № 264/3557, відповідальність і контроль за дотриманням порядку зберігання печаток і штампів, а також законністю користування ними покладається на керівників підприємств, установ і організацій, господарських об'єднань, суб’єктів господарської діяльності. Відповідач не надав доказів того, що печатку було втрачено або викрадено.

Натомість, господарський суд погоджується з поясненнями відповідача щодо відсутності підстав для стягнення штрафних санкцій також враховуючи представлення ним уточнюючого звіту про зайнятість і працевлаштування інваліді за 2007 рік, оскільки в даному звіті залишились незаповненими рядки 04 «фонд оплати штатних працівників», 05 «середньорічна заробітна плата штатного працівника», 06 «сума адміністративно - господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів», тобто вказаний звіт не відповідає вимогам про складання звіту форми № 10-ПІ затвердженої наказом Міністерства праці України № 42 від 10.02.2007 року, однак він був прийнятий до відома позивачем.

Поряд з цим, господарським судом приймається до уваги, що відповідачем проводились організаційні заходи до виконання вимог закону про працевлаштування інвалідів, зокрема внесено доповнення до колективного договору (а.с. 61), розроблено Інструкцію про робоче місце інваліда слюсаря - ремонтника (а.с. 62), та Інструкцію про робоче місце інваліда - прибиральника території (а.с. 64).

Крім того, відповідно до Порядку нарахування пені та її сплати, затвердженого Міністерством праці та соціальної політики України № 223 від 15.05.2007 року порушення строку сплати адміністративно - господарських санкцій тягне за собою нарахування пені, розмір якої обчислюється виходячи із 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діє на момент подання позовної заяви. Таким, чином до стягнення нараховано пеню в розмірі 274 грн. 70 коп. за період з 16.04.2008 року по 26.05.2008 року включно, яка не підлягає до стягнення через безпідставність вимог про стягнення суми штрафних санкцій.

Частинами третьою та четвертою статті 20 Закону № 875 встановлено, що сплату штрафних санкцій підприємства (об'єднання), установи і організації проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов'язкових платежів); у разі відсутності коштів штрафних санкцій можуть бути застосовані шляхом звернення стягнення на майно підприємства (об'єднання), установи і організації в порядку, передбаченому законом.

Закон № 875 не ставить обов'язок щодо сплати штрафних санкцій в залежність від наявності чи відсутності прибутку.

Таку правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 14.06.2005 зі справи № 6/324 та від 21.06.2005 зі справи № 1/255.

За таких обставин посилання відповідача на відсутність у нього прибутку не може бути підставою для відмови в позові.

Статтею 250 ГК України встановлено, що адміністративно - господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніше як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Таким чином, шестимісячний строк слід обраховувати з 16.04.2008 року. саме з цього моменту виявлено порушення.

Річний строк слід обраховувати з 01.01.2008 року, оскільки правила здійснення господарської діяльності в частині працевлаштування інвалідів підприємством не виконані на протязі 2007 року. Отже, прокурор звернувся до суду з позовом у передбачений законом строк, оскільки з врахуванням положень ст. 250 Господарського кодексу України, позивач з відповідним позовом повинен був звернутися не пізніше 31.12.2008 року.

Матеріали справи свідчать, що прокурор звернувся з позовом 03.06.2008 року, тобто в межах встановленого строку.

Враховуючи правовий статус Фонду соціального захисту інвалідів , господарський суд прийшов до переконання про необхідність розглянути спір по суті в порядку Кодексу адміністративного судочинства України враховуючи наступне. Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших посадових і службових осіб, інших суб’єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Визначення поняття "справа адміністративної юрисдикції" наведено у статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, під якою розуміється переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією з сторін є суб'єкт, що здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Тобто справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб'єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти відповідно зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта.

Поняття "суб'єкт владних повноважень" визначено у статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України - це органи державної влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства.

Відтак необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення цим суб'єктом владних управлінських функцій, причому ці функції повинні здійснюватися відповідним суб'єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Визначившись з питанням щодо правовідносин між учасниками спору та про віднесення їх до таких, які підлягають до розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, провівши розгляд адміністративної справи за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд враховує особливість вказаного Кодексу стосовно презумпції винності суб'єкта владних повноважень та приписи ст. 71 КАС України про обов'язок доказування кожною стороною обставин на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, приходить до переконання, що позивачем та прокурором не надано безспірних доказів про наявність правопорушення з боку відповідача, наданими доказами не спростовано пояснення відповідача про відсутність в його діях правопорушення, так і порушення його права на отримання суми штрафних санкцій і пені в повному розмірі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 160, 163, 167, 186, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Сторони мають право оскаржити в апеляційному порядку постанову в порядку і строки відповідно до ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України. Про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Постанова виготовлена в повному обсязі 10 жовтня 2008 року.

Суддя

Ю. І. Хилько