СУД  ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

21
березня 2008 р.
Справа  № 14/70

За  адміністративним позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Ужгород

до    Державної податкової інспекції, у м.
Ужгороді, м. Ужгород

про  визнання
нечинними та скасування  податкових
повідомлень-рішень ДПІ у м. Ужгороді від 28.12.2007р. №/0  5283/17-3//36837,
№/0  5284/17-3//36838
та рішень ДПІ у м. Ужгороді  про
застосування штрафних (фінансових) санкцій від 28.12.2007р. №   5285/17-3//36839 та №   5282/17-3//36836

Суддя                                  В.І. Карпинець

За участю
представників сторін:

від
прокурора: ОСОБА_2 -старший
прокурор відділу Закарпатської облпрокуратури
представництва інтересів держави та громадян у судах

від
позивача: ОСОБА_3- представник
за дов. від 13.02.2008р.

від
відповідача: ОСОБА_4
-начальник юридичного відділу за дов. від 10.01.2008. №282/9/10; ОСОБА_5
-головний державний податковий  інспектор
відділу супроводження справ у судах юридичного управління ДПА у Закарпатській
області за дов від 23.01.2008р. №1492/9/10

у судовому
засіданні приймав участь: ОСОБА_6
-заступник начальника ДПІ у м. Ужгороді -начальник УОФО, посв. УЗК НОМЕР_1 від
24.01.2008р.

СУТЬ
СПОРУ: Фізична особа - підприємець
ОСОБА_1,                 м. Ужгород  (далі - позивач) звернувся до господарського
суду з адміністративним позовом  до
Державної податкової інспекції у м. Ужгороді, м. Ужгород (далі - відповідач)
про визнання нечинними та скасування:

податкових повідомлень-рішень ДПІ у м.
Ужгороді  від 28.12.2007р.:

-          №/0  5283/17-3//36837 про
визначення                        ФОП
ОСОБА_1 податкового зобов”язання  у
загальній сумі 2 957 618,56грн.  по податку
на додану вартість (в тому числі сума 1 967 439,04грн.  -по основному платежу та сума 990 179,52грн.
-по застосованим штрафним (фінансовим) санкціям по ньому);

-
№/0
5284/17-3//36838 про визначення ФОП ОСОБА_1 податкового
зобов”язання  у загальній сумі 53
533,34грн.  по податку з доходів фізичних
осіб, що є СПД (в тому числі сума 53 023,34грн. -по основному платежу та сума
510грн. - по застосованим штрафним (фінансовим) санкціям по ньому).

рішень ДПІ у м.
Ужгороді  про застосування штрафних
(фінансових) санкцій від 28.12.2007р.:

- №   5285/17-3//36839 про застосування
до ФОП ОСОБА_1   штрафної (фінансової)
санкції  у сумі 12 480грн.;

-
№
5282/17-3//36836 про застосування до ФОП ОСОБА_1   штрафної (фінансової) санкції  у сумі 23 253 974,50грн.

Представником позивача, як у позовній
заяві (а.с.2-5), так і у судовому засіданні по розгляду даної справи наведено
слідуючі обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивача, зокрема з
посиланням на те, що:
- податковим органом помилково зроблено в акті перевірки висновок про
те, що  позивачем допущено у перевіреному
періоді  перевищення встановлених
законодавством гранично допустимих обсягів виручки від реалізації товарів
(робіт, послуг), оскільки позивач здійснював господарську діяльність в межах  укладених цивільно-правових угод - договорів
комісії та консигнації з ТОВ „Закарпатбудкомплект” та договору консигнації з
ТОВ „Шаян” та отримував плату за надані послуги з реалізації товарів таких
комітента та консигнантів (винагороду), яка і є його виручкою від реалізації
послуг, а кошти, що надходили за реалізовані належні вищезазначеним комітентам
та консигнантам товарів є їх виручкою, як
власників товару і, оскільки такі кошти отримані від їх реалізації, за
вирахуванням суми винагороди,  не належать
позивачу на правах власності, то не можуть вважатися його виручкою в розумінні
ст.1 Указу Президента України „Про спрощену систему оподаткування, обліку і
звітності суб'єктів малого підприємництва”.

