ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
вул.Б.Хмельницького,44-Б
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

справа
№

За
позовом    Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

До                       Комунального підприємства
«Київпастранс»в особі філії Автобусного

парку № 8

Про                        стягнення 94 500 грн.

Суддя
Сівакова В.В.

Представники:

Від
позивача            ОСОБА_2 -по дов. №
2844 від 09.10.2007

ОСОБА_1

Від
відповідача          Магратій Я.В. -по
дов. № 06/44 від 02.01.2008

У
засіданні брали участь

Відповідно
до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні
18.03.2008 оголошувалась перерва.

СУТЬ
СПОРУ:

На
розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги  Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про
стягнення з Комунального підприємства «Київпастранс»в особі філії Автобусного
парку № 8 - 58 500 грн. боргу по орендній платі за неналежне виконання взятих
на себе зобов'язань згідно договору оренди № 66 від 27.10.2003 та 36 000 грн.
неустойки за несвоєчасне повернення об'єкта оренди - транспортного засобу
«Мерседес Бенц -208»д.н. НОМЕР_1.

Відповідач
у письмовому відзиві на позов заперечує проти позову з наступних підстав.
Договір оренди № 66 від 27.10.2003 укладений між КП «Київпасранс»в собі філії
Автобусного парку № 8 та ОСОБА_1 як фізичною особою, а тому незрозуміло чому
позивач звернувся з позовом до господарського суду. Згідно вказаного договору
відповідачу було передано у користування і володіння транспортний засіб
«Мерседес Бенц -208» д.н. НОМЕР_1 за актом прийому-передачі від 31.10.2003.
Відповідач відповідно до вимог Постанови КМУ № 1388 від 07.091998 «Про
затвердження правил державної реєстрації та обліку автомобілів з подальшими
змінами»отримав тимчасовий реєстраційний талон за яким було змінено номерний
знак з НОМЕР_2 наНОМЕР_3. Отримання тимчасового реєстраційного талону
потребував додаткового часу. З 06.11.2003 після отримання тимчасового
реєстраційного талону позивач транспортний засіб використовував у власних
потребах. Відповідач жодного дня не користувався транспортним засобом «Мерседес
Бенц - 408»д. н.НОМЕР_3 для перевезення пасажирів і жодного дня не зберігався
на території відповідача. Увесь час з 06.11.203 до 01.09.2006 транспортний
засіб перебував у позивача, а договір оренди існував «формально». Тому
твердження позивача про те, що йому не було повернуто транспортний засіб є
неправдивим. 01.09.2005 до договору оренди № 66 було укладено додаткову угоду
згідно якої термін оренди складав оренди до 01.09.2006, тобто строк дії
договору оренди закінчився 01.09.2006. Анулювання тимчасового реєстраційного
талону на автобус «Мерседес -Бенц -208»д. н.НОМЕР_3 викликало ряд проблем,
оскільки позивач не з'являвся до МРЕВ УДАІ ГУ МВС України в м. Києві, для
зняття з реєстрації вказаного транспортного засобу. Що стосується орендної
плати зазначає, що вона сторонами визначалась як 50 грн. в місяць. Тоді як зі
змісту позовної заяви слідує, що позивач при підписані договору вбачав орендну
плату в розмірі 50 грн. не за місяць, а за один день, що свідчить про  те, що сторони не досягли згоди з такої умови
договору. З матеріалів справи не вбачається, що позивач вжив будь-яких заходів
щодо отримання орендної плати з 2003 -2008р.
актів виконаних робіт, рахунків-фактур позивачем не було виставлено.
Письмових повідомлень претензій з вимогою про здійснення розрахунків за
договором оренди № 66 взагалі на адресу підприємства не надходили. Орендні
платежі відповідачем не здійснювались, оскільки транспортний засіб перебував у
володінні та користуванні позивача та останнім було оформлено нотаріально
посвідчені договори на право користування даним транспортним засобом на
фізичних осіб. Тому відповідач вважав, що в разі існування договору оренди і в
той час передання права керування транспортним засобом іншим особам сплачувати
орендну плату є недоречним. Отже враховуючи що позивач потягом 5 років не
звертався за сплатою йому суми оренди, підтверджує факт, що дійсно автобус
перебував у його володінні та користуванні і відповідачем не використовувався.
Місце його знаходження теж невідоме, тому і не було підстав для сплати орендної
плати. Також відповідач вважає, що на час звернення позивача з позовом до суду
у нього вже минув строк позовної давності для захисту своїх прав та інтересів.
Враховуючи викладене просить в позові відмовити повністю.

Розглянувши
матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський
суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

27.10.2003
між Фізичною особою -підприємцем ОСОБА_1 (орендодавець) та Автобусним парком №
8 Комунального підприємства «Київпастранс»(орендар) було укладено договір № 66
оренди автомобіля (далі - договір).

Відповідно
до п. 4 ст. 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»року
встановлено, що його дія поширюється на оренду майна всіх форм власності, якщо
інше не встановлено законом або договором.

Оскільки,
договором оренди № 66 від 27.10.2003 не встановлено, що правовідносини з оренди
автомобіля не підпадають під регулювання зазначеним законом, його дія
поширюється на правовідносини сторін в даному випадку.

