СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Постанова

Іменем України

07 серпня 2008 року

Справа № 2-15/991.1-2008

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Волкова К.В.,

суддів                                                                      Голика В.С.,

Гонтаря В.І.,

за участю представників сторін:

позивача: Єлісєєва Ольга Олександрівна, довіреність №3 від 09.01.08;

відповідача: Скачихін Станістав Анатолійович, довіреність №б/н від 17.07.08;

3-іх осіб: Мажара Ганна Анатоліївна, довіреність №3 від 01.03.08, Кооперативне підприємство Республіканське виробничо-будівельне управління Кримспоживспілки;

не з'явився, Кримська республіканська спілка споживчих товариств (Кримспоживспілка);

розглянувши апеляційну скаргу Управління кооперативної торгівлі та ринків "Кримкоопринкторг" Кримспоживспілки на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Іщенко І.А.) від 26.05.2008 року у справі № 2-15/991.1-2008

за позовом           Управління кооперативної торгівлі та ринків "Кримкоопринкторг" Кримспоживспілки (вул. Самокіша, 30,Сімферополь,95011)

до           Азовського споживчого товариства (вул. Леніна, 2,Азовське, Джанкойський р-н,96178)

3-ті особи кооперативне підприємство Республіканське виробничо-будівельне управління Кримспоживспілки (Московське шосе, 9 км,Гресівський, м. Сімферополь,95493)

Кримська республіканська спілка споживчих товариств (Кримспоживспілка) (вул. Самокіша, 30,Сімферополь,95000)

про стягнення 76975,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Управління кооперативної торгівлі та ринків Кримспоживспілки звернулось до господарського суду Автономної Республіки Крим з позовом до Азовського споживчого товариства про стягнення з відповідача 76975 грн. заборгованості.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 20.03.2007 у справі № 2-14/1254-2007, позов задоволено частково. З Азовського споживчого товариства на користь Управління кооперативної торгівлі та ринків Кримспоживспілки стягнуто 10000,00 грн. - заборгованості, 100,00 грн. - державного мита та 15,33 грн. - витрат на інформаційно–технічне забезпечення судового процесу. В решті частини позивних вимог - відмовлено.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 06.08.2007 у справі № 2-14/1254-2007, апеляційну скаргу Азовського споживчого товариства задоволено. Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 20.03.2007 у справі № 2-14/1254-2007 скасовано, прийнято нове рішення, яким у позові Управлінню кооперативної торгівлі та ринків Кримспоживспілки - відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 18.12.2007 касаційну скаргу було задоволено частково, рішення господарського суду Автономної Республіки Крим 20.03.2007 у справі №2-14/1254-2007 та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 06.08.2007 у справі № 2-14/1254-2007 скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Автономної Республіки Крим.

В процесі розгляду справи, до господарського суду Автономної Республіки Крим надійшла заява позивача в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України про уточнення позовних вимог, згідно якій він просив суд стягнути з відповідача 21975,00 грн. Щодо стягнення 55000,00 грн., то з приводу цієї заборгованості господарським судом 21.03.2008 року було винесено ухвалу про затвердження мирової угоди у справі 2-28/12651-2007.

17.04.2008 року до господарського суду Автономної Республіки Крим надійшла заява про зменшення позовних вимог, згідно з якою позивач просив суд стягнути з відповідача 21975,00 грн.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Іщенко І.А.) від 26.05.2008 року у справі № 2-15/991.1-2008 у частині стягнення з Азовського споживчого товариства заборгованості у розмірі 55000,00 грн. провадження у справі припинено. В частині стягнення заборгованості у розмірі 21975,00 грн. у позові відмовлено.

У частині відмови у задоволенні позову рішення суду мотивовано тим, що позивачем не було надано належних доказів в обґрунтування позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду, Управління кооперативної торгівлі та ринків "Кримкоопринкторг" Кримспоживспілки звернулось до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати у частині відмови у задоволенні позовних вимог, позов у вказаній частині задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги акт звірки взаєморозрахунків, яким підтверджується заборгованість відповідача.

У судовому засіданні 22.07.2008 року представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, представники відповідача проти вимог скарги заперечував з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Представник Кримської республіканської спілки споживчих товариств (Кримспоживспілка) у судове засідання не з’явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином.

У судовому засіданні оголошувалась перерва до 07.08.2008 року.

