ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2008 р.

№ 3/177

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Разводової С.С.,

Самусенко С.С.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні касаційну

скаргу           Закритого акціонерного товариства "Укрхімремобладнання"

на рішення           господарського суду міста Києва від 24.06.2008 року

у справі          № 3/177

господарського суду          міста Києва

за позовом          Закритого акціонерного товариства "Укрхімремобладнання "

до відповідачів           1. Акціонерного товариства закритого типу "ВНДІХІМПРОЕКТ"

2. Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву

про          визнання недійсним договору купівлі-продажу №118 від 30.06.1994 року та зобов'язання укласти додаткову угоду до договору № 109 від 18.06.1994 року

за участю представників:

позивача –          Гордієнко А.О. –довіреність у справі

відповідачів –          1. Ландишева С.М. –довіреність у справі

Фугалевич В.О. –довіреність у справі

2. не з'явились

ВСТАНОВИВ:

У березні 2008 року Закрите акціонерне товариство " Укрхімремобладнання", звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до відповідачів Акціонерного товариства закритого типу "ВНДІХІМПРОЕКТ" та Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву про визнання недійсним договору купівлі-продажу №118 від 30.06.1994 року та зобов'язання укласти додаткову угоду до договору № 109 від 18.06.1994 року.

Рішенням господарського суду міста Києва від 24 червня 2008 року (суддя Сівакова В.В.) провадження у справі в частині визнання недійсним акту приймання-передачі № 124 від 27.10.1994 державного майна цілісного майнового комплексу, розташованого за адресою: м. Київ, вул. М. Раскової, 11, підписаного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та Колективним підприємством Науково-дослідний проектний інститут хімічної промисловості “ВНДІХІМПРОЕКТ” у частині передачі приміщень загальною площею 700 кв. м. на шостому поверсі по вул. М. Раскової, 11 у м. Києві припинено;

у позові в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу № 118 від 30.06.1994, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та Колективним підприємством Науково-дослідний проектний інститут хімічної промисловості “ВНДІХІМПРОЕКТ”в частині передачі приміщень загальною площею 700 кв. м. на шостому поверсі по вул. М. Раскової, 11 у м. Києві відмовлено повністю;

у позові в частині зобов'язання Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву укласти з Закритим акціонерним товариством “ Укрхімремобладнання ” додаткову угоду до договору № 109 від 18.06 1994, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та організацією орендарів орендного ремонтно-будівельного підприємства “ Укрхімремобладнання ” щодо викупу Закритим акціонерним товариством “Укрхімремобладнання” в процесі приватизації приміщень загальною площею 700 кв. м на 6 поверсі по вул. М Раскової, 11 у м. Києві відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням господарського суду міста Києва від 24.06.2008 року Закрите акціонерне товариство " Укрхімремобладнання " звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 24 червня 2008 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Вимоги касаційної скарги Закрите акціонерне товариство " Укрхімремобладнання" обґрунтовує тим, що рішення господарського суду прийняте з порушенням вимог матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п.1 Постанови від 29.12.1976 року № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Рішення господарського суду відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд першої інстанції встановив, що 30 червня 1994 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та відповідачем 1 було укладено договір купівлі-продажу № 118.

Відповідно до пункту 1.1 договору купівлі-продажу № 118, Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву продало, а Акціонерне товариство закритого типу "ВНДІХІМПРОЕКТ" купило державне майно цілісного майнового комплексу “науково-дослідного і проектного інституту хімічної промисловості “ВНДІХІМПРОЕКТ”, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. М. Раскової, 11, на земельній ділянці розміром 16 703,69 кв. м.

З урахуванням положень частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Тобто, відповідність укладеного між відповідачами договору купівлі-продажу № 118 слід оцінювати з точки зору законодавства, чинного на момент укладення оспорюваного позивачем договору.

Відповідно до частини першої статті 48 Цивільного кодексу УРСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Позивач стверджує, що договір купівлі-продажу № 118 порушує його переважне право на викуп орендованих нежитлових приміщень загальною площею 700 кв. м., що розташовані на шостому поверсі будинку на вул. М. Раскової, 11 у м. Києві, а також суперечить законодавству України про приватизацію державного майна, оскільки за договором купівлі-продажу № 118 Акціонерне товариство закритого типу "ВНДІХІМПРОЕКТ" набуло право власності на спірні приміщення, які на думку позивача, належали останньому.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договорів, укладених між Закритим акціонерним товариством " Укрхімремобладнання " та Акціонерного товариства закритого типу "ВНДІХІМПРОЕКТ", позивач мав у користуванні нежитлові приміщення площею 700 кв. м., розташовані у будинку за адресою: м. Київ, вул. М. Раскової, 11.

