ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

31.07.2008

Справа №2-27/11077-2007А

За позовом - ДПІ в м. Сімферополь, м. Сімферополь, вул.. М. Залкі, 1/9.

До відповідачів - 1. Паливно – енергетичний комплекс «Современник», м. Сімферополь, вул.. Київська, 73.

2. ТОВ «Дан», м. Київ, вул.. Тимошенко, 29 – А, кв. 229.

Про визнання недійсною угоди та стягнення 326313,54 грн.

Суддя Н.В. Воронцова.

При секретарі Пономаренко Н. О.

представники:

Від позивача – Підронова, дор. у справі.

Від відповідачів – 1. Аметова, дор. у справі.

2.          не з’явився.

Сутність спору:

Позивач звернувся до Господарського суду з позовною заявою до відповідачів про визнання недійсною угоди та стягнення 326313,54 грн.

Позовні вимоги було обґрунтовано тим, що рішенням Оболонського районного суду м. Київа від 27.02.2003 р. встановлено, що установчі документи та печатка ТОВ «Дан» знаходяться у невстановлених осіб, які використовують їх здійснення незаконної діяльності від імені неіснуючого підприємства. У періодах, у яких було укладено та виконано угоду з відповідачем №1, неіснуюче підприємство - відповідач №2 податки не сплачувало, звітність не надавало та існувало як юридична особа. Таким чином, позивач вважає, що вказаними винними діями відповідач №2, при укладенні угоди з відповідачем №1, наніс прямі збитки економічним інтересам держави, що призвело до значних негативних наслідків у вигляді ненадходження до бюджету податків і зборів, зокрема, ПДВ у розмірі 54385,59 грн.

На підставі викладеного, просить позов задовольнити у повному обсязі, на підставі ст.. ст.. 207, 208 ЦК України.

Відповідачем №1 було заявлено клопотання про зупинення провадження по справі до розгляду по суті справ №2-23/11021 – 2007А і №2-23/11022 – 2007А. Вказане обґрунтовував тим, що в провадженні ГС АР Крим знаходяться адміністративні позови ДПІ в м. Сімферополь до ПЕК «Современник» з аналогічним предметом спору, з посиланням на ті ж самі статті закону.

Ухвалою від 23.11.2007р. провадження по справі було зупинено до закінчення провадження по справам №2-23/11021 – 2007А і №2-23/11022 – 2007А.

Судом встановлено, що по справам №2-23/11021 – 2007А і №2-23/11022 – 2007А прийняті постанови від 21.12.2007, та у позові відмовлено повністю.

Беручи, до уваги те, що підстави які слугували для припинення провадження по справі відпали, суд ухвалою від 23.06.2008 р. поновив провадження по справі.

Головне управління статистики у Київської області у відповіді на запит суду від 05.09.2007 р. №02/2-08/1313 повідомила про те, що відповідач №2 в ЄДРПОУ не значиться.

ДПІ в Оболонському районі м. Київа у відповіді на запит суду від 06.09.2007 р. надіслала необхідні для розгляду справи документи.

Оболонський районний суд м. Київа у відповіді на запит суду від 14.09.2007 р. надіслав належним чином засвідчену копію рішення від 27.02.2003 р. по справі № 2-1390/03.

Позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач №1 проти позовних вимоги заперечує по мотивам, викладеним у запереченнях на позов.

Відповідач №2 явку представника в судове засідання жодного разу не забезпечив, заперечень на позов не представив, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази, заслухавши пояснення представників позивача і відповідача №1, суд, -

В С Т А Н О В И В :

Згідно статтям 43, 44 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, здійснювана суб’єктами господарювання з метою досягнення економічних і соціальних результатів в одержання прибутку. Підприємництво здійснюється на основі вільного вибору видів підприємницької діяльності, комерційного розрахунку і власного комерційного ризику.

Діяльність суб’єктів господарювання у сфері суспільного виробництва спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (стаття 3 Господарського кодексу України).

Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та за метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб’єкти підприємництва –підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Таким чином, з аналізу зазначених норм законодавства не випливає, що господарська діяльність підсумком якої є збиток, або неотримання очікуваного прибутку, не є господарською діяльністю у розумінні чинного законодавства.

Суб’єкти підприємницької діяльності мають право без обмеження здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству. Незаконне втручання й перешкоджання господарської діяльності суб’єктів господарювання з боку органів державної влади, їхніх посадових осіб при здійснені ними державного контролю і нагляду забороняються (стаття 19 Цивільного кодексу України).

Позивачем було проведено у відношенні відповідача №1 проведено планову комплексну документальну перевірку дотримання вимог податкового і валютного законодавства за період з 01.01.2005 р. по 31.12.2005 р.

По результатам перевірки було складено акт №2760/23-2/24870616 від 21.04.2006 р.

В ході проведення перевірки було встановлено, що 04.03.2005 р. між відповідачем №1 і відповідачем №2 було укладено договір б/н купівлі - продажу нафтопродуктів.

Відповідно до умов вказаного договору відповідач №2 поставив на адресу відповідача №1 110,91 тон дизельного палива на суму 326313,54 грн., відповідно до накладної №РН – 158470 від 01.06.2005 р.

Відповідачем №2 була видана відповідачу №1 податкова накладна №НН – 158470 від 01.06.2005 р.

Відповідно до п. 2.2 вказаного договору форма оплати за договором є товарно – грошовою.

23.02.2006 р., в рахунок погашення заборгованості відповідача №1 перед відповідачем №2 за договором б/н від 04.03.2005 р., відповідач №1 поставив відповідачу №2 бензин А – 76 у кількості 10 тис. літрів на суму 27 000,00 грн.. що підтверджується витратною накладною №РН – 0007807 від 23.02.2006 р. і довіреністю серії ЯЛД №301660 від 20.02.2006 р. на ім’я Девликанова А. А. на вказану партію товару.

Судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м. Київа від 27.02.2003 р. по справі №2-1390/03 було визнано недійсними установі документи відповідача №2. Також було визнано недійсним свідоцтво платника ПДВ, видане відповідачу №2.

Державна податкова інспекція у м. Сімферополі АР Крим прийшла до висновку, що у даному випадку наявність умислу підтверджується навмисними діями засновника відповідача №2, який створив підприємство без наміру займатися підприємницькою діяльністю, усвідомлював або повинен був усвідомлювати протиправність дій щодо підписання установчих документів.

Однак, поза увагою Державної податкової інспекції у м. Сімферополі АР Крим залишився той факт, що поставки нафтопродуктів підтверджується відповідними податковими і витратними накладними, що не оспорюється позивачем по справі.

Судова палата з адміністративних справ Верховного Суду України у постанові від 14.02.2006р. (справа №21-321), вказує, що сам факт скасування державної реєстрації не тягне за собою недійсність всіх правочинів, які укладені з моменту його реєстрації і до моменту виключення із державного реєстру.

Згідно зі статтею 70 Кодексу адміністративного судочинства України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надані суду докази, які підтверджують, що відповідача №2 виключено із Єдиного Державного реєстру підприємств та організацій України.

Державною податковою інспекцією у м. Сімферополі АР Крим не прийнято до уваги, що визнання у судовому порядку недійсним свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість з моменту реєстрації не є підставою для визнання недійсними вчиненими їм з іншими суб’єктами господарювання юридично значимих дій, оскільки його контрагенти за договором можуть нести відповідальність тільки при наявності вини, що знайшло своє відображення у постанові Судової палати з господарських справ Верховного Суду України від 11.11.2004р.

Треба зауважити, що юридичним наслідком скасування державної реєстрації підприємства на підставах визнання його засновницьких документів недійсними повинно бути здійснення ліквідаційної процедури, в ході якої вирішуються питання про задоволення вимог кредиторів, у тому числі держави. Сам факт скасування державної реєстрації не тягне за собою недійсність всіх правочинів, укладених з моменту його реєстрації і до моменту виключення із Державного реєстру (постанова Судової палати з адміністративних справ Верховного Суду України від 14.02.2006р. по справі №21-321).

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем на підтвердження виконання умов договору б/н від 04.03.2005 р. були надані податкові і витратні накладні, які не мали будь-яких недоліків та порядок заповнення яких відповідав встановленому чинним законодавством.

Державною податковою інспекцію у м. Сімферополі АР Крим не спростовані доводи відповідача №1 про те, що на момент здійснення господарської операції, продавець – ТОВ «Дан» перебував в Єдиному державному реєстрі.

За таких обставин покупець (Паливно-енергетичний комплекс “Современник”) не може нести відповідальність як за несплату податків продавцем, так і за можливу недостовірність відомостей про нього, включених до Єдиного державного реєстру, за умови необізнаності покупця щодо такої.

Відповідно статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Державна податкова інспекція у м. Сімферополі АР Крим робить висновок про наявність наміру тільки у однієї сторони за договором – у ТОВ «Дан». Однак, згідно частини 1 статті 208 Господарського кодексу України, на яку посилається позивач, за наявності намірів лише у однієї із сторін все отримане нею повинне бути повернене іншій стороні, а отримане останньою, що належить їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в дохід держави. Проте, позивач просить стягнути в дохід держави всю суму, отриману за договором.

Кодекс адміністративного судочинства України, зокрема, стаття 162 не передбачає рішення за позовам суб’єкта владних повноважень про визнання недійсним договору, укладеного між двома суб’єктами господарювання.

Державною податковою інспекцією у м. Сімферополі АР Крим не вказана норма права, відповідно до якої договір може бути визнаний недійсним. Статті 207 і 208 Господарського кодексу України передбачають недійсність господарських зобов’язань, а не визнання договору недійсним.

Статтею 179 Господарського кодексу України визначені загальні умови укладення договорів, що породжують господарські зобов’язання.

Статтею 626 Цивільного кодексу України чітко встановлено, що договором є угода двох або більш сторін, направлена на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов’язків, договір може бути розірваний тільки у судовому порядку.

Відповідно до ст.. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Таким чином, суд дійшов висновку, що визнання недійсними установчих документів відповідача №2 не тягне за собою визнання недійсними укладених ним угод.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади і їх посадовці зобов'язані діяти тільки в межах повноважень і способом, які передбачені Конституцією України і Законами України.

Згідно ст. 13 Закону України «Про державну податкову службу в Україні», посадовці органів державної податкової служби зобов'язані дотримуватись положень Конституції і Законов України, іншіх нормативно-правових актів, прав та інтересів громадян, що охороняються законом, підприємств, установ, організацій, забезпечувати виконання покладених на органи державної податкової служби функцій, і повною мірою використовувати надані їм права.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими, не підтверджуються матеріалами справи та не підлягають задоволенню.

Вступна і резолютивна частини проголошено 31.07.2008 р.

Постанова у повному обсязі складена 05.08.2008 р.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.. 94, 98, 122, 158 – 164, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У позові відмовити.

У разі неподання заяви про апеляційне оскарження, Постанова набирає законної сили через 10 днів з дня її проголошення.

Якщо після подачі заяви про апеляційне оскарження, апеляційна скарга не подана, Постанова вступає в закону силу через 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова може бути оскаржена в порядку і строки, передбачені ст.. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дійсну постанову направити сторонам рекомендованою кореспонденцією.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Воронцова Н.В.