ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.08                                                                                           Справа№ 24/108А

За позовом: Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м.Львів

До відповідача: Міського комунального підприємства „Водоканал”, м.Мостиська

Про стягнення 8880,02грн.

Суддя Хабіб М.І.

Секретар Савченко Ю.А.

Представники:

Від позивача –не з”явився

Від відповідача –Макар Я.С. –керівник

Сторонам роз”яснені права та обов”язки, передбачені ст.ст.49,51 КАС України, а також право відводу.

В судовому засіданні 03.07.2008р. проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Суть спору: Позов заявлено про стягнення 8880,02грн., в т.ч. 8753,85грн. адміністративно - господарських санкцій за нестворене робоче місце для працевлаштування інвалідів в 2007р. та 126,17грн. пені.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в 2007році для відповідача норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів становив 2 робочих місця, фактично в 2007році на підприємстві відповідача працював 1 інвалід. За невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів позивач просить стягнути з відповідача на підставі ст.20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” санкції в сумі 8753,85грн. та пеню в сумі 126,17грн.

Відповідач проти позову заперечує з тих підстав, що про потребу в інвалідах щомісячно подавав звіти до районного центру зайнятості про наявність вакантного робочого місця для працевлаштування інваліда, однак центром зайнятості інваліди на підприємство не скеровувались. Тому, на думку відповідача, санкції за нестворення робочих місць для працевлаштування інвалідів не повинні стягуватися з підприємства.

В судовому засіданні 24.06.2008р. оголошувалась перерва до 03.07.2008р.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

Згідно із звітом про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2007 рік, поданим відповідачем позивачеві, середньооблікова кількість штатних працівників на підприємстві відповідача становить 39 чол., норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів -2 робочих місця; фактично в 2007році 1 робоче місце було зайнято інвалідом. Середньорічна заробітна плата становить 8753,85грн.

Відповідно до звітів про наявність вакансій за станом на 28.01.2007р., 28.02.2007р.,28.03.2007р., 28.04.2007р., 28.05.2007р., 28.06.2007р., 28.07.2007р., 28.08.2007р., 28.09.2007р., 28.10.2007р., 28.11.2007р., 28.12.2007р., поданих відповідачем Мостиському районному центру зайнятості, що підтверджено довідкою центру зайнятості № 459/03 від 26.06.2008р., на підприємстві було 1 вільне робоче місце слюсаря з аварійно- відновлювальних робіт, на яке підприємство мало намір влаштувати інваліда, про вказано у названих звітах ( звіти та довідка центру зайнятості є у матеріалах справи).

Доказів скерування на підприємство інвалідів для працевлаштування чи звернення самих інвалідів для працевлаштування суду не подано, як і не подано доказів відмови підприємства у працевлаштуванні інвалідів.

Дослідивши всі обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін та оцінивши подані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.19 Закону України „ Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” № 875 ( далі –Закон), для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік. Підприємства, установи, організації самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць, виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно із ст.18 Закону, забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

В силу ст.18-1 Закону, рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Як зазначено вище, відповідач подавав звіти державній службі зайнятості про вакантні робочі місця для працевлаштування інвалідів.

Однак доказів, які б свідчили про те, що інваліди безпосередньо зверталися на підприємство з метою працевлаштування, чи доказів скерування інвалідів державною службою зайнятості на підприємство для працевлаштування або відмови у прийнятті на роботу інвалідам, які безпосередньо звернулися до підприємства, чи які були скеровані службою зайнятості, суду не подано.

Аналіз положень Закону „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” дає підстави для висновку, що хоча Законом і покладений на підприємства обов”язок щодо працевлаштування інвалідів в рахунок нормативу робочих місць, проте такий обов”язок підприємства стосується інвалідів, які безпосередньо звернулися до підприємства з метою працевлаштування або які скеровані державною службою зайнятості для працевлаштування, і не супроводжує обов”язком підприємства самостійно підшуковувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов”язок статтею 18-1 Закону покладений на державну службу зайнятості.

За таких обставин, покладати на підприємство відповідальність у вигляді стягнення санкцій за неналежне виконання своїх обов”язків спеціально уповноваженим органом є неправомірним і суперечить як загальним принципам права, так і ст. 19 Конституції України, яка передбачає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

На підставі викладеного та керуючись 49, 51, 94, 122-124,127,128, 130, 135, 138, 139, 143, 150-154, 158-164, 186, п.п. 3, 6 Прикінцевих та перехідних положень КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          В задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у строки, встановлені ст.254 КАС України, і може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду в порядку і строки, встановлені ст.186 КАС України.

Суддя