Згідно з пунктом 3.2 договору купівлі-продажу № 118, передача об’єкта приватизації Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву і прийняття об’єкта приватизації Акціонерним товариством закритого типу "ВНДІХІМПРОЕКТ" засвідчується актом передачі, що підписується сторонами.

27 жовтня 1994 року між відповідачами було складено акт приймання-передачі державного майна цілісного майнового комплексу колективного підприємства Науково-дослідний і проектний інститут хімічної промисловості “ВНДІХІМПРОЕКТ”.

Згідно акта № 124 Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву передало, а Акціонерне товариство закритого типу "ВНДІХІМПРОЕКТ" прийняло викуплене ним державне майно цілісного майнового комплексу колективного підприємства “ВНДІХІМПРОЕКТ” вартістю 3 071 030 000 карбованців, яке включало також будівлі і споруди, розташовані на вул. М. Раскової, 11 у місті Києві, в тому числі і розташовані у них спірні приміщення.

Пунктом 2.3 договору купівлі-продажу № 118 встановлено, що право власності на державне майно, яке приватизується переходить до відповідача 1 з дня підписання сторонами і нотаріального посвідчення цього договору. До цього часу державне майно знаходиться у відповідача 1 на праві повного господарського відання.

Господарським судом міста Києва встановлено, що відповідач 1 за договором купівлі-продажу № 118 набув право власності на всі будівлі і споруди, розташовані на вул. М. Раскової, 11, у місті Києві, в тому числі і на приміщення площею 700 кв. м., розташовані на шостому поверсі, 30 червня 1994 року.

Твердження позивача про те, що йому належить переважне право на приватизацію спірних приміщень згідно Особливостей проведення приватизації у будівництві, затверджених наказом Голови Фонду державного майна України і Міністерства України у справах будівництва і архітектури від 11.01.1993 № 4/1, судом першої інстанції правомірно не прийняті до уваги, оскільки, як зазначено господарським судом в абзаці 1 Особливостей проведення приватизації вказано, що даний порядок проведення приватизації враховує діюче законодавство, галузеві особливості будівництва і рекомендується для застосування в процесі приватизації майна державних будівельно-монтажних організацій, підприємств будівельної індустрії і промисловості будівельних матеріалів, науково-дослідних, проектних, проектно-пошукових, проектно-конструкторських організацій будівельної галузі незалежно від їх підпорядкування.

Позивач не надав суду доказів того, що на момент укладення договору купівлі-продажу № 118 він відносився до підприємств будівельної галузі.

Таким чином, положення Особливостей проведення приватизації на позивача не поширюються.

Крім того, Особливостями проведення приватизації не передбачено переважного права на приватизацію приміщень, які знаходилися у користуванні підприємства.

Згідно Особливостей проведення приватизації, підприємство, у користуванні якого знаходилися приміщення, мало тільки право їх приватизувати на загальних засадах у відповідності до чинного законодавства про приватизацію державного майна.

18 червня 1994 року між Закритим акціонерним товариством "Укрхімремобладнання" та Акціонерним товариством закритого типу "ВНДІХІМПРОЕКТ" було укладено договір купівлі-продажу № 109 відповідно до умов якого, відповідач 1 продав, а позивач купив державне майно цілісного майнового комплексу орендного ремонтно-будівельного підприємства “Укрхімремобладнання”, яке знаходиться за адресою: м. Київ-105, вул. Червоногвардійська, 5 на земельній ділянці площею 0,18 га (на підставі рішення 2187/1 від 16.12.1969 року виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящихся).

Таким чином, за договором купівлі-продажу № 109 позивач став власником лише того майна, яке було розташоване на вул. Червоногвардійській, 5 у м. Києві і не набув права власності на спірні приміщення, розташовані на шостому поверсі будинку на вул. М. Раскової, 11 у місті Києві.

Безпідставними є посилання Закритого акціонерного товариства "Укрхімремобладнання" на абзац 2 частини шостої статті 5 Закону України “Про приватизацію державного майна”, який зазначає, що якщо в нежилих приміщеннях будинку, що є державною власністю, розміщується два чи більше державних або заснованих на оренді державного майна підприємств, то в разі прийняття рішення про приватизацію одного чи кількох з них займані ними приміщення, за відсутності заборони на приватизацію цього будинку, приватизуються разом з іншим майном підприємства після закріплення за названими співкористувачами займаних ними приміщень на праві повного господарського відання, оперативного управління або на договірних засадах, оскільки дана норма закону на час укладення договору купівлі-продажу № 118 не була чинною, а тому, у суду відсутні підстави оцінювати оспорюваний договір на відповідність зазначеній нормі закону.

Крім того, позивач не надав доказів того, що він мав бажання приватизувати спірні приміщення разом з майном, яке було розташоване за адресою: вул. Червоногвардійська, 5 у м. Києві, у відповідності до положень статті 11 Закону України “Про приватизацію державного майна”.