Крім того,
представник позивача зазначає ту обставину, що кошти отримані від реалізації
товарів (робіт, послуг) за укладеними договорами  комісії (договорами консигнації, які мають
подібну правову природу до договору комісії) не можуть вважатися виручкою від
реалізації товарів (робіт, послуг) у розумінні норм Указу Президента України
„Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності суб'єктів малого
підприємництва”, оскільки такі кошти
надходять на розрахунковий рахунок СПД як транзитні кошти і такий СПД не
має права  власності на такі кошти, а
тому до  виручки  від реалізації товарів (робіт, послуг)  включається сума коштів, яку суб”єкт одержав,
як винагороду (плату) за виконані зобов”язання
та такої позиції дотримується також Державна податкова адміністрація
України  у наданому роз'ясненні  листом від 03.01.2001р. №1/2/15-1314, Комітет
Верховної ради України   з питань
фінансів   і банківської діяльності у
наданому роз”ясненні листом  від
11.04.2001р. та Державний комітет України з питань регуляторної політики та
підприємництва у наданому роз”ясненні листом
від 27.12.2007р. №9749.

За
вищенаведених обставин, з урахуванням того, що
обсяг отриманої позивачем виручки (винагороди) від надання послуг за
договорами комісії та консигнації у перевірених періодах не перевищував
встановленої  граничної межі 500тис.грн.,
тому, на думку представника позивача,  є
неправомірним донарахування податковим органом позивачеві податку на додану
вартість, податку з доходів фізичних осіб та застосування штрафних (фінансових)
санкцій по таких податках  на підставі
спірних податкових повідомлень-рішень та
застосування штрафних (фінансових) санкцій  на підставі норм Закону України „Про
застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг” та Закону України „Про патентування деяких видів
підприємницької діяльності” за спірними рішеннями про застосування штрафних
(фінансових) санкцій, в зв”язку з чим останні підлягають   визнанню нечинними та  скасуванню.

Відповідач (ДПІ у м. Ужгороді)  та його представники  у судовому засіданні по розгляду даної
справи, заперечують проти позову повністю з підстав зазначених у письмовому
запереченні проти позову (а.с.94-96), зокрема, посилаються на те, що проведеною
перевіркою встановлено перевищення позивачем гранично допустимого обсягу
виручки від реалізації товарів (робіт послуг) для суб'єктів малого
підприємництва, у зв'язку з чим з четвертого кварталу 2004 року  та відповідно з третього кварталу 2006р.
позивач зобов'язаний був перейти на загальну систему оподаткування, оскільки при
визначенні обсягу виручки суб'єкта малого підприємництва повинні враховуватися
всі надходження від реалізації товарів (робіт, послуг), незалежно  від природи їх походження. Також зазначають
ту обставину, що до податкових відносин цивільне законодавство не
застосовується, а тому не можуть бути взяті до уваги посилання позивача та його
представника на норми Цивільного  кодексу
України.

Представниками сторін у судовому
засіданні 21.03.2008р. подано письмове клопотання від 21.03.2008р., яким просили
суд не здійснювати по даній адміністративній справі повну фіксацію судового
процесу технічними засобами  та про
розгляд справи по суті у попередньому судовому засіданні 21.03.2008р.
відповідно до вимог п.3 ст.121 КАС України
також на підставі письмової згоди за даним клопотанням  (а.с.97).

У судовому
засіданні 21.03.2008 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови
відповідно до вимог п.3 ст.160 КАС України.

Вивчивши матеріали справи
та  заслухавши пояснення представників
сторін,

суд встановив, що:

Актом перевірки
№3044/17-119/ від 18.12.2007р. „Про результати  планової документальної перевірки
своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків, зборів
(обов”язкових платежів) суб”єкта підприємницької діяльності -фізичної особи
ОСОБА_1, (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) за період:01.07.2004р.
-30.06.2007р.  (далі - акт перевірки,
а.с.11-16)  ДПІ у  м. Ужгороді було встановлено порушення
суб”єктом підприємницької діяльності -фізичною особою ОСОБА_1 вимог ст.1 Указу
Президента України „Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності
суб'єктів малого підприємництва”, п.8 Порядку видачі Свідоцтва про сплату
єдиного податку, ст.13 Декрету КМУ „Про прибутковий податок з громадян”, п.1 та
п.2 ст.3 Закону України „Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського харчування та послуг”, ст. 3 Закону України „Про
патентування деяких видів підприємницької діяльності”  та п.п.2.3.1 п.2.3 ст.2, п.9.3, п.9.5 та
п.9.6 ст.9, п.п.7.3.1, п.7.3, п.п.7.4.1,
п.п.7.4.5 п.7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану
вартість”.

