ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.08 Справа № 17/144

Господарський суд Львівської області у складі судді Ділай У.І.

При секретарі Хрунь І.Ю.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: ДП “Львівський Облавтодор” ВАТ “ДАК “Автомобільні дороги України”, м. Львів

до відповідача: ДП “Граніт Україна” Будівельного товариства “Граніт” Акціонерного товариства Скоп’є, м. Пустомити

про стягнення 260 172,02 грн.

Представники:

Від позивача: Рісний М.Б. –адвокат (Довіреність б/н від 27.07.2007р.)

Від відповідача: не з’явився.

Суть спору: позов заявлено ДП «Львівський Облавтодор»ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», м. Львів, до ДП «Граніт Україна»Будівельного товариства «Граніт» Акціонерного товариства Скоп’є, м. Пустомити Львівської області, про стягнення 228 266,20 грн. основного боргу, 8522,99 грн. пені, 14 618,90 грн. інфляційних втрат, 1200,91 грн. 3 % річних, 7 563,02 грн. штрафу із відшкодуванням судових витрат за рахунок відповідача.

Розглянувши матеріали справи, суд визнав їх достатніми для прийняття заяви до розгляду і ухвалою від 27.05.2008 р. призначив розгляд справи на 01.07.2008 р.

З підстав, викладених в Ухвалі суду від 01.07.2008р. розгляд справи відкладався.

Представник Позивача позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач явку Представника в судове засідання з невідомих причин не забезпечив, відзиву на позовну заяву суду не надав, хоч і був належно повідомлений про час та місце розгляду справи.

Спір розглядається в порядку ст. 75 ГПК України.

В процесі розгляду матеріалів справи судом встановлено:

01.11.2007р. між сторонами у справі укладено Субконтракт № 48, відповідно до якого Уповноважений субпідрядник (Позивач) виконує роботи з зимового утримання проїжджої частини автодороги, а Генеральний підрядник (Відповідач) замовляє та оплачує виконані роботи у відповідності з умовами що визначені у Договорі.

На виконання договірних зобов’язань протягом листопада 2007 –березня 2008 року Позивачем було виконано на користь Відповідача роботи на загальну суму 448 658,40 грн., що підтверджується актами приймання виконаних підрядних робіт із відтисками печаток та підписами повноважних представників сторін.

Відповідно до п. 2.6. Субконтракту, оплату виконаних робіт Відповідач зобов’язувався проводити не пізніше 65 календарних днів з моменту узгодження акту виконаних робіт.

Як зазначається у позовній заяві, Відповідач провів лише часткову оплату виконаних робіт згідно виписок з банківського рахунку Позивача у сумі 220 392,20 грн.

Таким чином, заборгованість Відповідача перед Позивачем станом на день розгляду справи судом становить 228 266,20 грн.

За несвоєчасну оплату виконаних робіт на підставі п. 5.3. Субконтракту Позивачем нараховано пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаних робіт за кожний день протермінування, що становить 8 522,99 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, за прострочення виконання грошового зобов’язання відповідачу нараховано 14 618,90 грн. інфляційних втрат та 1 200,91 грн. 3 % річних.

Окрім того, посилаючись на ч. 2 ст. 231 ГК України, позивач просить суд стягнути з відповідача 7 563,02 грн. штрафу.

Вивчивши та оцінивши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши представників сторін в судовому засіданні суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з наступних підстав:

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, при цьому зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, 193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов’язання, відповідно до ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов’язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. (ст. 612 ЦК України, ст. 220 ГК України).

Згідно із ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов’язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов’язання.

У ст. 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов’язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов’язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов’язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов’язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Аналогічний припис передбачено й ст. 218 ГК України, відповідно до якої підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб’єкт господарювання за порушення господарського зобов’язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов’язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов’язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов’язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Жодна з вказаних обставин не була безпосередньою причиною порушення Відповідачем своїх договірних зобов’язань перед Позивачем.

В силу ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених кодексом, іншими законами та договором.

Ст. 625 ЦК України передбачає право кредитора звернутися до боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, з вимогою сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на викладене, суд вважає вимоги позивача про стягнення 228 266,20 грн. боргу, 8 522,99 грн. пені, 14 618,90 грн. інфляційних втрат та 1200,91 грн. 3 % річних правомірними та доведеними наявними в матеріалах справи документами.

Щодо твердження позивача, що ДП «Львівський облавтодор»ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України»діє лише на основі державної власності, а тому відповідно до ст. 22 ГК України останнє є суб’єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, то, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не подано доказу перебування в реєстрі підприємств, що належать до державного сектора економіки.

Враховуючи наведене, вимога позивача про стягнення з відповідача 7 % штрафних санкцій відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України є безпідставною, а тому позовні вимоги в частині стягнення 7 563,02 грн. штрафу до задоволення не підлягають.

У відповідності з п.4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач доводи позивача не спростував, докази належного виконання умов Договору суду не подав.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 193, 216, 218, 231 ГК України, ст. 509, 525, 526, 546, 547, 549, 599, 610, , 614, 617, 625 ЦК України, ст.ст.4-3, 7, 33, 43 , 49, 75, 78, 80, 82-84 ГПК України , суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства «Граніт Україна»Будівельного товариства «Граніт» Акціонерного товариства Скоп’є (81100, Львівська область, м.Пустомити, вул. Шевченка, 181, р/р 481 в Держ. Експортно-Імпортному Банку України в м. Львові, МФО 325718, ) на користь Дочірнього підприємства „Львівський Облавтодор” Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»(79053, м. Львів, вул. Вол. Великого, 54. П/р 0293 у ЗРФ „Трансбанк” м. Львова МФО 385435; ) 228 266,20 грн. основного боргу, 14 618,90 грн. інфляційних втрат, 1200,91 грн. 3 % річних, 8522,99 грн. пені, всього –252 609,00 грн.; 2 526,09 грн. державного мита, 114,57 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3. В частині стягнення 7 563,02 грн. у позові відмовити.

4. Наказ видати згідно із ст. 116 ГПК України.

Суддя