Також, є необґрунтованим твердження позивача про невідповідність договору купівлі-продажу № 118 вимогам частини шостої статті 29 Закону України “Про приватизацію державного майна”, яка зазначає, що порушення встановленого законодавством порядку приватизації або прав покупців є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу об'єкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством України, оскільки вказана норма набула чинності лише у 1997 році, тобто після того, як було укладено договір купівлі-продажу № 118.

Відповідно до пункту 5.2. договору купівлі-продажу № 118, відповідач 2 зобов’язався виконувати умови договору купівлі-продажу, що витікають з додаткової угоди до договору оренди від 03.08.1993 № 109.

Судом досліджено додаткову угоду № 47 від 29.06.1994 з якої вбачається, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 27.10.1993 № 894-р та від 27.06.1994 № 490-р частину службових приміщень об’єкта приватизації надані державним установам Укрстрахнагляду та Мінчорнобилю відповідно 320 кв. м. та 600 кв. м. в адміністративному будинку. Відповідач 2 гарантує дотримання умов договорів оренди № 25 від 29.06.1994, укладеного із Укрстрахнаглядом та № 59 від 219.06.1994, укладеного з Мінчорнобилем.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 27.06.1994 № 490-р, було дозволено проведення приватизації державного майна цілісного майнового комплексу орендного підприємства “ВНДІхімпроекту”та вказано розмістити підрозділи Мінчорнобиля в адміністративному будинку по вул. М.Раскової, 11 у м. Києві.

Крім того, дано вказівку ВНДІхімпроекту забезпечити вивільнення для розміщення підрозділів Мінчорнобиля службових приміщень площею 600 кв. метрів на шостому поверсі та надати додатково Укрстрахнагляду службові приміщення площею 700 кв. метрів на восьмому поверсі зазначеного будинку.

Відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 11 січня 1993 р. № 5-93 “Про впорядкування використання адміністративних будинків і нежитлових приміщень, що перебувають у державній власності” договори найму (оренди) з користувачами цих приміщень вважаються розірваними з дня набуття чинності цим розпорядженням.

Згідно Декрету № 5-93, Кабінет Міністрів України має право приймати рішення про розміщення центральних державних органів, створюваних Верховною Радою України, Президентом України та Кабінетом Міністрів України, а також дипломатичних представництв і консульств іноземних держав в Україні в адміністративних будинках і нежитлових приміщеннях, що є у державній власності та належать підприємствам, установам і організаціям на праві повного господарського відання або оперативного управління.

Вказівка Кабінету Міністрів України про те, що відповідач 2 зобов’язаний розмістити у спірних приміщеннях Мінчорнобиль є підтвердженням того, що ці приміщення перебували у його повному господарському віданні та свідчить про те, що договори найму (оренди) з користувачами цих будинків і приміщень вважаються розірваними з моменту прийняття Кабінетом Міністрів України рішення про розміщення в них Мінчорнобиля є адресованою не відповідачу 2, а особам, які на підставі договорів оренди, укладених з відповідачем 2, користувалися приміщеннями, розташованими у цілісному майновому комплексі, який був приватизований відповідачем 2 на підставі договору купівлі-продажу № 118.

Розміщення у спірних приміщеннях Мінчорнобиля не перешкоджала відповідачу 2 здійснити їх приватизацію з урахування зобов’язань відповідача 2 згідно додаткової угоди № 47 від 29.06.1994 та пункту 5.2. договору купівлі-продажу № 118. Отже, твердження позивача про те, що до приватизаційної маси інституту “ВНДІХІМПРОЕКТ” спірні приміщення не увійшли є безпідставним.

З огляду на те, що про позивача, у розпорядженні Кабінету Міністрів України від 27.06.1994 № 490-р, мова не йшла, у відповідача 2 не виникло зобов’язань щодо нього.

Твердження позивача про набуття у власність спірних приміщень на підставі акта від 27.10.1994 року спростовуються рішенням Господарського суду міста Києва від 25.07.2007 року у справі № 2/236, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2007 та постановою Вищого господарського суду України від 05.03.2008 року, яке є преюдиційним для даної справи та яким було встановлено, що за актом від 27.10.1994 позивач ніколи не набував у власність спірних приміщень, в тому числі і шляхом їх приватизації, оскільки законним їх власником завжди був відповідач 2. Крім того, акт від 27.10.1994 було складено після укладення договору купівлі-продажу № 118.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду та вбачає невідповідності чи суперечності договору купівлі-продажу № 118 вимогам законодавства про приватизацію державного майна, яке було чинним на момент укладення оспорюваного договору, а тому підстав для визнання договору купівлі-продажу № 118 недійсним у суду не має.

