ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №

За позовом Відкритого акціонерного товариства «Укртелеком»в особі

Севастопольської філії

до Севастопольської міської ради

про визнання недійсним рішення № 1229 від 13.12.2006 року

Суддя Кондратова І.Д.

Представники:

від позивача: Шишкіна Л.М. –пред. за довірен. від 28.07.2005 року

від відповідача: не з’явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства «Укртелеком»в особі Севастопольської філії до Севастопольської міської ради про визнання недійсним рішення Севастопольської міської ради № 1229 від 13.12.2006 року про припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 1,5773 га в урочищі Ласпи м. Севастополя Державному підприємству «Севастопольське міське підприємство електрозв’язку «Севтелеком».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2008 року порушено провадження у справі № 37/46, розгляд справи було призначено на 03.03.2008 року о 11-30.

На підставі частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 03.03.2008 року була оголошена перерва до 17.03.2008 року, про що представники сторін були повідомлені належним чином.

Представник позивача у судовому засіданні 17.03.2008 року та підтримав свою правову позицію, а також надав пояснення по справі.

Представник відповідача у судове засідання зявився та надав письмове заперечення проти заявлених позовних вимог, відповідно до якого зазначив, що спірне рішення є законним, мотивованим та прийнятим повноважним на те органом.

На підставі частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 17.03.2008 року була оголошена перерва до 31.03.2008 року, про що представники сторін були повідомлені належним чином.

Позивач у судове засідання 31.03.2008 року з’явився та надав пояснення по справі.

Представник відповідача у судове засідання 31.03.2008 року не з’явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, про час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 31.03.2008 року за згодою представника позивача оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши документи і матеріали, додані до позовної заяви, та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Севастопольської міської ради народних депутатів № 5/173 від 18.04.1995 року Державному підприємству «Севастопліьзв’язок»було надано в постіне користування земельна ділянка площею 1,5 га в урочищі Ласпі для будівництва комплексу зв’язку на 2000 номерів з готелем на 200 місць, пожарним депо та лінійним відділом міліції.

Правонаступником вказаного підприємства є Державне підприємство Севастопольське міське підприємство електрозв'язку «Севастопольтелеком», створене відповідно до наказів Мінзв’язку України № 186 від 29.11.1994г. і № 43 від 30.12.1994г., що підтверджується статутом вказаного підприємства.

22 жовтня 1995г. Державному підприємству Севастопольське міське підприємство електрозв'язку «Севастопольтелеком»був виданий Державний акт 11-КМ на право постійного користування 1,5773 гектарів землі в урочищі Ласпі. Акт зареєстрований в Книзі запису державних актів на право постійного користування землею за № 319.

Наказом Державного комітету зв'язку України № 2 від 16.04.1998г. «Про реорганізацію державних підприємств електрозв'язку» всі державні підприємства електрозв'язку, що входили до складу об'єднання «Укртелеком», у тому числі і державне підприємство Севастопольське міське підприємство електрозв'язку «Севастопольтелеком», були реорганізовані шляхом приєднання до Українського державного підприємства електрозв'язку «Укртелеком». В місті Севастополі був створений філіал підприємства - Севастопольська дирекція УГПЕС «Укртелеком».

Рішенням Севастопольської міської ради № 1229 від 13.12.2006 року прийнято рішення про припинення Державному підприємству Севастопольське міське підприємство електрозв’язку «Севтелеком»право постійного користування земельною ділянкою площею 1,573 га в урочищі Ласпі, надане рішенням виконавчого комітету Севастопольської міської ради народних депутатів № 5/173 від 18.04.1995 року.

Позивач, вважаючи, що дане рішення порушує його права та прийнято відповідачем з перевищенням повноважень.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно - правовими актами.

Повноваження Севастопольської міської ради у галузі земельних відносин регулюються ст. 9 Земельного кодексу України.

Статтею 9 Земельного кодексу України Севастопольській міській раді –відповідачу у справі, надані повноваження у галузі земельних відносин.

Так, відповідно до вищевказаної норми права, до повноважень відповідача, належить:

а) розпорядження землями територіальної громади міста;

б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу;

в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу;

г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності в порядку, передбаченому цим Кодексом;

ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб міста;

д) припинення права користування земельними ділянками у випадках, передбачених цим Кодексом;

е) прийняття рішення щодо звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок;

є) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок із земель державної власності, що проводяться органами виконавчої влади;

ж) встановлення та зміна меж сіл, селищ, районів у містах;

з) організація землеустрою;

и) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів;

і) здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства;

ї) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) чи припинення використання земельної ділянки громадянами та юридичними особами в разі порушення ними вимог земельного законодавства;

й) інформування населення щодо надання, вилучення (викупу) земельних ділянок;

к) внесення у встановленому порядку пропозицій до Верховної Ради України щодо встановлення та зміни меж міст;

л) вирішення земельних спорів;

м) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Основним нормативним актом, що визначає повноваження органів місцевого самоврядування, у тому числі і міської ради, є Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування в Україні здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Зі змісту статті 24 вказаного Закону вбачається, що правовий статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, цим та іншими законами, які не повинні суперечити положенням цього Закону.

