П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

13 травня 2008 року

м.  Київ

Судова палата у господарських справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Барбари В.П.,

суддів:

Гуля В.С., Карпечкіна П.Ф.,
Колесника П.І., Потильчака О.І., Шицького І.Б., Щотки С.О.,

за участі представника

товариства з обмеженою відповідальністю “Фірма Верітас”
-

Тищика О.І.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу відкритого акціонерного
товариства “Енергопостачальна компанія “Дніпрообленерго” на постанову Вищого
господарського суду України від 13 лютого 2008 року у справі №28/173-07
(9/276-06 (10/161)) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю “Фірма
Верітас” до відкритого акціонерного товариства “Енергопостачальна компанія
“Дніпрообленерго” про стягнення                            1 167 752 грн. 74
коп.; за зустрічним позовом відкритого акціонерного товариства
“Енергопостачальна компанія “Дніпрообленерго” (далі - Компанія) до товариства з
обмеженою відповідальністю “Фірма Верітас” (далі - Фірма) про визнання
недійсним договору,

в с т а н о
в и л а:

У червні 2005 року Фірма звернулася до Господарського
суду Дніпропетровської області з вказаним позовом, мотивуючи заявлені вимоги невиконанням
Компанією взятого на себе зобов'язання згідно з пунктами 3.3, 3.4 договору
№1418-И про надання правової допомоги від 24 червня                 2003 року щодо сплати авансу у
встановлений цією угодою строк з урахуванням індексу інфляції за весь час
прострочення, а також трьох процентів річних на підставі частини 2 статті 625
Цивільного кодексу України та пені на підставі пункту 5.2 договору.

Заперечуючи проти позову, Компанія подала зустрічний
позов про визнання недійсним вищезазначеного договору, посилаючись на те, що
спірна угода суперечить положенням Порядку придбання
товарів, робіт і послуг ліцензіатами, ціни (тарифи) на відповідну діяльність
яких встановлюються НКРЕ, затвердженому постановою Національної комісії
регулювання електроенергетики України від 25 грудня 2002 року №1455; та
підписана від імені Компанії неуповноваженою особою. Крім того, Фірмою не
надано належним чином оформленого акта приймання-здачі послуг, що позбавляє
позивача за первісним позовом стверджувати про надання відповідних послуг.

Справа судами розглядалася
неодноразово.

Останнім рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 30
травня 2007 року первісний позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на
користь позивача 11 414 грн. 21 коп. основного боргу,                    2 357 грн. 95 коп.
інфляційних витрат та трьох процентів річних в сумі                        577 грн. 22 коп. У
решті позовних вимог за первісним позовом, а також у задоволенні зустрічного
позову відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від                19 вересня 2007 року вказане
рішення суду першої інстанції змінено та викладено його резолютивну частину в
іншій редакції, згідно з якою первісний позов задоволено. Стягнуто з
відповідача на користь позивача
1 091 127 грн. 41 коп. основного боргу, 125 876 грн. 16 коп. інфляційних
витрат, трьох процентів річних у розмірі 43 085 грн. 38 коп. та                               99 139 грн. 71
коп. пені. У зустрічному позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 13 лютого     2008 року постанову апеляційного
господарського суду залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів Верховного Суду України від 10 квітня             2008 року за касаційною скаргою
Компанії порушено провадження з перегляду у касаційному порядку зазначеної
постанови Вищого господарського суду України.

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування оскаржуваної постанови
та залишення в силі рішення суду першої інстанції. В обґрунтування скарги зроблено
посилання на порушення судом касаційної інстанції норм матеріального права.

Компанія не використала наданого законом права на участь
свого представника у судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Фірми, обговоривши
доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, Судова палата вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з наступних підстав.

Залишаючи без змін постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від 19 вересня 2007 року, якою задоволено
первісний позов, Вищий господарський суд України виходив із того, що сплата
авансу, передбаченого пунктом 3.3 договору, пов'язана саме з порушенням
провадження у справі про банкрутство боржника, а не з сумою заборгованості,
визначеної господарським судом.

Проте з таким висновком погодитися
не можна.

Під час розгляду даної справи судами було
встановлено, що 24 червня 2003 року між відповідачем та позивачем було укладено
договір №1418-И та додаткову угоду до нього №1 від 26 червня 2004 року, за
умовами яких останній зобов'язався надавати відповідачу правові послуги у формі
захисту його прав та інтересів під час виконання наказів Господарського суду
Дніпропетровської області, а також зобов'язався підготувати документи для
порушення справи про банкрутство боржника - державного промислового
підприємства “Кривбаспромводопостачання”, та правового супроводження цієї
справи з метою стягнення з боржника суми боргу перед відповідачем згідно
наказів Господарського суду Дніпропетровської області у справах №20/369,
20/370, 9/267, 35/19, 35/157.

