ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2008 р.

№
21/261

Вищий господарський
суд України у складі колегії суддів:

головуючого:

Кравчука Г.А.

суддів:

Мачульського
Г.М.

Шаргала В.І.

розглянувши
у відкритому судовому
засіданні

касаційну
скаргу

ОСОБА_1

на
постанову

Київського
апеляційного господарського суду

від

22.11.2007р.

у
справі

№21/261

Господарського
суду

м. Києва

за
позовом

ОСОБА_1

до

1). ОСОБА_2 2). Колективного
підприємства виробничо-будівельної фірми "МЖКбуд"

третя
особа, без самостійних вимог на стороні відповідача

ОСОБА_3

про

визнання
недійсним рішень загальних зборів співвласників, визнання недійсним статуту,
визнання недійсним положення

за
участю представників

-
позивача:

ОСОБА_1
(паспорт НОМЕР_1, виданий Московським РУ ГУМВС України в м. Києві
05.10.1999р.

-
відповідача-1:

не
з'явився

- відповідача-2:

Вісневської
О.М. (довіреність №363/1 від 01.06.2005р.)

- третьої
особи:

не
з'явився, -

В С Т А Н О В И В:

Оскарженою
постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.11.2007р.
(колегія суддів у складі: головуючого -судді Зеленіна В.О., суддів Рєпіної
Л.О., Дикунської С.Я.) залишено без змін рішення Господарського суду м. Києва
від 16.10.2007р. (суддя Шевченко Е.О.), яким в позові відмовлено.

В
касаційній скарзі позивач просить скасувати вказані рішення і постанову та
прийняти нове рішення, яким визнати недійсним статут Товариства з обмеженою
відповідальністю виробничо-будівельної фірми "МЖКбуд" від
01.03.2007р. і рішення загальних зборів учасників Товариства від 01.03.2007р.,
оформлене протоколом №1; визнати недійсним рішення зборів співвласників
виробничо-будівельної фірми "МЖКбуд" від 17.12.1996р. про
затвердження Положення про порядок розрахунку розміру частки співвласників у
майні виробничо-будівельної фірми "МЖКбуд" (п.2 протоколу від
17.12.1996р.) та саме Положення про порядок розрахунку розміру частки
співвласників у майні виробничо-будівельної фірми "МЖКбуд", що
затверджене рішенням зборів від 17.12.1996р.; визнати недійсними розрахунки
розміру часток співвласників у майні виробничо-будівельної фірми
"МЖКбуд" та Акт, яким такі розрахунки затверджені; визнати недійсним
рішення зборів співвласників виробничо-будівельної фірми "МЖКбуд" про
перерозподіл часток у статутному фонді та майні підприємства, оформлене п.12
протоколу від 18-20.12.2006р. та умову, якою визначається момент передачі
частки, а саме: "передача частки здійснюється в момент обміну частки в
майні колективного підприємства виробничо-будівельної фірми "МЖКбуд"
на письмові зобов'язання щодо видачі відповідної частки в статутному фонді
новоствореного Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-будівельна
фірма "МЖКбуд", п.п.6-11 Протоколу від 18-20.12.2006р.; визнати
недійсним рішення зборів співвласників виробничо-будівельної фірми "МЖКбуд"
про затвердження передавального акту та про обмін часток, що оформлене п.1 п.2
протоколу зборів від 27.02.2007р., посилаючись на порушення господарськими
судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, а саме:
ст.8, ч.2 ст.202, ч.2 ст.357, ч.2 ст.513, ст.654, ч.2 ст.717, ч.3 ст.719,
ст.722 Цивільного кодексу України, ст.43 Господарського процесуального кодексу
України.

Відповідач-1
та третя особа не використали наданого законом права на участь своїх
представників у судовому засіданні.

Відповідач-1
заявив письмове клопотання про відкладення розгляду справи.

У
письмовому клопотанні про відкладення розгляду справи, з врахуванням вимог
ст.ст.77, 1115, 1117 ГПК України та тих обставин, що
відповідач-1 був належним чином повідомлений про час та місце розгляду
касаційної скарги, будь-яких заперечень на касаційну скаргу відповідачем-1 не
подавалось, доказів неможливості прийняти участь в розгляді касаційної скарги
до суду касаційної інстанції не надано, а його неявка в судове засідання не
перешкоджає перегляду справи в суді касаційної інстанції, належить відмовити.

