ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.08                                                                                 Справа № 9/117

Суддя Ворожцов А.Г., розглянувши матеріали справи за позовом

Закритого акціонерного товариства Горнозбагачувальна фабрика "Краснолуцька", м. Красний Луч Луганської області

до Державного підприємства "Луганськвугілля", м. Луганськ

про стягнення 96 340 грн. 18 коп.

та за зустрічним позовом

Державного підприємства "Луганськвугілля"

до Закритого акціонерного товариства Горнозбагачувальна фабрика "Краснолуцька"

про визнання недійсними умов зобов'язань, що виникли на підставі договору

в присутності представників:

від позивача – Грекова Г.В., дов. б/н від 01.02.08,

від відповідача – Даниленко Ю.В., пров. юрисконсульт, дов. № 03/5-642 від 24.12.07, Снегірьов М.А., дов. № 03/5-157 від 27.05.08

в с т а н о в и в:

позивачем, ЗАТ Горнозбагачувальна фабрика "Краснолуцька" (далі –Фабрика), заявлені вимоги про стягнення з відповідача, ДП "Луганськвугілля", суми основного боргу у розмірі 51452,38 грн., втрат від інфляції –16289,52 грн., 3% річних –2166,53 грн. та пені –26431,75 грн., всього –96 340,18 грн. за договором № 11П від 10.03.06.

Відповідач, ДП "Луганськвугілля", відзивом на позовну заяву, наданим у судовому засіданні 23.06.08, не погоджується з терміном нарахування пені (за весь строк прострочення зобов'язання) та її розміром, який перевищує подвійну облікову ставку НБУ, і просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обгрунтування позовних вимог позивач, Фабрика, посилається на вищезгаданий договір № 11П від 10.03.06, за яким він зобов'язався надати послуги зі збагачення вугілля на умовах давальницької вугільної сировини, а відповідач зобов'язався поставити сировину

Фабрика виконала свої зобов'язання на суму 51452,38 грн., про що сторонами складено відповідні акти здачі-приймання.

Відповідно до п. 5.1 договору відповідач повинен був сплатити вартість послуг наступним шляхом: 100% протягом 5 днів після отримання рахунків позивача.

Позивач направив відповідачу рахунки на суму наданих послуг, які були отримані відповідачем згідно з поштовими повідомленнями про вручення 08.11.06, 13.12.06 та 12.01.07, копії яких містяться у матеріалах справи.

Грошове зобов'язання відповідач не виконав, про що свідчить підписаний сторонами акт звірення взаєморозрахунків 13.05.08 на суму 51452,38 грн.

Пунктом 6.7 договору передбачена відповідальність відповідача за порушення строку оплати у вигляді пені у розмірі 0,1% від суми боргу за кожен день прострочки за весь період прострочення, включаючи день погашення заборгованості, що становить на думку позивача 26431,75 грн.

Посилаючись на ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивач нарахував інфляційні втрати за весь час прострочення в сумі 16289,52 грн. та 3% річних, що становить 2166,53 грн.

Не погодившись з позовними вимогами, відповідач, ДП "Луганськвугілля", звернувся із зустрічним позовом, в якому просить:

1. Визнати недійсним умову зобов'язання зі сплати пені за весь період прострочення платежу, включаючи день погашення заборгованості, що передбачено п. 6.7 спірного договору № 11П, як таку, що обмежує відповідальність позивача відносно відповідальності ДП "Луганськвугілля" за аналогічне порушення своїх зобов'язань.

2. Визнати недійсним умову зобов'язання щодо зупинення відвантаження продуктів збагачення позивачем, що передбачене п. 6.4 спірного договору № 11П, як таку, що припускає односторонню відмову від зобов'язань з боку позивача.

В обгрунтування позовних вимог відповідач, ДП "Луганськвугілля", посилається на ч. 2 ст. 207, 232 ГК України щодо порушення його прав і законних інтересів пунктами 6.4 та 6.7 спірного договору, ст. 42 Конституції України, ст. 319, 386 ЦК України щодо забезпечення рівності захисту прав.