Розпорядженням першого заступника голови Севастопольського апеляційного господарського суду Видашенко Т.С. від 07.08.2008 року у зв’язку з відпусткою у складі колегії було замінено суддів Борисову Ю.В. та Черткову І.В. на суддів Голика В.С. та Гонтаря В.І.

Розглянувши повторно, в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України судова колегія встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, листом № 232 від 03.05.2001 року - Азовське споживче товариство звернулось до Правління Кримспоживспілки з клопотанням надати безвідсоткову фінансову допомогу у розмірі 55000,00 грн. на проведення ремонтно - будівельних робіт об’єктів торгівлі та придбання обладнання. (а.с. 10 Т.1).

13.06.2001 року, Управлінням “Кримкоопринкторга” (Позикодавець) і Азовським споживчим товариством (Позичальник) було укладено договір позики. (а.с. 31 Т.1).

Відповідно до пунктів 1.1, 2.1.1 вказаного Договору, Позикодавець зобов’язався в строк до 31.07.2001 року передати Позичальнику 55000,00 грн. шляхом перерахування вказаної суми з рахунку Керченського міськкоопринкторга.

Відповідно до пункту 2.2.1 договору від 13.06.2001 року, Позичальник зобов’язаний повернути суму позики у повному обсязі в строк до 31.07.2011 року. Повернення вказаної суми може здійснюватися протягом всього строку дії договору.

01.11.2001 року, між Управлінням “Кримкоопринкторга” в особі Сімферопольського міськкоопринкторга (Позикодавець) і Азовським споживчим товариством (Позичальник) було укладено договір позики (а.с. 13 Т.1).

Відповідно до пунктів 1.1, 2.1.1 Договору, Позикодавець зобов’язується в строк до 01.12.2001 року перерахувати на рахунок Позичальника 22000,00 грн., а Позичальник зобов’язується повернути Позикодавцеві суму позики в строк до 01.12.2006 року (пункт 2.2.1. Договору).

Крім того, 01.11.2001 року, Управлінням “Кримкоопринкторга” в особі Керченського міськкоопринкторга (Позикодавець) і Азовським споживчим товариством (Позичальник) укладено договір позики. (а.с. 16 Т.1).

Відповідно до вказаного Договору, Позикодавець зобов’язується в строк до 01.12.2001 року, перерахувати на рахунок Позичальника 55000,00 грн. (пункт 2.1.1. Договору), а Позичальник зобов’язується повернути Позикодавцю суму позики в строк до 01.12.2006 року (пункт 2.2.1. Договору).

Також, 01.11.2001 року між Управлінням “Кримкоопринкторга” (Позикодавець), Азовським споживчим товариством (Позичальник) і Республіканським виробничо –будівельним управлінням Криспоживспілки (Підрядник) укладений трьохсторонній договір позики. (а.с. 14-15 Т.1).

Відповідно до вказаного Договору, Позикодавець зобов’язується надати Позичальнику фінансову допомогу, а Позичальник зобов’язується повернути Позикодавцю суму після закінчення строку дії договору (пункт 1.1. Договору), Позикодавець зобов’язується перерахувати суму займу на розрахунковий рахунок Підрядника в строк до 01.12.2001 року у сумі 55000,00 грн. з рахунку Керченського міськринкторгу, а Підрядник зобов’язується виконати ремонтно –будівельні роботи об’єктів торгівлі, які належать Азовському споживчому товариству (пункти 1.2., 2.1.1. Договору), Позичальник зобов’язується повернути Позикодавцю суму в строк до 01.12.2006 року (пункт 2.2.1. Договору).

Згідно заяви позивача про уточнення позовних вимог, згідно з якою він просив суд стягнути з відповідача 21975,00 грн., судовою колегією встановлено наступне.

Ухвалою господарського суду Автономної Республіки Крим від 21.03.2008 року у справі 2-28/12651-2007 за позовом Управління кооперативної торгівлі та ринків Кримспоживспілки до Азовського споживчого товариства про спонукання відповідача достроково повернути суму позики за договором позики від 13.06.2001 року у розмірі 55000,00 грн. було затверджено мирову угоду, провадження у справі припинено.

Як вбачається з матеріалів справи № 2-28/12651-2007, остання є про той же предмет та з тих же підстав, що і справа № 2-15/991.1-2008, тобто є тотожною.

Як свідчать матеріали справи, спір щодо існування заборгованості Азовського споживчого товариства у розмірі 55000,00 грн. за договором позики від 13.06.2001 року, що є предметом розгляду у дійсній справі № 2-15/991.1-2008, був вирішений у справі № 2-28/12651-2007.

