ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.05.08

Справа № 17/693-07.

За позовом: Відкритого акціонерного товариства «Буринський насіннєвийзавод» в особі ліквідатора Гайдукова Сергія Петровича

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромінвест Плюс»

про визнання договору недійсним .

Суддя Коваленко О.В.

Представники:

Позивач: не з‘явився

Відповідач: Ткаченко В.В.

У засіданні брали участь: секретар судового засідання Котенко Н.М.

СУТЬ СПОРУ: позивач просить суд визнати недійсним укладений між сторонами договір відповідального схову від 01.12.2006 р.

Відповідач в письмовому відзиві відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що у позивача відсутні підстави вважати даний договір недійсним.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні докази, суд встановив:

Ухвалою господарського суду Сумської області від 25.10.2007 р. по справі №7/54-07, порушеної за заявою кредитора – Управління Пенсійного фонду України в Буринському районі до боржника – Відкритого акціонерного товариства «Буринський насіннєвий завод» про визнання банкрутом, яка міститься в матеріалах справи, припинено повноваження Солдаткіна Сергія В‘ячеславовича як ліквідатора по справі №7/54-07 та призначено ліквідатором ВАТ «Буринський насіннєвий завод» арбітражного керуючого Гайдукова С.П.

01 грудня 2006 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агропромінвест Плюс» і Відкритим акціонерним товариством «Буринський насіннєвий завод» укладений договір відповідального схову, відповідно до умов якого позивач взяв на себе зобов‘язання зберігати майно, передане йому відповідачем, та повернути його в цілості.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що даний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки між сторонами не було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору на момент його укладення.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зі змісту ст. 936 ЦК України вбачається, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов‘язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.

Статтею 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти правочин між юридичним особами.

Ч.3 ст. 937 ЦК України передбачає, що письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Відповідно до п. 2.1., 2.2. Договору майно передається на зберігання за актом приймання-передачі, який складається і підписується сторонами одночасно з укладенням цього Договору.

Так, в матеріалах справи міститься договір, підписаний сторін та акт приймання-передачі від 01.12.2006 р. з переліком товарно-матеріальних цінностей, переданих відповідачем позивачу на зберігання. Даний акт підписаний належним чином сторонами та скріплений печатками підприємств.

Таким чином, судом встановлено, що сторонами додержано вимоги щодо письмової форми укладення договору зберігання.

Згідно ст. 938 ЦК України зберігач зобов‘язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Пунктом 7.1. Договору передбачено, що цей Договір набуває чинності з дня його укладання і діє до 01 березня 2007 року.

А отже, сторони визначились із строком дії даного договору відповідно до умов, передбачених чинним законодавством.

Зі змісту ч.1 ст. 946 ЦК України вбачається, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Згідно п. 4.1. Договору оплату послуг позивача відповідач здійснює помісячно (до десятого числа місяця), або за весь строк зберігання продукції (відповідно до рахунку на оплату).

Відповідно до п. 4.2. Договору вартість послуг позивача за один місяць складає 100 (сто) 00 коп., в тому числі ПДВ 16 грн. 67 коп.

Позивач наголошує на тому, що сторони не досягли згоди щодо істотної умови договору – ціни, посилаючись на те, що вартість послуг зі зберігання складає 100 копійок, в т.ч. ПДВ 16 грн. 67 коп.

Згідно ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами).

При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з‘ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Таким чином, суд дійшов до висновку про те, що враховуючи чітко виражену суму ПДВ в розмірі 16 грн. 67 коп. очевидним є те, що вартість послуг позивача за один місяць складає 100 грн. 00 коп., а зазначення розміру оплати послуг відповідача в розмірі «100 (сто) 00 копійок» в тексті договору є технічною опискою, а отже сторони домовились щодо ціни договору зберігання.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п‘ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору відповідального схову від 01.12.2006 р. та виконали його, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи (акт приймання-передачі товарно матеріальних цінностей від 01.12.2006 р.), тому підстави вважати його недійсним відсутні, а вимоги позивача є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті держмита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.          В позові відмовити.

Суддя                                                                       О.В. КОВАЛЕНКО