ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2008 р.

№ 06/5569

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дроботової Т.Б. –головуючого

Волковицької Н.О.

Рогач Л.І.

за участю представників сторін:

позивача

Заболотнього В.І. дов. від 14.07.2008 року

відповідачів

Шари Н.М. –директор

Дібрівської Л.І. дов. від 14.07.2008 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрник"

на постанову

від 01.04.2008 року Київського міжобласного апеляційного господарського суду

у справі

№ 06/5569 господарського суду Черкаської області

за позовом

Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрник"

до

Приватного підприємства "Везувій"

про

передачу оплаченого товару у кількості 19775 літрів на суму 76133,75 грн.

ВСТАНОВИВ:

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Аграрник" звернулося до господарського суду з позовом до Приватного підприємства "Везувій" про зобов'язання передати оплачений товар –дизельне пальне в кількості 19775 літрів.

Рішенням господарського суду Черкаської області від 10.01.2008 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

За апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрник" судове рішення переглянуте в апеляційному порядку і постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 01.04.2008 року залишене без змін.

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Аграрник" звернулося до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Черкаської області від 10.01.2008 року та постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 01.04.2008 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

На думку скаржника, судами попередніх інстанцій порушені та не застосовані норми матеріального права та допущена неповнота з'ясування обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Заявник вважає, що судами не взято до уваги та не враховано положення частини 3 статті 13, частини 3 статті 509, статті 525, 526, 693 Цивільного кодексу України.

Заслухавши суддю –доповідача та присутніх в судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові у даній справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 108, 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція рішення місцевих господарських судів та постанови апеляційних господарських судів переглядає за касаційною скаргою (поданням) та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено та вбачається з матеріалів справи, що між сторонами було укладено договір № 4 від 03.01.2006 року, який діяв з 03.01.2006 року по 31.12.2006 року.

Відповідно до умов вказаного договору, відповідач здійснював заправку автотранспорту позивача нафтопродуктами протягом тридцяти днів з моменту попередньої оплати за нафтопродукти. Вказаний договір закінчив свою дію, про що не заперечували сторони, оскільки жодна із сторін не ініціювала його продовження у спосіб, вказаний в пункті 6.1 договору.

Судами також встановлено, що позивач платіжним дорученням від 25.09.2007 року №295 перерахував відповідачу 88000,00 грн., вказавши в призначенні платежу, що кошти перераховуються за паливо-мастильні матеріали за вересень 2007 року.

Згідно накладної №1398 від 30.09.2007 року відповідач відпустив позивачу дизпаливо у кількості 225 літрів по ціні 3,85 грн. за один літр на суму 866,25грн. згідно заправної відомості за жовтень 2007 року на АЗС м. Корсунь –Шевченківський. Заправки автомашин дизпаливом позивач більше не здійснював.

01.10.2007 року платіжним дорученням №310, 16.10.2007 року платіжним дорученням №330, 30.10.2007 року платіжним дорученням №348 позивач здійснив попередню оплату відповідачу за бензин на суму 11000,00 грн.

У жовтні 2007 року відповідач по відкритих заправних відомостях заправляв автомашини позивача бензином А-76, А-92, А-95 згідно накладних №№1567, 1568, 1569 від 31.10.2007 року на загальну суму 10256,13 грн. Різниця становить 11000,00 грн. –10256,00 грн. = 842, 12 грн.

31.10.2007 року відповідач направив позивачу лист №250, яким повідомив, що вибрано дизпаливо лише у кількості 217 літрів. На залишок дизпалива, договір на зберігання не укладався.

Відповіді на вказаний лист позивач не надав.

08.11.2007 року відповідач здійснив заправку автомашини позивача бензином А-92, А-95 по накладних №№1724, 1725 на загальну суму 1942,65 грн.

Після проведених розрахунків залишок коштів на користь позивача становив 75033,22 грн., які 08.11.2007 платіжним дорученням №3596 були повернуті на рахунок позивача та виписана корегуюча накладна №ВН –0000001 від 18.11.2007 року на суму 76133,75 грн.

Приймаючи рішення по суті суди виходили з того, що після повернення відповідачем коштів, які останній прийняв, його вимога про витребування в натурі дизельного пального, попередньо оплаченого платіжним дорученням №295 від 25.09.2007 року є неправомірною.

Касаційна інстанція погоджується з таким висновком судів, оскільки відповідно статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Право на захист цих прав, відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України виникає у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Звертаючись із позовом Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Аграрник" посилалося на зобов'язання відповідача передати попередньо оплачений товар, в той час як сума попередньої оплати була йому повернута та прийнята позивачем без заперечень.

Отже, фактично, на момент звернення до суду сума попередньої оплати знаходилась у позивача, а відтак суди дійшли вірного висновку, що права відносно товару у позивача відсутні.

Таким чином, матеріали справи свідчать, що судами першої та апеляційної інстанцій в порядку статті 43, 101 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об’єктивно розглянуто в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; досліджено, встановлено та надано юридичну оцінку наданим сторонами доказам та правильно вирішено спір.

Твердження заявника про порушення судом норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження, суперечать матеріалам справи та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно статті 1117 Господарського процесуального кодексу України не входить до компетенції касаційної інстанції, в зв’язку з чим підстав для зміни чи скасування рішення та постанови апеляційної інстанції колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, пунктом 1 статті 1119, статтею 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Рішення господарського суду Черкаської області від 10.01.2008 року та постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 01.04.2008 року у справі № 06/5569 господарського суду Черкаської області залишити без змін.

Касаційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрник" залишити без задоволення.

Головуючий суддя                                         Т. Дроботова

С у д д і          Н. Волковицька

Л.Рогач