Пунктом 2 статті 80 Господарського процесуального кодексу України передбачене повноваження суду припинити провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку про припинення провадження у дійсній справі в частині стягнення заборгованості у розмірі 55000,00 грн. оскільки є рішення господарського суду між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав. (ухвала господарського суду Автономної Республіки Крим від 21.03.2008 року у справі 2-28/12651-2007 про затвердження мирової угоди).

Матеріали справи свідчать, платіжними дорученнями № 1607 від 11.09.2001 року (а.с. 17 Т.1), № 1618 від 12.09.2001 року (а.с. 17 Т.1), № 1713 від 27.09.2001 року (а.с. 18 Т.1), № 1718 від 28.09.2001 року (а.с. 18 Т.1), № 2125 від 26.11.2001 року (а.с. 19 Т.1), № 2130 від 27.11.2001 року (а.с. 19 Т.1) Керченський міськкоопринкторг перерахував на рахунок підрядника - Республіканського виробничо –будівельного управління 55000,00 грн. з призначенням платежу: “аванс на проведення ремонтно - будівельних робіт згідно договору без номеру від 13.06.2001 року.”

У платіжних дорученнях на перерахування коштів в сумі 55000,00 грн., позикодавець зазначив підставу перерахування коштів, а саме договір від 13.06.2001 року.

Як зазначено вище, провадження в частині стягнення заборгованості за договором позики від 13.06.2001 року припинено, подальший розгляд справи здійснюється виключно щодо позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 21975,00 грн. за договором позики від 01.11.2001 року.

Судовою колегією встановлено, що відповідно до договору позики від 01.11.2001 року (а.с.13 Т.1) Сімферопольський міськоопринкторг зобов'язаний був перерахувати фінансову допомогу у сумі 22000,0 грн. на рахунок позичальника –Азовського споживчого товариства, відповідача у справі.

Однак, на підставі договору доручення від 01.11.2001 року (а.с. 39 Т.1), відповідач доручив Управлінню "Кримкоопринктоорга" в особі Сімферопольського міськкоопринкторга перерахувати гроші на підставі договору позики від 01.11.2001 року і договору підряду від 24.04.2001 року, укладеному між відповідачем та Республіканським виробничо-будівельним управлінням Кримспоживспілки, на рахунок останнього.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Предмет позову повинен мати правовий характер і випливати з певних матеріально-правових відносин.

Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що стверджують позов, зокрема факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення.

Предмет і підстава позову сприяють з’ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов’язку.

Предметом спору у даній справі є виконання відповідачем зобов’язань щодо повернення позики, наданої позивачем за договорами позики від 01.11.2001 року у розмірі 21975,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог, позивач надав платіжні доручення в якості доказу виконання ним договорів позики від 01.11.2001 року щодо перерахування грошових коштів відповідачу.

Так, позивач в обґрунтування своїх вимог, а також як доказ перерахування позивачем коштів відповідачу на виконання договору позики від 01.11.2001 року, тобто належного виконання ним зобов’язань за договором позики від 01.11.2006 року представив платіжні доручення № 92 від 22.01.2002 року на суму 10000,00 грн. (а.с. 72 Т.1), № 2259 від 29.12.2001 року на суму 10000,00 грн. (а.с. 73 Т.1), № 1622 від 02.10.2001 року на суму 10000,00 грн. (а.с. 74 Т.1), № 2006 від 14.12.2001 року на суму 5000,00 грн. (а.с. 75 Т.1).

Однак, судова колегія не може прийняти вказані докази у якості належних, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

При цьому, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі; в необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Вимоги, що пред’являються до доказів визначені статтею 34 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно вказаної норми, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Загальні правила, види і стандарти розрахунків юридичних і фізичних осіб та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків, визначені Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою правління Національного банку України від 29.03.2001 року №135, яка була чинна на час надання позивачем відповідачу позики.

Нормами зазначеної Інструкції встановлені вимоги щодо заповнення розрахункових документів, у т.ч. платіжних доручень.

Так, відповідно до пункту 1 розділу ІІ Інструкції, розрахункові документи складаються на бланках, форми яких визначені цією Інструкцією. Реквізити розрахункових документів за цими формами, наведеними в додатках до цієї Інструкції, заповнюються згідно з вимогами додатка 8 до цієї Інструкції та відповідних її глав.