За результатами розгляду матеріалів
даного акту перевірки,  ДПІ у м. Ужгороді
було прийнято:

податкові
повідомлення-рішення від 28.12.2007р.:

- №/0  5283/17-3//36837 про
визначення                        ФОП
ОСОБА_1 податкового зобов”язання  у
загальній сумі 2 957 618,56грн.  по
податку на додану вартість (в тому числі сума 1 967 439,04грн.  -по основному платежу та сума 990 179,52грн.
-по застосованим штрафним (фінансовим) санкціям по ньому) (а.с.21);

-
№/0
5284/17-3//36838 про визначення ФОП ОСОБА_1 податкового
зобов”язання  у загальній сумі 53
533,34грн.  по податку з доходів фізичних
осіб, що є СПД (в тому числі сума 53 023,34грн. -по основному платежу та сума
510грн. - по застосованим штрафним (фінансовим) санкціям по ньому) (а.с.22).

рішення  про застосування штрафних (фінансових)
санкцій від 28.12.2007р.:

- №   5285/17-3//36839 про застосування
до ФОП ОСОБА_1   штрафної (фінансової)
санкції  у сумі 12 480грн. (а.с.23);

-
№
5282/17-3//36836 про застосування до ФОП ОСОБА_1   штрафної (фінансової) санкції  у сумі 23 253 974,50грн. (а.с.24), які і є
предметом судового оскарження по даній справі.

Аналізуючи доводи та заперечення
сторін та проаналізувавши подані по справі доказові матеріали щодо спірного
питання,

суд дійшов висновку про задоволення позову в
повному обсязі, виходячи з наступного:

Судовим
розглядом справи встановлено, що протягом 2004-2007 р.р. позивач здійснював
господарську діяльність в межах договору
комісії від 01.07.2004р. та
договорів  консигнації на продаж
продукції №3К-1/2005 від 19.04.2005 року
та №ВП-40/2006 від 01.04.2006 року,
укладених  з ТОВ
„Закарпатбудкомплект” (а.с.25-30) та договору
консигнації на продаж продукції №3Д-1/а/2007 від 01.04.2007 року,
укладеного з ТОВ „Шаян” (а.с.31-32).

Відповідно до
договору комісії від 01.07.2004р. позивач брав на себе зобов'язання від
свого імені, за дорученням комітента, за плату, здійснити в інтересах і за
рахунок останнього продаж продукції.

Пунктом 1.4
вказаного договору передбачалось, що товари, передані позивачу, були власністю
комітента до моменту їх передачі покупцям, тобто за умовами вказаного договору
право власності на отриманий для реалізації товар до позивача не переходило.
Згідно з п.5.1 договору за виконання доручення комітент сплачував позивачу
комісійну винагороду в розмірі
встановленому сторонами даного договору
від суми продажу товарів третім особам.

Відповідно до
п.1.1 договорів консигнації  від
19.04.2005 року, від 01.04.2006 року та від 01.04.2007 року позивач надавав
консигнантам послуги з реалізації належних останнім товарів.  За умовами
п.1.2 вказаних  договорів  право власності на отриманий для реалізації
товар до позивача не переходило. Згідно з п.4.3 договору у якості плати за
послуги позивач залишав собі кошти в розмірі встановленої торгової націнки на
належні консигнанту товари, а вартість товару у сумі, визначеній у
специфікаціях, перераховуються власнику товару на протязі 3-х банківських днів
з  моменту реалізації.

