СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

20.06.08                                                                                      Справа №
А20/054-08

Суддя господарського
суду Київської області Бабкіна В.М., розглянувши справу

за
позовом

Київського
обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Київ

до

Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1, м. Біла Церква

про

стягнення
4914,50 грн.,

Секретар судового
засідання: Деркач Т.Г.

за
участю представників:

позивача:

Котова
Н.І., довір. № 03-25/35 від 18.01.2008 р.,

відповідача:

ОСОБА_1.

На
підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 20.06.2008 р. о 9 год.
55 хв. проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення
постанови у повному обсязі відкладено на 24.06.2008 р., про що повідомлено
сторін після проголошення вступної та резолютивної частини постанови.

обставини справи:

До
господарського суду Київської області надійшла позовна заява Київського
обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1, м. Біла Церква про стягнення 4914,50 грн.,
у тому числі 4387,50 грн. адміністративно-господарських санкцій за недотримання
в 2006 році встановленого у відповідності зі ст. 19 Закону України “Про основи
соціальної захищеності інвалідів в Україні” (далі - Закон) нормативу робочих
місць на підприємстві відповідача та 527 грн. пені за порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій.

Відповідачем
було подано заперечення проти позову, згідно яких він вважає позовну заяву
необґрунтованою  та такою, що не підлягає
задоволенню. Зокрема, відповідач зазначив, що на його підприємстві в 2006 році
фактично було створено необхідну кількість робочих місць для працевлаштування
інвалідів (одне робоче місце), про що підприємець інформував Білоцерківський
міськрайонний центр зайнятості шляхом подання звіту про наявність вакансії для
працевлаштування інваліда форми № 3-ПН, але відповідними органами по
працевлаштуванню інвалідів інваліди з метою їх працевлаштування до відповідача
не направлялись.

Дослідивши
матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд

встановив:

Згідно
з приписами статті 20 Закону спори, що виникають із правовідносин за статтями
19 і 20 Закону, вирішуються Фондом соціального захисту інвалідів або в судовому
порядку. Фонд соціального захисту інвалідів, його відділення мають право
захищати свої права та законні інтереси, у тому числі в суді.

Згідно
з Положенням, затвердженим Директором Фонду соціального захисту інвалідів
10.06.2004р., Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів є
територіальним органом Фонду соціального захисту інвалідів, що утворене для
реалізації покладених завдань на Фонд соціального захисту інвалідів за
погодженням з Міністерством праці та соціальної політики України, та підзвітне
і підконтрольне Фонду.

Позивач
в позовній заяві посилається на порушення відповідачем вимог частини 1 статті
19 зазначеного Закону щодо недотримання нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів.

У
частині 1 статті 19 Закону (в редакції, чинній з 01.01.2006 р.) визначено, що
для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій,
громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману
працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників
облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного
робочого місця.

Відповідачем
на виконання вимог Закону було подано позивачу Звіт про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2006 рік (форма № 10-ПІ), що не заперечується
представником позивача.

Згідно
Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік (форма № 10-ПІ)
на підприємстві відповідача норматив робочих місць для працевлаштування
інвалідів становить 1 особу. Згідно цього ж звіту у 2006 році у підприємця не
працювали особи, яким відповідно до чинного законодавства встановлена
інвалідність.

Відповідно
до частини 3 статті 18 Закону (в редакції, чинній з 18.03.2006 р.)
підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману
працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати
державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про
зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України.

Відповідно
до Наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 19 грудня 2005
року № 420 “Про затвердження форм звітності та інструкцій щодо їх заповнення”
формою звітності про наявність вакантних місць на підприємстві є форма № 3-ПН
"Звіт про наявність вакансій", яка подається підприємствами щомісячно
до державної служби зайнятості.

Як
вбачається з матеріалів справи, відповідачем було подано Звіт про наявність
вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках (форма № 3-ПН)
до Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості станом на 01.05.2006 року.
У названому Звіті відповідачем зазначено 1 вакансію для працевлаштування
інвалідів.

Відповідно
до частини 3 статті 19 Закону (в редакції, чинній з 01.01.2006 р.)
підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману
працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів
робочих місць, виходячи з вимог статті 18 Закону.

Згідно
з частиною 1 статті 18 Закону (в редакції, чинній з 01.01.2006 р.),
працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з
питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування,
громадськими організаціями інвалідів.

З
18.03.2006 року набрала чинності змінена редакція частини 1 статті 18 Закону,
згідно з якою забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану
роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом
їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

З
наведених норм ст.ст. 18 і 19 Закону вбачається, що підприємства здійснюють самостійно
працевлаштування інвалідів, але виходячи з вимог статті 18 Закону.

У
статті ж 18 Закону зазначено, що забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування здійснюється двома шляхами:

1)
безпосереднє звернення інваліда до підприємства;

2)
звернення  інваліда до державної служби
зайнятості (з подальшим його направленням на підприємство, на якому є
відповідні вакансії).

Отже,
стаття 18 Закону не встановлює правил, за якими підприємство було б зобов'язане
самостійно здійснювати пошук інвалідів для їх працевлаштування на своєму
підприємстві.

У
частині 3 статті 18 Закону (в редакції, чинній з 18.03.2006 р.) чітко визначено
зобов'язання підприємства, що використовує найману працю:

1)
виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів;

2)
надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для працевлаштування
інвалідів;

3)
звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів.

Позивач,
посилаючись на порушення з боку відповідача правил господарської діяльності,
встановлених Законом, не надав суду доказів того, що підприємством відповідача
не виділено та не створено робочі місця для працевлаштування інвалідів, або ж
про факти відмови у працевлаштуванні  з
боку підприємства -відповідача за зверненням інваліда до відповідача чи за направленням
державної служби зайнятості.

З
матеріалів справи та пояснень представників сторін вбачається, що інваліди на
підприємство для працевлаштування не направлялися ні державним органом
зайнятості, ні позивачем.

Таким
чином, суд встановив, що передбачені законом обов'язки по забезпеченню
працевлаштування інвалідів, відповідачем виконані шляхом вжиття всіх залежних
він нього заходів по забезпеченню працевлаштування інвалідів на його
підприємстві протягом 2006 року.

Згідно
з частиною 1 статті 238 Господарського кодексу України застосування
адміністративно-господарських санкцій до суб'єктів господарювання здійснюється
за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської
діяльності.

Відповідно
до вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Як
вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів направлення
інвалідів до відповідача з метою працевлаштування та докази того, що їм було
відмовлено у працевлаштуванні, а тому суд вважає, що позивач не довів, що
відповідачем порушено встановлені правила здійснення господарської діяльності.

Відповідно
до частини 1 статті 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності
учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері
господарювання. Частиною 2 даної статті встановлено, зокрема, що учасник
господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання
господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської
діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для
недопущення господарського правопорушення.

З
огляду на те, що відповідачем вжито всі передбачені чинним законодавством
заходи по забезпеченню працевлаштування інвалідів, на нього не може бути
покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної
кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність інвалідів, які бажають
працевлаштовуватись, у зв'язку з чим суд вважає позовні вимоги неправомірними
та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись
ст. ст. 158, 161, 163, 167 та п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу
адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В
позові відмовити.

Постанова
відповідно до ч. 1 ст. 254 КАС України набирає законної сили після закінчення
строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом,
якщо таку заяву не було подано.

Постанова
може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її
складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 КАС
України.

Дата
складення та підписання постанови в повному обсязі -24.06.2008 року.

Суддя:
Бабкіна В.М.