Переглянувши
у касаційному порядку судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду
України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції,
приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Оскаржена
постанова суду апеляційної інстанції мотивована зокрема тим, що з набранням
чинності Господарським Кодексом України, згідно із Прикінцевими положеннями,
втратив чинність Закон України "Про підприємства в Україні". Згідно
із Класифікацією форм власності, затвердженою наказом Держспоживстандарту
України від 28.05.2004р. №97, існують такі форми власності: приватна, державна
корпоративна власність, державна власність, комунальна власність, комунальна
корпоративна власність. Відповідно до Класифікації організаційно-правових форм
господарювання, затвердженої наказом Держспоживстандарту України від
28.05.2004р. № 97, така організаційно-правова форма господарювання як
колективне підприємство з 31.03.2004р. не існує. Згідно ч.1 ст.63 ГК України
залежно від форм власності, передбачених законом, в Україні можуть діяти
підприємства різних видів, в тому числі підприємство, що діє на основі
колективної власності (підприємство колективної власності). Згідно зі статтею
93 ГК України підприємством колективної власності визнається корпоративне або
унітарне підприємство, що діє на основі колективної власності засновника
(засновників). Підприємствами колективної власності є виробничі кооперативи, підприємства
споживчої кооперації, підприємства громадських та релігійних організацій, інші
підприємства передбачені законом.

На
підставі аналізу вказаних норм права суд апеляційної інстанції дійшов висновку
що законом не передбачено існування такого виду підприємства колективної форми
власності як виробничо-будівельна фірма, співвласниками якої є трудовий
колектив підприємства, а відповідно, законодавчими актами не врегульовано
порядок діяльності такого виду підприємств колективної форми власності, порядок
скликання і проведення зборів співвласників, порядок і умови виходу зі складу
співвласників, правовий режим майна підприємства тощо.

Також,
суд виходив з того, що відповідно до частини другої прикінцевих положень Закону
України “Про внесення змін до деяких законів України щодо державної реєстрації
суб'єктів підприємницької діяльності" (№1987-III від 21.09.2000р.)
суб'єкти підприємницької діяльності, створені в організаційних формах, не
передбачених законами України, державна реєстрація яких проведена до набрання
чинності цим Законом, зобов'язані привести організаційну форму у відповідність
з вимогами законів України протягом п'яти років після набрання чинності цим
Законом.

З
врахуванням викладеного, приймаючи оскаржені судові рішення суди всіх інстанцій
виходили з того, що спір, що виник з приводу вирішення питань загальними
зборами Колективного підприємства виробничо-будівельної фірми
"МЖКбуд", сторонами у якому є також і фізичні особи, підвідомчий
господарським судам.

При
цьому судами прийнято до розгляду та розглянуто позов, пред'явлений ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, Колективного підприємства виробничо-будівельної фірми
"МЖКбуд", третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача
ОСОБА_3.

Про
те із вказаними вище висновками не можна погодитись з наступних підстав.

Згідно
ст.167 ч.1 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи,
частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації,
що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською
організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації
та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші
правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Під
корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються
та припиняються щодо корпоративних прав (ч.3 цієї норми).

Пунктом
четвертим ч.1 ст.12 ГПК України визначено, що господарським судам підвідомчі
справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським
товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі
учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами)
господарських товариств, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та
припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів.

Таким
чином вказаною нормою визначено, що господарським судам підвідомчі спори що
виникають з корпоративних відносин саме із господарським товариством.

Згідно
ст.1 Закону України "Про господарські товариства" господарськими
товариствами цим Законом визнаються підприємства, установи, організації,  створені на засадах угоди юридичними особами
і громадянами шляхом об'єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою
одержання прибутку (ч.2). До господарських товариств належать: акціонерні
товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою
відповідальністю, повні товариства, командитні товариства (ч.3).

Таким
чином вирішуючи даний спір у разі віднесення Колективного підприємства
"Дружба" до господарських товариств господарський суд з метою
вирішення питання які саме норми Закону України "Про господарські
товариства" застосовувати при вирішенні спору (чи ті що стосуються
акціонерного товариства, чи товариства з обмеженою відповідальністю, чи товариства
з додатковою відповідальністю, чи повного товариства, чи командитного
товариства), мав би на свій розсуд віднести вказане колективне підприємство до
одного з видів господарських товариств що означало б вихід за межі наданої йому
компетенції, оскілки вирішення вказаного питання здійснюється, відповідно до
приписів ст.1 вказаного закону, на засадах угоди юридичних осіб і громадян.

Відповідно
ж до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким
чином із вказаних приписів норм права вбачається, що цей закон регулює
правовідносини між засновниками, учасниками та акціонерами лише товариств, види
яких перелічені в Законі України "Про господарські товариства". При
цьому колективні підприємства не відносяться до господарських товариств.