Позивачем
надано докази, які підтверджують, що належні комітенту та консигнантам кошти
перераховані їм позивачем у повному обсязі. Відповідач проти факту
перерахування коштів комітенту та консигнантам не заперечує. Окрім того, факт
отримання позивачем коштів, що належать комітенту та консигнантам
підтверджується і платіжними документами про перерахування коштів за угодою
комісії та угодами консигнації.

За своїм
змістом договір консигнації має подібну правову природу  до договору комісії, оскільки правовідносини,
що виникають внаслідок даних видів договорів, передбачають надання консигнанту
(комітенту) на оплатних умовах посередницьких послуг по виконанню їх доручень
щодо вчинення від свого імені, але за рахунок консигнанта (комітента) одного
або декількох правочинів.  За договором
комісії оплата послуг комісіонера здійснюється шляхом встановлення і виплати
комісійної винагороди, а за договором консигнації -у розмірі торгової націнки,
самостійно встановленої консигнатором понад вартість товару, визначену у
договорі.

Таким чином
судом встановлено, що зміст господарської діяльності позивача полягав у наданні
посередницьких послуг комітенту та консигнантам, при цьому надані позивачем
послуги оплачувались у розмірі торгової націнки на товар, що ним реалізується.

Статтею 1 Указу
Президента України „Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності суб'єктів
малого підприємництва” встановлено, що спрощена система оподаткування, обліку
та звітності запроваджується для фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку
діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими,
включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг
виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не
перевищує 500 тис. гривень. При цьому виручкою від реалізації продукції
(товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом
підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за
здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

Із змісту
вказаної правової норми випливає, що при визначенні граничної суми, в межах
якої застосовується спрощена система оподаткування, обліку і звітності, до
уваги приймається власна виручка самого суб'єкта малого підприємництва -кошти,
які отримані підприємцем у власність.

В той же час
відповідно до ст.ст. 1018 та 1020 Цивільного кодексу України грошові кошти, що
надходять комісіонеру за договором комісії, є власністю комітента,

Норми Положення
(стандарту)   бухгалтерського  обліку
15    "Дохід",
затвердженого   Наказом Міністерства
фінансів України від 29.11.1999 № 290,
визначають виручку від реалізації продукції  як дохід суб'єкта підприємницької
діяльності.  Відповідно п.п.  6.2 п.
6 вказаного Положення не визнається доходом  (виручкою) сума   надходжень
за  договорами  комісії,
агентським  та  іншим аналогічним договором на користь
комітента, принципала тощо.

Таким чином,
кошти, що надходять позивачу від реалізованих належних комітенту  та консигнантам товарів  не належать йому і не являються його виручкою
від реалізації товарів (робіт, послуг), а є виручкою самого комітента та  консигнантів.

Такої ж
самої  позиції притримується Державна
податкова адміністрація України  у
наданому роз'ясненні  листом від
03.01.2001р. №1/2/15-1314, Комітет Верховної ради України   з питань фінансів   і банківської діяльності у наданому
роз”ясненні листом  від 11.04.2001р. та
Державний комітет України з питань регуляторної політики та підприємництва у
наданому роз”ясненні листом  від
27.12.2007р. №9749.

Матеріалами
справи підтверджено, що обсяг виручки позивача, визначеної виходячи з розміру
його винагороди (торгової націнки), тобто коштів, що дійсно належать позивачу і
являються його виручкою від реалізації наданих ним посередницьких послуг, за
період, охоплений перевіркою, не перевищив 500 000 грн. за рік, тому позивачем
не  допущено порушень ст.1  Указу Президента України „Про спрощену
систему оподаткування, обліку і звітності суб'єктів малого підприємництва”, що
зумовлювало б його обов'язок перейти на загальну систему оподаткування.

Суд приходить
до висновку, що на протязі 2004-2007 років позивач правомірно перебував на
спрощеній системі оподаткування, обліку і звітності, був платником єдиного
податку, що підтверджується відповідними свідоцтвами, виданими відповідачем.