Відповідно
до п. 1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове володіння
і користування таке майно:

1.1.          автобус марки МЕRCEDES-BENZ 208;

1.2.          державний номер НОМЕР_1; зазначене
майно належить орендодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію серії ІНА,
номер НОМЕР_4, виданого Червоноградським МРЕВ ДАІ УМВСУ 02.09.2003.

Згідно
п.п. 3.1., 3.2 договору орендований автомобіль передається орендареві протягом
5-ти днів з моменту отримання тимчасового талону. Передача автомобіля в оренду
здійснюється за актом передачі.

Як
вбачається з акту № 11 прийому-передачі від 31.10.2003 (додаток № 1 до
договору) орендар прийняв, а орендодавець передав предмет договору (автобус
марки МЕRCEDES-BENZ 208, державний номер НОМЕР_1, 1995 року випуску, № шасі
НОМЕР_5) в ісправному стані та повністю укомплектований відповідно до договору
оренди № 66 від 27.10.2003.

У
відповідності до приписів ст. 10 Закону України «Про оренду державного та
комунального майна»термін, на який укладається договір оренди є істотною умовою
договору оренди.

Відповідно
до статті 258 Цивільного кодексу УРСР, що діяв на час укладення договору, строк
договору майнового найму визначається за погодженням сторін, якщо інше не
встановлено чинним законодавством.

Згідно
п. 4.1. договору термін оренди складає 2 (два) роки з моменту його підписання.

Додатковою
угодою від 25.05.2005 сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору оренди
№ 64 від 27.10.2003 виклавши п. 4.1. в такій редакції : «Термін оренди складає
5 (п'ять) років з 11.06.2005.

Додатковою
угодою від 01.09.2005 сторонами знову змінено умови договору та п. 4.1.
викладено в наступній редакції : «Термін оренди складає один рік від 01.09.2005
до 01.09.2006.

Відповідно
до п. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального
майна»у  разі  відсутності заяви однієї із сторін про
припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після
закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін
і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Положеннями
статті 764 Цивільного кодексу України, , встановлено, що якщо наймач продовжує
користуватись майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності
заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на
строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно
до ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України, діючим на момент закінчення дії
договору -01.09.2006, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення
або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку
дії договору, він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих
умовах, які були передбачені договором.

Як
свідчать матеріали справи жодною із сторін договору оренди не було направлено
заяву про припинення чи зміну договору оренди № 66 від 27.10.2003, після спливу
місячного терміну по закінченню строку на який його було укладено, а саме після
01.09.2006, а тому суд вважає, що договір був продовжений сторонами до
01.09.2007.

Згідно
пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України щодо
цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом
України  правила Цивільного кодексу
України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення
яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання
чинності цим кодексом.

Позовна
заява про стягнення боргу за період з листопада 2003 року по січень 2007 року в
сумі 58 500 грн. подана позивачем до Господарського суду міста Києва
25.01.2008.

Враховуючи
те, що позивач звернувся до суду з позовом тільки 25.01.2008, суд приходить до
висновку про те, що ним пропущені строки позовної давності для пред'явлення
позову про стягнення з відповідача заборгованості по сплаті орендних платежів
за період з 01.11.2003 по 25.01.2005.

Згідно
вимог п. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується
судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач
у відзиві на позовну заяві та поданому в судовому засіданні 18.03.2008
клопотанні посилається на пропущення позивачем строку позовної давності, у
зв'язку з чим просить відмовити у позові.

Згідно
п. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у
позові.

Клопотання
про поновлення пропущеного строку позовної давності позивачем не заявлялось. В
судовому засіданні, в усних поясненнях позивач заперечував проти клопотання
відповідача щодо застосування строку позовної давності посилаючись на те, що
усно звертався до орендаря щодо сплати заборгованості, однак останній ігнорував
звернення.

Названі
причини не можуть бути визнані судом поважними, оскільки невиконання однією із
сторін свого зобов'язання за договором є підставою для звернення до суду і у
позивача не було перешкод для звернення з позовною заявою в межах строку
позовної давності.

Враховуючи
вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні
позовних вимог про стягнення заборгованості по орендній платі в період з
01.11.2003 по 25.01.2005 у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно
до ст. 12 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»договір
оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних
умов і підписання сторонами тексту договору.

У
відповідності до приписів ст. 10 Закону України «Про оренду державного та
комунального майна»орендна плата з урахуванням її індексації є істотною умовою
договору оренди.

Пунктом
5.1. договору орендна плата сторонами встановлена в розмірі 50 (п'ятдесят) грн.

Згідно
п. 5.2. договору орендна плата сплачується готівкою через касу орендаря або за
заявою орендодавця в безготівковому порядку на особовий рахунок останнього в
установі банку не пізніше 1-го  числа
кожного поточного місяця.

З
огляду на те, що сторонами в договорі оренди № 66 від 27.10.2003 не вказано, що
плата за оренду автомобіля в розмірі 50 грн. встановлена саме за один день, а
також зазначено, що розрахунки проводяться кожного місяця,  суд вважає, що умовами договору оренди № 66
від 27.10.2003 сторони дійшли згоди про розмір орендної плати в сумі 50 грн.
саме на місяць.