Правовий статус місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі, а також в Автономній Республіці Крим визначається Конституцією України та цим Законом з особливостями, передбаченими законами про міста Київ і Севастополь. Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Зі змісту ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні»вбачається, що до виключної компетенції, зокрема, міської ради відноситься скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень.

Окрім того, слід зазначити, що стаття 141 Земельного кодексу України визначає підстави припинення права користування земельною ділянкою.

Зазначена норма права вказує, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

а)          добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б)          вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених Земельним кодексом України;

в)          припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г)          використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

г)          використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д)          систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Зазначений в статті 141 Земельного кодексу України перелік є вичерпним, тобто інші юридичні факти, які не перераховані в цій статті не можуть розглядатися в якості підстав припинення права користування земельною ділянкою.

Як вбачається з тексту рішення та фактичних обставин справи жодної із підстав припинення права користування земельною ділянкою, які вказані в ст. 141 Земельного кодексу України, у спірному рішенні, яким припиняється право користування спірною земельною ділянкою позивачем не зазначено.

Тобто, фактично відбулось безпідставне припинення постійного права позивача користування земельною ділянкою, що є порушенням норм Земельного кодексу України .

Порядок вилучення земельних ділянок та система державних органів, які вправі їх вилучати, визначені у ст. 149 Земельного кодексу України, відповідно до якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Пунктом 2 статті 149 Земельного кодексу України передбачено, що вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Відповідно до статті 143 Земельного кодексу України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі:

а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об'єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров'ю населення) в терміни, встановлені вказівками спеціально уповноважених органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів;

в) конфіскації земельної ділянки;

г) викупу (вилучення) земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб;

ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов'язаннях власника цієї земельної ділянки;

д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Отже з урахуванням вищевикладеного, суд зазначає, що якщо землекористувач, який має право постійного користування земельною ділянкою державної або комунальної власності не погоджується із вилученням земельної ділянки, органи державної влади та органи місцевого самоврядування вправі звертатися до судових органів для остаточного вирішення зазначених питань. В свою чергу вилучення земельної ділянки без згоди землекористувача можливе лише в судовому порядку. За відсутності згоди землекористувача Севастопольська міська рада має право на звернення до господарського суду з заявою про припинення права постійного землекористування. В обґрунтування своїх вимог рада повинна подати докази, що підтверджують використання землі не за цільовим призначенням, нераціональне використання землі, наявність інших підстав, в силу яких може бути припинено право постійного землекористування.

Як вже було встановлено судом, спірним актом було вилучено у позивача без його згоди на те земельну ділянку, яка знаходилась у його постійному користуванні відповідно до рішення № 5/173 від 18.04.1995 року.

Таким чином, оспорюваним рішенням міської ради порушено вимоги статей 141, 143 та 149 Земельного кодексу України, відповідно до яких вилучення земель у разі відмови землекористувача дати згоду на таке вилучення, здійснюється у судовому порядку.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Акт державного або іншого органу –це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов’язковий характер для суб’єктів цих відносин.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підставами для визнання акту недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов’язковою умовою визнання акту недійсним є також порушення у зв’язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Проаналізувавши вищевикладене, беручи до уваги те, що у судовому порядку спір між відповідачем та позивачем щодо надання згоди останнього на вилучення земельної ділянки, не вирішувався, що свідчить про відсутність передбачених статтями 141, 149 ЗК України підстав для прийняття Севастопольською міською радою рішення про припинення права постійного користування позивачем земельною ділянкою площею 1,573 га в урочищі Ласпі, суд дійшов висновку, що спірне рішення порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, прийнято відповідачем з перевищенням повноважень, наданих йому чинним законодавством, а отже позовні вимоги позивача щодо визнання недійсним рішення IV сесії V скликання Севастопольської міської ради «Про припинення Державному підприємству Севастопольське міське підприємство електрозв’язку «Севтелеком»право постійного користування земельною ділянкою площею 1,573 га в урочищі Ласпі»від 13.12.2006 року № 1229 визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі ст.ст. 44, 49 ГПК України судові витрати по сплаті державного мита, на інформаційно-технічне обслуговування судового процесу покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.19 Конституції України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 141, 149 ЗК України, ст. ст. 1, 33, 44, 49, 82-84 ГПК України, Господарський суд міста Києва, –

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити повністю.

2.          Визнати недійсним рішення IV сесії V скликання Севастопольської міської ради «Про припинення Державному підприємству Севастопольське міське підприємство електрозв’язку «Севтелеком»право постійного користування земельною ділянкою площею 1,573 га в урочищі Ласпі»від 13.12.2006 року № 1229».

3.          Стягнути з Севастопольської міської ради (99011, м. Севастополь, вул. Леніна, 3, код 24872845) на користь Відкритого акціонерного товариства «Укртелеком»в особі Севастопольської філії (99011, м. Севастополь, вул. Ген. Петрова,15, код 01190103) 85 грн. (вісімдесят п’ять) 00 коп. –державного мита, 118 грн. (сто вісімнадцять) 00 коп. –витрат на інформаційно –технічне забезпечення судового процесу.

4.          Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5.          Рішення господарського суду набирає законної сили закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу.

Суддя                                                                                   І.Д. Кондратова

Дата підписання

рішення 13.06.2008 року