При цьому, згідно з пунктом 2 розділу ІІ Інструкції, відповідальність за правильність заповнення реквізитів розрахункового документа, несе особа, яка оформила цей документ і подала його до обслуговуючого банку. Зокрема, згідно пункту 1 розділу ІІІ Інструкції, платіжне доручення, одним із реквізитів якого є графа “призначення платежу", оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 8 до цієї Інструкції.

В силу пункту 7 розділу ІІІ Інструкції, реквізит "призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів одержувачу. При цьому, платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "призначення платежу".

Отже, допустимим доказом призначення грошових коштів, що перераховуються, є відповідний платіжний документ з даними щодо призначення платежу.

Так, вказані платіжні документи не можуть бути прийняті судовою колегією у якості доказів виконання позивачем зобов'язань щодо надання позики саме за договорами від 01.11.2001 року, оскільки у графі "Призначення платежу" зазначено інші підстави –договір від 13.06.2001 року, а також у платіжному дорученні № 92 від 22.01.2002 року зазначено –“фінансова допомога згідно наказу № 92 від 12.09.2001 року.”

Крім того, позивачем були представлені: платіжні доручення від 02.10.2001 на суму 10000,00 грн. (а.с. 33 Т.1), № 2259 від 29.12.2001 на суму 10000,00 грн. (а.с. 34 Т.1), від 14.12.2001 на суму 5000,0 грн. (а.с. 35 Т.1), в яких зазначено як підставу платежу –"финансовая помощь согласно договора займа б/н от 01.11.2001г."

Проте, судова колегія зазначає наступне. Платіжне доручення від 02.10.2001 на суму 10000,00 грн. (а.с. 33 Т.1) не може бути належним та допустимим доказом виконання зобов’язань за договором позики від 01.11.2001 року, оскільки має дату складання, а отже і здійснення операції (02.10.2001) раніше ніж договір (01.11.2001).

Крім того, представлені позивачем платіжне доручення № 2259 від 29.12.2001 на суму 10000,00 грн. (а.с. 34 Т.1), платіжне доручення від 14.12.2001 на суму 5000,0 грн. (а.с. 35 Т.1), судовою колегією також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не відповідають вимогам статті 36 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно статті 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії.

Так, зазначені копії платіжних доручень, зроблені за допомогою копірувального приладу, більш того, які мають нечітке зображення, не можуть бути прийняті судом у якості доказів.

Згідно частини 1 статті 111-12 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Так, Вищим господарським судом України у постанові від 18.12.2007 року було зазначено про необхідність надання в матеріали справи належним чином оформлених доказів.

Проте, позивачем всупереч вказівок Вищого господарського суду України не було представлено оригіналів або належним чином засвідчених копій платіжних доручень, договорів, відомчих постанов та наказів, листів та інших документів, на які посилається в обґрунтування позовних вимог, посилаючись на їх відсутність.

Судова колегія також звертає увагу на те, що відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судова колегія не може прийняти до уваги представлений позивачем акт звіряння взаєморозрахунків в обґрунтування своїх позовних вимог з огляду на наступне. (а.с. 15 Т.2).

Відповідно до положень Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” єдиним документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення –первинний документ (договори, накладні, рахунки, тощо).

Тобто наявність чи відсутність будь-яких зобов'язань сторін підтверджується лише первинними документами.

Акт звірки –це бухгалтерський документ, що лише фіксує тотожність відображення первинних господарських операцій у обліку сторін. Натомість, представлений позивачем акт звіряння взаємних розрахунків не містить посилання на первинні документи, на підставі яких були здійснені господарські операції, на підставі яких виникла заборгованість.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

При таких обставинах, наявні в матеріалах документи, якими позивач обґрунтовує свої вимоги про стягнення з Азовського споживчого товариства заборгованості за договорами позики від 01.11.2001 року у розмірі 21975,00грн., не є належними доказами в розумінні норм чинного законодавства, через що у суду відсутні достатні обґрунтовані правові підстави для задоволення позову Управління кооперативної торгівлі та ринків Кримспоживспілки в частині стягнення 21975,00 грн.

Враховуючи викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги Управління кооперативної торгівлі та ринків "Кримкоопринкторг" Кримспоживспілки, оскільки рішення суду першої інстанції прийнято відповідно до вимог норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтею 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Управління кооперативної торгівлі та ринків "Кримкоопринкторг" Кримспоживспілки залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 26.05.2008 року у справі № 2-15/991.1-2008 залишити без змін.

Головуючий суддя                                                            К.В. Волков

Судді                                                                                          В.С. Голик

В.І. Гонтар