Позивач, Фабрика, відзивом на зустрічний позов, наданим у судовому засіданні 26.06.08, з вимогами ДП "Луганськвугілля" не погоджується, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не відповідають чинному законодавству.

Оцінивши доводи позивача, відповідача і надані ними документи, суд дійшов висновку про наступне.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено договір № 11П від 10.03.06, за яким позивач зобов'язався надати послуги зі збагачення вугілля на умовах давальницької вугільної сировини, а відповідач зобов'язався поставити сировину

Фабрика виконала свої зобов'язання на суму 51452,38 грн., про що сторонами складено відповідні акти здачі-приймання.

Відповідно до п. 5.1 договору відповідач повинен був сплатити вартість послуг наступним шляхом: 100% протягом 5 днів після отримання рахунків позивача.

Позивач направив відповідачу рахунки на суму наданих послуг, які були отримані відповідачем згідно з поштовими повідомленнями про вручення 08.11.06, 13.12.06 та 12.01.07, копії яких містяться у матеріалах справи (а.с. 27, 30, 33).

Грошове зобов'язання відповідач не виконав, про що свідчить підписаний сторонами акт звірення взаєморозрахунків 13.05.08 на суму 51452,38 грн.

Щодо зустрічного позову.

І. Доводи відповідача, ДП "Луганськвугілля", про недійсність п. 6.7 спірного договору № 11П зводяться до того, що цим пунктом порушуються його права та законні інтереси, оскільки стягнення пені за весь період прострочення, включаючи день погашення заборгованості (без обмеження строку), є нерівнозначною умовою порівняно з п. 6.3, за яким передбачена пеня за прострочення відвантаження продуктів збагачення лише за кожен день прострочення, а не за весь період прострочення. Це, на думку відповідача, є дискримінацією щодо відповідальності за аналогічні порушення.

По-перше, відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Тобто законодавець надав право сторонам при укладенні договору обумовити термін нарахування штрафних санкцій відповідною угодою. Це цілком збігається зі ст. 627 ЦК України, за якою сторони є вільними в укладенні договору… та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

По-друге, відповідно до ч. 2 ст. 207 ГК України, на яку посилається відповідач, недійсною може бути визнано нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. У цій нормі йдеться про нікчемність умови, тобто "абсолютну недійсність" і ця недійсність повинна бути встановлена законом: відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Оскільки умова пункту 6.7 спірного договору не суперечить закону, а саме ч. 6 ст. 232 ГК України, то не може йтися про нікчемність цієї умови.

Відповідно до ст. 203 ЦК України:

·          зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства,

·          особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності,

·          волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі,

·          правочин має вчинятися у формі, встановленій законом,

·          правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з матеріалів справи і змісту спірного договору, при укладенні договору сторони виявили свою волю як рівні в праві, без будь-якого впливу, примусу. Рівність сторін і свобода в укладенні договору –один із основних принципів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України:

·          підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Наведена норма, визначаючи підставу недійсності правочину, вказує на необхідність дотримання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені у ст. 203 ЦК України. Таким чином, умови чинності правочину водночас є умовами його дійсності.

Зміст спірного договору свідчить про те, що в момент його вчинення були додержані вимоги закону.

Щодо розміру пені 0,1% від суми боргу за кожен день прострочки, який міститься у спірному пункті договору, то відповідно до ч. 1 ст. 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Так, Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" обмежує розмір пені подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Однак за правилами ч. 2 ст. 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектору економіки… штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором у таких розмірах:

·          за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1% вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

У спірних правовідносинах хоча б однією стороною, суб'єктом господарювання, що належить до державного сектору економіки, є відповідач, ДП "Луганськвугілля", тому вказана вище норма повинна застосовуватись, оскільки спірним договором передбачена пеня саме у розмірі 0,1%.

ІІ. Доводи відповідача про те, що п. 6.4 спірного договору № 11П припускає односторонню відмову від зобов'язань з боку позивача судом не приймаються з наступних підстав.

Вказаний пункт має наступний зміст: у випадку невиконання Замовником (відповідачем) зобов'язань у відповідності до п. 5.1 цього договору Виконавець (позивач) має право зупинити відвантаження продуктів збагачення Замовнику до погашення ним заборгованості за фактично виконані роботи. При цьому штрафні санкції, які передбачені п. 6.3 цього договору до Виконавця не застосовуються.