З
викладеного вбачається що господарським судам підвідомчі справи, що виникають з
корпоративних відносин у спорах із господарським товариством, а колективні
підприємства до таких не відноситься.

При
цьому, Законом не передбачено існування такого виду підприємства колективної
форми власності як колективне підприємство. Також відповідно до частини другої
прикінцевих положень Закону України “Про внесення змін до деяких законів
України щодо державної реєстрації суб'єктів підприємницької діяльності"
(№1987-III від 21.09.2000р.) суб'єкти підприємницької діяльності, створені в
організаційних формах, не передбачених законами України, державна реєстрація
яких проведена до набрання чинності цим Законом, зобов'язані привести
організаційну форму у відповідність з вимогами законів України протягом п'яти
років після набрання чинності цим Законом.

За
вказаних обставин чинне законодавство не ототожнює колективні підприємства із
господарськими товариствами, напроти законодавством було зобов'язано такі
підприємства привести свою організаційну форму у відповідність з вимогами
законів України протягом п'яти років чого зроблено не було.

Крім
того, відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України юрисдикція судів
поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Частиною
3 статті 22 Закону України "Про судоустрій України" передбачено, що
місцеві господарські суди розглядають справи, які виникають з господарських
правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх
підсудності. Згідно з частиною 1 статті 21 Господарського процесуального
кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами -
можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу.

Таким
чином, господарські суди вирішують спори у порядку позовного провадження, коли
склад учасників спору відповідає статті 1 Господарського процесуального кодексу
України, а правовідносини, щодо яких виник спір, носять господарський характер.

Враховуючи,
що сторонами у даній справі є фізичні особи та юридична особа склад учасників
спору не відповідає статті 1 вказаного кодексу що не було враховано судом
апеляційної інстанції при прийнятті оскарженої постанови.

Таким
чином господарським судам підвідомчі спори що виникають у порядку позовного
провадження, коли склад учасників спору відповідає статті 1 Господарського
процесуального кодексу України, а правовідносини, щодо яких виник спір, носять
господарський характер, а також спори, що виникають з корпоративних відносин
між господарським товариством та його учасником, при цьому колективне
підприємство не відноситься до виду господарського товариства відповідно до
приписів ст.ст.1, 2, 4 Закону України "Про господарські товариства".

Таку
ж правову позицію викладено і в узагальненні Верховного Суду України щодо
практики розгляду судами корпоративних спорів від 26.01.2008р. (розділ третій
абз.5-10).

Крім
того, частина позовних вимог стосується визнання недійсним рішень загальних
зборів учасників та статуту Товариства з обмеженою відповідальністю
виробничо-будівельної фірми "МЖКбуд".

Про
те судами не враховано що загальні збори, відповідно до приписів Закону України
"Про господарські товариства", є органом товариства, а відповідно їх
рішення мають оцінюватись як рішення самого товариства, а не окремих учасників
товариства. Тому відповідачем у спорах про визнання недійсними рішень загальних
зборів має бути товариство.

Між
тим, Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-будівельна фірма
"МЖКбуд" до участі у справі залучено не було що, відповідно до
приписів ст. 11110 ч.2 п.3 ГПК України є безумовною підставою для
скасування судових рішень.

Також
чинним законодавством не віднесено до підвідомчості господарських судів спори
про визнання недійним протоколів загальних зборів товариства. У судовому
порядку можуть бути визнані недійсними рішення загальних зборів учасників
товариства, а не протокол загальних зборів.

Таку
ж правову позицію викладено і в узагальненні Верховного Суду України щодо
практики розгляду судами корпоративних спорів від 26.01.2008р. (розділ шостий
абз. 14, 15).

За
таких обставин судові рішення не можна вважати законними і обґрунтованими, а
тому вони підлягає скасуванню.

З врахуванням
меж повноважень касаційної інстанції, встановлених ч.2 ст.111-5 та ст.111-7
Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України
у складі колегії суддів дійшов висновку, що допущені судом як першої, так і
апеляційної інстанції вищезазначені порушення норм матеріального та
процесуального права відповідно до ч.1 ст.111-10 Господарського процесуального
кодексу України є підставою для скасування прийнятих у справі судових рішень і
направлення справи на новий розгляд.

При
новому розгляді справи суду необхідно всебічно та повно з'ясувати обставини
справи в їх сукупності та вирішити спір відповідно до закону.

Керуючись
ст.ст. 1115, 1117, 1119 п. 3, 11110
ч.1, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову
Київського апеляційного господарського суду від 22.11.2007р. та рішення
Господарського суду м. Києва від 16.10.2007р. у справі №21/261 скасувати,
справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий
суддя
Г.А. Кравчук

С
у д д і
Г.М. Мачульський

В.І. Шаргало