Як встановлено
ст.6  Указу Президента України „Про
спрощену систему оподаткування, обліку і звітності суб'єктів малого
підприємництва” суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не
є платником, зокрема, податку на додану вартість, податку на доходи фізичних
осіб та плати за патенти згідно з Законом України „Про патентування деяких
видів підприємницької діяльності”. За таких обставин, визначення відповідачем
податкових зобов'язань з указаних видів податків (обов'язкових платежів) є
протиправним. Так само, згідно вказаної норми Указу, суб'єкти підприємницької
діяльності - фізичні особи - платники єдиного податку мають право не
застосовувати електронні контрольно-касові апарати для проведення розрахунків
із споживачами. Тому протиправним є також застосування до позивача штрафних
санкцій за непроведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових
операцій.

Судом також не
приймаються до уваги  доводи відповідача
та його представників  про те, що  не можуть бути взяті до уваги посилання
позивача та його представника на норми Цивільного  кодексу України з тієї підстави, що до податкових
відносин цивільне законодавство не застосовується, з тих підстав, що, як
було зазначено вище, позивачем здійснювались операції з надання послуг по
реалізації товарів комітента та консигнантів саме на підставі укладених
цивільно-правових угод та дані відносини відповідно регулюються нормами
Цивільного  кодексу України, тоді як
податкові відносини позивача випливають із податкового законодавства - в даному
випадку з Указу Президента України „Про спрощену систему оподаткування, обліку
і звітності суб'єктів малого підприємництва” тільки із обсягу виручки від
реалізації товарів (робіт, послуг),  при
не перевищенні якого у встановлених даним Указом розмірах, суб”єкт
підприємництва може застосовувати спрощену
систему оподаткування, обліку та звітності зі сплатою єдиного податку.

Тому, з
урахуванням вищевикладеного, суд констатує помилковість висновків податкового
органу.

За
вищенаведених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача
відповідають фактичним обставинам, матеріалам справи та нормам чинного
законодавства, а заперечення відповідача спростовуються матеріалами справи та
чинним законодавством, у  зв”язку з чим
підлягають визнанню нечинними та скасуванню
в повному обсязі  спірні  податкові повідомлення-рішення   та рішення про застосування штрафних
(фінансових) санкцій.

З огляду
на  викладене, керуючись   ст. ст.
2, 7-12, 51, 70, 71, 86, 111,
121п.3, 160 п.3, 162, 163, 167, 254, 255 та п.6 Прикінцевих і перехідних
положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.   Адміністративний позов задоволити
повністю.

2.  Визнати
нечинними та скасувати  в повному обсязі:

податкові повідомлення-рішення  ДПІ у м. Ужгороді  від 28.12.2007р.:

-          №/0  5283/17-3//36837 про
визначення                        ФОП
ОСОБА_1 податкового зобов”язання  у
загальній сумі 2 957 618,56грн.  по
податку на додану вартість (в тому числі сума 1 967 439,04грн.  -по основному платежу та сума 990 179,52грн.
-по застосованим штрафним (фінансовим) санкціям по ньому);

- №/0  5284/17-3//36838 про визначення ФОП
ОСОБА_1 податкового зобов”язання  у
загальній сумі 53 533,34грн.  по податку
з доходів фізичних осіб, що є СПД (в тому числі сума 53 023,34грн. -по
основному платежу та сума 510грн. - по застосованим штрафним (фінансовим)
санкціям по ньому).

рішення ДПІ у
м. Ужгороді  про застосування штрафних
(фінансових) санкцій від 28.12.2007р.:

- №   5285/17-3//36839 про застосування
до ФОП ОСОБА_1   штрафної (фінансової)
санкції  у сумі 12 480грн.;

-
№
5282/17-3//36836 про застосування до ФОП ОСОБА_1   штрафної (фінансової) санкції  у сумі 23 253 974,50грн.

3.
Постанова  суду набирає законної сили в  порядку, передбаченому ст.254 КАС України.

4.
Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського
апеляційного адміністративного суду у відповідності до вимог ст.186 КАС України
протягом десяти днів з дня її складення в повному обсязі,  шляхом подання  заяви про намір апеляційного оскарження або
шляхом подання безпосередньо апеляційної скарги.

Суддя
В.І. Карпинець

Постанову суду виготовлено в повному
обсязі  та підписано 26.03.2008р.