У наведеному пункті договору жодним чином не йдеться про односторонню відмову від зобов'язань, оскільки за своєю юридичною природою зупинення відвантаження продукції є відстроченням відвантаження цієї продукції у разі порушення відповідачем грошового зобов'язання за пунктом 5.1 спірного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ГК України за порушення господарських зобов'язань до суб'єктів господарювання… можуть застосовуватися оперативно-господарські санкції - заходи оперативного впливу на правопорушника з метою припинення або попередження повторення порушень зобов'язання, що використовуються самими сторонами зобов'язання в односторонньому порядку.

За правилами ч. 2 зазначеної статті до суб'єкта, який порушив господарське зобов'язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно-господарські санкції, застосування яких передбачено договором.

Частина 1 ст. 236 ГК України визначає такі види оперативно-господарських санкцій, як:

одностороння відмова від виконання свого зобов'язання управненою стороною, із звільненням її від відповідальності за це - у разі порушення зобов'язання другою стороною;

відстрочення відвантаження продукції чи виконання робіт внаслідок прострочення виставлення акредитива платником, припинення видачі банківських позичок тощо.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті перелік оперативно-господарських санкцій, встановлений у частині першій цієї статті, не є вичерпним. Сторони можуть передбачити у договорі також інші оперативно-господарські санкції.

З аналізу наведених норм випливає, що позивач на законних підставах включив у п. 6.3 договору такий вид оперативно-господарських санкцій, як зупинення відвантаження продуктів збагачення Замовнику до погашення ним заборгованості за фактично виконані роботи.

За таких обставин у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Щодо первісного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 5.1 договору визначено, що оплата послуг повинна здійснюватись протягом 5 днів з моменту отримання рахунків відповідачем.

За правилами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач надав до матеріалів справи копії поштових повідомлень про вручення рахунків 08.11.06, 13.12.06 та 12.01.07.

Грошове зобов'язання відповідач не виконав, про що свідчить підписаний сторонами акт звірення взаєморозрахунків 13.05.08 на суму 51452,38 грн.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов’язаний виконати свій обов’язок, а кредитор –прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов’язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Не здійснивши оплату послуг відповідно до умов договору, відповідач порушив своє грошове зобов'язання, оскільки відповідно до ст. 610 ЦК порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання.

Пунктом 6.7 договору сторони передбачили майнову відповідальність відповідача за прострочення оплати у вигляді неустойки у розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення за весь період прострочки, включаючи день погашення заборгованості.

Розраховуючи суму неустойки позивач виходив з періоду нарахування з 14.11.06 по 30.05.08, відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, а відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Суд вважає, що нарахування пені у розмірі 26431,75 грн. за розрахунком, який доданий до позову (а.с. 10) є правомірним.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

За цією нормою позивач нарахував інфляційні втрати у розмірі 16289,52 грн. та 3% річних –2166,53 грн. відповідно до розрахунку, доданому до позовної заяви (а.с. 9, 10), з чим суд погоджується.

За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі ст. 49 з відповідача стягуються судові витрати на користь позивача.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 47-1, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з відповідача, ДП "Луганськвугілля", 91022, м. Луганськ, вул. Лермонтова, б. 1-в, код 32473323, на користь позивача, ЗАТ "Горнозбагачувальна фабрика "Краснолуцька", 94502, Луганська обл., м. Красний Луч, вул. А. Барбюса, 1, код 32163608, суму основного боргу у розмірі 51452,38 грн., втрати від інфляції –16289,52 грн., 3% річних –2166,53 грн. та пеню –26431,75 грн., всього –96 340,18 грн., крім того, держмито - 963,40 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118,0 грн.

3. У задоволенні зустрічного позову ДП "Луганськвугілля" - відмовити.

4. Судові витрати, пов'язані з подачею зустрічного позову покласти на відповідача - ДП "Луганськвугілля".

Наказ видати після набрання законної сили даним рішенням.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Суддя                                А.Г.Ворожцов