Згідно
пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України щодо
цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що
виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

З
огляду на те, що обов'язок відповідача сплатити борг за період з 26.01.2005 до
01.01.2007 не припинився, а продовжує існувати суд вважає, що до спірних
правовідносин застосовується Цивільний кодекс України.

Згідно
ст. 11 Цивільного кодексу України
підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема є договори та інші
правочини.

Згідно
ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно
до п. 7.1. договору орендар зобов'язався своєчасно здійснювати орендні платежі.

Згідно
п. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо
у  зобов'язанні  встановлений
строк  (термін)  його виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно
до п. 3. ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального
майна»орендар  зобов'язаний  вносити орендну плату своєчасно і у повному
обсязі.

Відповідно
до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно
до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором
або законом.

Розмір
боргу по орендній платі за розрахунками суду з урахуванням того, що 50 грн. є
розміром орендної плати за місяць:

50
грн. орендної плати в місяць х  23 місяці
= 1 150 грн.

50
грн. : 31 день (в січні місяці) х 6 днів (за січень місяць 2005 року) = 9,67
грн.

1 150
грн. + 9,67 грн. = 1 159,67 грн.

Таким
чином, позовні вимоги про с?тягнення з відповідача боргу? за період з
26.01.2005 до 01.01.2007 в розмірі 1 159,67 грн. обґрунтовані та підлягають
задоволенню.

Згідно
зі ст. 291 Господарського кодексу України договір оренди може бути розірваний
за згодою сторін. На вимогу однієї з сторін договір оренди може бути достроково
розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання
договору найму в порядку, встановленому ст. 188 ГК України.

Як
вбачається з матеріалів справи на виконання вимог ст. 188 Господарського
процесуального кодексу України відповідачем на адресу позивача надіслана
пропозиція № 10 від 05.01.2007 про розірвання договору оренди № 66 від
27.10.2003 та просив повернути до відділу експлуатації дозвільну документацію.

Позивач
в листі, отриманим відповідачем 10.09.2007, зазначає, що ним отримано лист
відповідача № 10 від 05.01.2007 та повернуто відповідачу дозвільну документацію
05.01.2007.

З
огляду на викладене договір оренди № 66 від 27.10.2003 є розірваним сторонами з
05.01.2007.

Розділом
8 договору передбачено, що автомобіль повинен бути повернений орендодавцю по
закінченні терміну оренди за п. 4 даного договору у справному стані з
урахуванням нормального зносу що виник у період експлуатації. Повернення
автомобіля відбувається за актом.

Відповідно
до п. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму
наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона
бала одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було
обумовлено в договорі.

Зважаючи
на те, що відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є
обов'язковим для виконання сторонами, а тому підтвердженням виконання орендарем
свого обов'язку щодо передачі об'єкта оренди позивачу є підписаний обома
сторонам акт приймання-передачі орендованого приміщення.

У
матеріалах справи такий акт відсутній.

Відп?овідно до п. 2. ст. 785 Цивільного
кодексу України якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі,
наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної
плати за користування річчю за час прострочення.

Судом
встановлено, що умовами договору сторони домовились про розмір орендної плати в
розмірі 50 грн. на місяць, а тому розрахунки позивача неустойки з
врахуванням  50 грн. в день не
відповідають умовам договору.

Розмір
неустойки за розрахунками суду становить:

50
грн. орендної плати х 2 х 12 місяців прострочки = 1 200 грн.

Таким
чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача неустойки, яка за
розрахунками суду становить 1 200 грн. обгрунтовані та підлягають задоволенню.

Посилання
відповідача на те, що транспортний засіб «Мерседес Бенц -208»д.н. НОМЕР_1 не
вибував з користування позивача, оскільки між сторонами укладений договір
суборенди вказаного транспортного засобу за яким відповідач у даній справі
передав Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 спірне майно в суборенду до
уваги судом не приймається, з огляду на те, що правовідносини сторін по
договору суборенди не стосуються даного предмету спору.

Обов'язок
доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того,
хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та
заперечення. Доведення даних обставин, в даному випадку, покладається законом
на  позивача.

Таким
чином, позовні вимоги обгрунтовані та підлягають задоволенню частково.

Витрати
по сплаті державного мита, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача
пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Витрати
на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з
відповідача на користь позивача.

Керуючись  ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1.          Позов задовольнити частково.

2.
Стягнути з Комунального підприємства «Київпастранс»в особі філії Автобусного
парку № 8 (м. Київ, вул. Сім'ї Хохлових, 7/9, код 03114230) на користь Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_6) 1 159 (одну тисячу сто
п'ятдесят дев'ять) грн. 67 коп. боргу по орендній платі, 1 200 (одну тисячу)
грн. неустойки, 23 (двадцять три) грн. 59 коп. витрат по сплаті державного мита
та 118 (сто вісімнадцять) грн.. витрат на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу.

3. В
іншій частині в позові відмовити повністю.

Суддя

В.В.
Сівакова