ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

21.07.08

Справа № 14/204-08.

За позовом: Військового прокурора Сумського гарнізону Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до відповідача: Кролевецької міської ради, м. Кролевець Сумської області

про визнання права власності

СуддЯ ЛЕВЧЕНКО П. І.

Секретар Литвиненко Ю.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з’явився .

від відповідача – Рекуха О. В., Коломієць В. В.

від прокурора – не з’явився

Суть спору: прокурор просить визнати право власності Міністерства оборони України на нежитлові приміщення, розташовані по вул. Комсомольській, 12 в м. Кролевець Сумської області, а саме: на адміністративну будівлю А-1, веранду А, підвал - пд, сарай – В, гараж – Г, вбиральня –У, огорожа – N (загальна площа адміністративної будівлі – 244,4 кв.м., площа основних приміщень – 165,7 кв.м., площа підсобних приміщень – 78,7 кв.м.), посилаючись на ст. ст. 329, 344 ЦК України.

Відповідач заперечує проти позову, посилаючись, зокрема на те, що прокурор та позивач не навели доказів правомірності позовних вимог, оскільки з 20.10.2006 року нежитлові приміщення по вул. Комсомольській, 12 в м. Кролевець взяті на облік Кролевецьким РБТІ як безхазяйне нерухоме майно, про що було повідомлено в районній газеті „Кролевецький вісник” від 11.11.2006 року № 90.

На протязі року у встановленому законом порядку ніхто не заявив своїх прав на вищезазначений об’єкт нерухомості як власник.

Відповідач вважає, що спірне майно є безхазяйним нерухомим майном, яке згідно ст. 335 ЦК України за рішенням районного суду повинно перейти у комунальну власність з подальшого передачею у довгострокове користування державній установі – Кролевецькому районному військовому комісаріату.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників відповідача, господарський суд встановив:

Військовий прокурор Сумського гарнізону Центрального району України звернувся до господарського суду Сумської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (позивача) до Кролевецької міської ради (відповідача), в якій просить визнати право власності Міністерства оборони України на нежитлові приміщення, розташовані по вул. Комсомольській, 12 в м. Кролевець Сумської області.

Прокурор знає, що з 20.10.2006 року вищезгадане нерухоме майно взяте на облік Кролевецьким РБТІ як безхазяйне нерухоме майно.

Ні прокурор, ні позивач не оспорювали взяття на облік майна як безхазяйного, не зверталися до суду протягом року з позовами про визнання за державою права власності на те майно.

Проте, прокурор вважає, що безхазяйним майно не було, оскільки з 1965 року у зазначених вище приміщеннях знаходиться установа Міністерства оборони України – Кролевецький районний військовий комісаріат, який безперешкодно володіє нерухомим майном.

Прокурор визнає, що у позивача відсутні будь-які правовстановлюючі документи про право на нежитлові приміщення по вул. Комсомольській, 12 в м. Кролевець Сумської області, а також те, що на це нерухоме майно право власності не зареєстроване.

Незважаючи на все вищевикладене прокурор просить визнати право власності на нежитлові приміщення за Міністерством оборони України, посилаючись на ст. ст. 329 та 344 ЦК України.

В позовній заяві прокурор зазначає, що відповідно до ст. 329 ЦК України юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Однак прокурор не вказує і не надає ніяких доказів того, що спірне майно передане Міністерству оборони України у власність чи набуте Міністерством у власність на підставах не заборонених законом.

В позовній заяві прокурор далі зазначає, що статтею 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Таким чином, прокурор погоджується з тим, що спірне майно для Міністерство оборони України є чужим майном, яким його установа добросовісно заволоділа і відкрито продовжує володіти, а тому має право набути право власності на це майно за набувальною давністю.

Позиція прокурора є неправомірною та необґрунтованою.

Все майно, яким володіє, користується та розпоряджається Міністерство оборони України (військові частини, установи та організації Збройних Сил України) є державною власністю, а міністерство лише здійснює повноваження щодо реалізації прав держави як власника (ст. 326 ЦК України, ст. 1 Закону України „Про управління об’єктами державної власності”).

З огляду на викладене, по-перше, неправомірною є вимога військового прокурора „визнати право власності Міністерства оборони України”, яке лише здійснює повноваження щодо реалізації прав держави як власника від імені та в інтересах держави України, але не є власником майна, яке належить державі України.

По-друге, згідно п. 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року, а згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Тобто, відлік десяти років безперервного володіння нерухомим майном для застосування статті 344 ЦК України може починатися з 1 січня 2001 року, а застосуватися може починаючи з 1 січня 2011 року.

Таким чином, на даний час правила статті 344 ЦК України щодо набуття права власності за набувального давністю на нерухоме майно не застосовувати.

На підставі вищевикладеного, позовна заява військового прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про визнання права власності Міністерства оборони України на нерухоме майно, подана військовим прокурором, керуючись ст. 121 Конституції України, ст. 36-1 Закону України „Про прокуратуру”, ст. ст. 16, 329, 344 ЦК України, не підлягає задоволенню у зв’язку з її безпідставністю та необґрунтованістю.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 43, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.          В задоволенні позову відмовити.

2.          Копію рішення надіслати сторонам у справі та військовому прокурору.

Повний текст рішення підписаний та оголошений 22.07.08р.

СУДДЯ П. І. ЛЕВЧЕНКО