ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2008 р.

№ 8/3

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П.- головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”, м. Київ (далі –НАК “Нафтогаз України”)

на рішення господарського суду міста Києва від 14.02.2008

зі справи № 8/3

за позовом приватного підприємства “Вуличне телебачення”, м. Київ (далі –ПП “Вуличне телебачення”)

до НАК “Нафтогаз України”

про стягнення 1 598 282, 02 грн.

Судове засідання проведено за участю представників:

позивача – не з’яв.,

відповідача –Тютюнника В.Я.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про стягнення 1 598 282, 02 грн. заборгованості за генеральною угодою про інформаційне супроводження та додатковою угодою до неї.

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.02.2008 (суддя Катрич В.С.) позов задоволено: з НАК “Нафтогаз України” стягнуто на користь ПП “Вуличне телебачення” 1 598 282, 02 грн. боргу та суму судових витрат у справі. У прийнятті зазначеного рішення суд з посиланням, зокрема, на статті 525, 526 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України), статтю 33 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) виходив з того, що позовні вимоги є правомірними і відповідачем не доведено протилежне.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України НАК “Нафтогаз України” просить скасувати оскаржуване рішення місцевого господарського суду і прийняти нове рішення, яким у позові відмовити і “судові витрати покласти на Відповідача”. Скаргу мотивовано прийняттям зазначеного судового рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, в тому числі тим, що суд не застосував статтю 526 ЦК України, порушив приписи статті 32 ГПК України та всупереч вимогам статті 38 ГПК України не витребував у позивача додаткові докази, “які підтверджували б виконання взятих на себе зобов’язань”.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Сторони відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України, дійшов висновку про необхідність скасування оскаржуваного судового рішення та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції з урахуванням такого.

Судом першої інстанції у справі встановлено, що:

- ПП “Вуличне телебачення” (як виконавцем) і НАК “Нафтогаз України” (як замовником) укладено генеральну угоду про інформаційне супроводження від 02.01.2004 № 7/01 (далі –Генеральна угода), за умовами якої замовник замовив та оплатив, а виконавець зобов’язався відповідно до цієї угоди та на основі медіапланів надати замовникові послуги з: проведення маркетингових досліджень з метою вивчення ставлення громадськості до діяльності замовника; розробки комунікативної стратегії замовника; організації та проведення промо (PR) кампанії замовника; підготовки та здійснення заходів, спрямованих на широке та всебічне інформаційне висвітлення та іміджеву підтримку діяльності замовника; організації та проведення комплексних, з залученням теле-, радіо-, друкованих та електронних засобів масової інформації, рекламних та промо кампаній щодо діяльності замовника; проведення маркетингових досліджень ринку нафти і газу в Україні та надання замовникові на основі цих досліджень консультацій, спрямованих на збільшення займаної замовником частки на зазначеному ринку, а також на збільшення загального обсягу продажу робіт, послуг замовника;

- сторонами підписано також додаткову угоду від 01.03.2004 № 1 до Генеральної угоди, якою внесено зміни до деяких пунктів Генеральної угоди;

- на виконання умов Генеральної угоди та зазначеної додаткової угоди до неї ПП “Вуличне телебачення” надали НАК “Нафтогаз України” послуги в грудні 2004 року на суму 1 032 217, 74 грн. та за період з січня по лютий 2005 року – на суму 987 407, 69 грн.;

- Генеральною угодою передбачено, що послуги вважаються наданими виконавцем та прийнятими замовником після підписання сторонами актів приймання-передачі наданих послуг, у яких зазначаються перелік, обсяг та вартість цих послуг;

- з матеріалів справи вбачається, що сторонами були складені й підписані акти здачі-приймання робіт (наданих послуг) від 30.12.2004 на суму 1 032 717, 74 грн., від 30.01.2005 на суму 471 508, 32 грн. і від 28.02.2005 на суму 515 899, 37 грн.;

- згідно з пунктом 2.3.1 Генеральної угоди замовник зобов’язаний оплачувати послуги, надані виконавцем за умовами цієї угоди;

- за твердженням ПП “Вуличне телебачення”, НАК “Нафтогаз України” не виконало свої зобов’язання за Генеральною угодою належним чином, а саме –розрахувалася за надані їй послуги частково, в сумі 421 843, 41 грн.;

- за станом на день подання позову заборгованість НАК “Нафтогаз України” перед ПП “Вуличне телебачення” становить 1 598 282, 02 грн.;

- матеріалами справи підтверджено і не заперечується НАК “Нафтогаз України”, що ПП “Вуличне телебачення” в повному обсязі виконало взяті на себе зобов’язання за Генеральною угодою у грудні 2004 року та в січні –лютому 2005 року;

- докази своєчасної оплати НАК “Нафтогаз України” отриманих нею від ПП “Вуличне телебачення” послуг –відсутні.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 № 11 “Про судове рішення” таке рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображено обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не цілком узгоджується з відповідними вимогами з огляду на таке.

Причиною спору в даній справі стало питання про наявність або відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми, яку останній вважає заборгованістю за надані ним відповідачеві послуги згідно з Генеральною угодою сторін.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно, зокрема, до умов договору та вимог цього Кодексу.

Статтею 193 Господарського кодексу України також передбачено, що:

- суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З огляду на викладене господарський суд у вирішенні даного спору повинен був вичерпно і достеменно з’ясувати усі фактичні обставини, пов’язані з виконанням умов Генеральної угоди не лише відповідачем, а й позивачем, а саме –з підтвердженням належними доказами надання ним відповідачеві саме того обсягу послуг, стягнення оплати за які позивачем вимагалися.

Так, місцевим господарським судом установлено, що, по-перше, згідно з умовами названої угоди послуги вважаються наданими (і прийнятими відповідачем) після підписання сторонами відповідних актів із зазначенням у них переліку, обсягу і вартості наданих послуг і, по-друге –наявність актів приймання-передачі послуг; однак судом не перевірено, чи відображено у відповідних актах відомості стосовно як вартості, так і переліку та обсягу таких послуг.

Крім того, НАК “Нафтогаз України” звертає увагу на положення Генеральної угоди, за якими сторони за результатами роботи по цій угоді щомісяця складають і підписують до 5 числа місяця, наступного за звітним, акти приймання-передачі наданих послуг, причому замовник здійснює розрахунки за послуги, що надаються у поточному місяці, на підставі рахунків-фактур виконавця, а суми, вказані у рахунках-фактурах, мають щомісячно визначатися на підставі кошторисів та медіа-планів, затверджених замовником.

Суд першої інстанції уваги на ці умови Генеральної угоди не звернув, не витребував та не дослідив докази (в тому числі згадані рахунки-фактури, кошториси та медіа-плани), які належним чином підтверджували б факт надання позивачем відповідачеві послуг за згаданою угодою в повному обсязі.

Не встановивши, таким чином, повного кола обставин, що входять до предмету доказування в даній справі, суд першої інстанції припустився неправильного застосування приписів частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43 названого Кодексу стосовно всебічного, повного і об’єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Касаційна ж інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

У новому розгляді справи суду першої інстанції слід встановити, перевіривши належними доказами, зазначені в цій постанові обставини, дати їм та доводам сторін належну правову оцінку і прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Що ж до питання про розподіл судових витрат між сторонами у справі, то воно також має бути вирішено за результатами нового розгляду останньої.

Керуючись статтями 1117 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 14.02.2008 зі справи № 8/3 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Б. Львов