Щодо вимоги позивача про визнання недійсним акту № 124 від 27.10.1994 року судова колегія Вищого господарського суду України погоджується з висновком господарського суду міста Києва, щодо припинення провадження у цій частині. Оскільки, виключний перелік справ, підвідомчий господарським судам, визначений ст. 12 ГПК України, яка носить імперативний характер, зокрема, ними, є:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім:

спорів про приватизацію державного житлового фонду;

спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов;

спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін;

спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів;

інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство.

3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції.

4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів.

Поняття угоди визначено ст. 41 Цивільного кодексу УРСР, відповідно до якої угодами визначаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов’язків.

Таким чином, угоди носять вольовий характер, який проявляється в бажанні осіб встановити права і прийняти обов’язки з метою досягнення правового результату.

Жодних прав і обов’язків, характерних для угоди як виду зобов’язання, оспорюваний акт приймання-передачі не породжує. У ньому не зафіксовано, які права і обов’язки виникають між сторонами, і якому інституту договірних зобов’язань вони характерні. Зміст угоди відрізняється правами та обов’язками сторін за нею, тобто своїми істотними умовами.

В оспорюваному акті приймання-передачі відсутні будь-які дані про прийняття сторонами за ними на себе будь-яких прав чи обов’язків, тобто відсутні істотні умови. Вони тільки зазначають факт, який відбувся на підставі договору купівлі-продажу № 118 від 30.06.1994.

З огляду на це, оспорюванний акт не є правовстановлюючим, а лише правопідтверджувальним документом та не є угодою, а спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Також, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що задоволення вимоги позивача зобов’язати відповідача 1 укласти з позивачем додаткову угоду до договору купівлі-продажу № 109 не підлягають задоволенню.

Господарським судом міста Києва встановлено, що листом від 26.04.1995 № Л/01-86 ЗАТ “ Укрхімремобладнання” звернулося до Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву з проханням укласти до договору купівлі-продажу № 109 додаткову угоду.

Відповідач 1 листом від 23.08.1995 № 30-03/1579 відмовив позивачу в укладенні такої угоди.

Відповідно до частини першої статті 188 Господарського кодексу України, зміна господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Частина четверта статті 188 Господарського кодексу України зазначає, що у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Згідно з пунктом 10.1 договору купівлі-продажу № 109, зміна умов договору можлива тільки за згодою сторін, що оформлюється у нотаріальному порядку.

Відповідно до частини першої статті 14 Цивільного кодексу України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно статті 12 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до частини другої статті 14 Цивільного кодексу України, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Договір купівлі-продажу № 109 та законодавство України не встановлюють для відповідача 1 обов’язку укладати з позивачем додаткову угоду до вказаного договору.

Указ Президента України від 30.12.1994 № 827/94 “Про заходи щодо прискорення процесу малої приватизації в Україні” не може вважатися законодавчою підставою для укладення додаткової угоди до договору купівлі-продажу № 109 між позивачем та відповідачем 1, оскільки Указ № 827/94 набрав чинності після того, як було укладено договір купівлі-продажу № 118 та акт № 124. На момент прийняття Указу № 827/94 спірні приміщення вже були приватизовані відповідачем 2, отже, положення Указу № 827/94 не можуть застосовуватися до відносин між позивачем та відповідачем 1, які виникли на підставі договору купівлі-продажу № 109.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України зазначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Крім того, відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно частини першої статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Договір купівлі-продажу № 109 було укладено між позивачем та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву 18.06.1994. З листа від 26.04.1995 № Л/01-86 та акта від 27.10.1994 вбачається, що при укладенні вказаного договору позивачу було відомо про те, що до складу приватизаційної маси приміщення площею 700 кв. м., розташовані на шостому поверсі адміністративного корпусу за адресою: м. Київ, вул. М. Раскової, 11, не увійшли та були передані у власність відповідачу 2, отже, згідно договору купівлі-продажу № 109 позивач не набув на них право власності.

Судова колегія погоджується з висновками господарського суду першої інстанції та апеляційної інстанції, що, з врахуванням наведених обставин, договірні відносини між сторонами після закінчення дії договору фактично продовжуються.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія вважає, що судами попередніх інстанцій при розгляді цієї справи по суті правильно застосовано норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

З урахуванням вимог ч. 4 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, висновки судів першої та апеляційної інстанції про обґрунтованість позовних вимог є правомірними.

Отже, при вирішенні спору, судом першої інстанції правильно встановлені усі обставини, що мають значення для справи, їм надана вірна юридична оцінка, норми права застосовані вірно, а доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду.

За наведених вище обставин, Вищий господарський суд України не знайшов законних підстав для повного або часткового задоволення вимог касаційної скарги, а тому рішення слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

На підставі наведеного вище і керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, –

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу Закритого акціонерного товариства " Укрхімремобладнання " без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 24.06.2008 р. у справі № 3/177 залишити без змін.

Головуючий                                                                                 І. А. Плюшко

Судді                                                                                                    С. С. Разводова

С. С.Самусенко