За пунктом 3.3 вищезазначеного договору в
десятиденний строк з моменту винесення судом ухвали про порушення справи про
банкрутство боржника Компанія зобов'язалася перерахувати
позивачу аванс у розмірі 1,5% (з урахуванням ПДВ) від суми, визнаної судом і не
погашеної боржником заборгованості.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України “Про
відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” суддя,
прийнявши заяву про порушення справи про банкрутство, не пізніше ніж на п'ятий
день з дня її надходження виносить і направляє сторонам та державному органу з
питань банкрутства ухвалу про порушення провадження у справі про банкрутство, в
якій вказується про прийняття заяви до розгляду, про введення процедури
розпорядження майном боржника, призначення розпорядника майна, дату проведення
підготовчого засідання суду, введення мораторію на задоволення вимог
кредиторів.

Зі змісту частини 2 статті 15 цього Закону вбачається, що
розмір визнаних судом вимог кредиторів зазначається в ухвалі, що виноситься за
результатами розгляду реєстру вимог кредиторів у попередньому засіданні.

Розглядаючи спір, судами було встановлено, що ухвалою
Господарського суду Дніпропетровської області від 11 березня 2005 року    №Б29/43/05, копія якої наявна у матеріалах
даної справи (т. 1, а.с. 38), було порушено справу про банкрутство державного
промислового підприємства “Кривбаспромводопостачання”, якою зокрема було
призначено дату проведення підготовчого засідання та введено мораторій на
задоволення вимог кредиторів. Розмір заборгованості боржника перед відповідачем
при винесенні вказаної ухвали не визначався.

Крім того, судами встановлено, що вищезазначена заява про
визнання державного промислового підприємства “Кривбаспромводопостачання”
банкрутом була залишена без розгляду через невиконання ініціюючим кредитором -
Компанією, вимог суду щодо подачі оголошення про порушення провадження у справі
про банкрутство.

За таких обставин місцевий господарський суд дійшов
правильного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з
відповідача заборгованості за пунктом 3.3 договору, у зв'язку з чим правомірно відмовив у задоволенні позову в цій
частині.

Разом з цим слід погодитися з висновком судів нижчих
інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову,
виходячи з наступного.

Судами встановлено, що спірний договір був підписаний з
боку Компанії директором з питань правової політики і економічної безпеки
ОСОБА_1., незважаючи на те, що у вступній частині договору вказана інша
посадова особа - голова правління Компанії - генеральний директор          Чех С.М.

Відповідно до частини 1 статті 62 Цивільного кодексу
Української РСР 1963 року, який діяв на момент укладення спірного договору, угода, укладена однією особою (представником) від імені
другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на
довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і
припиняє цивільні права і обов'язки особи, яку представляють.

Частиною 1 статті 63 цього Кодексу
передбачено, що угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою
на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє
цивільні права і обов'язки для особи, яку представляють, лише в разі дальшого
схвалення угоди цією особою.

З матеріалів даної справи вбачається, що
Компанія в подальшому вчинила дії, що свідчать про схвалення спірної угоди,
оскільки на виконання пункту 4.4 договору передала Фірмі необхідну для
виконання договору документацію, що підтверджується актом прийому-передачі від
7 вересня 2004 року (т. 1, а.с. 73), приймала від позивача за первісним позовом
рахунки на оплату послуг за спірним договором та здійснювала часткову оплату
цих послуг (т. 1, а.с. 81-84). Крім того, Компанія видала довіреність на
представництво своїх інтересів на ім'я заступника директора з правової роботи товариства з обмеженою відповідальністю “Фірма Верітас”  Житнікова А.І. (т.
1, а.с. 35).

За таких обставин суди дійшли законного та
обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання
укладеного між сторонами договору №1418-И від 24 червня 2003 року недійсним, у
зв'язку з чим правомірно відмовили у задоволенні зустрічного позову.

Також слід погодитися з висновком судів нижчих
інстанцій про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з Компанії на
користь Фірми заборгованості за пунктом 3.4 спірного договору, оскільки
вказаним пунктом передбачено обов'язок Компанії у триденний строк
перераховувати Фірмі аванс у розмірі 5% (з урахуванням ПДВ) від суми погашеної
заборгованості.

Судами встановлено, що у період з 13 жовтня
2004 року по 13 грудня 2004 року Компанія отримала від державного промислового
підприємства “Кривбаспромводопостачання” в рахунок погашення
заборгованості                    228 284 грн. 29 коп. Це також
підтверджується наявною у матеріалах даної справи копією виписки з особового
рахунку Компанії (т. 4, а.с. 93-99).

Оскільки відповідач за первісним позовом
добровільно не сплатив аванс від вказаної суми, суди на підставі статей 525,
526 та 625 Цивільного кодексу України правомірно задовольнили позов в частині
стягнення заборгованості за пунктом 3.4 договору та стягнули з Компанії на
користь Фірми 11 414 грн. 21 коп. основного боргу та штрафні санкції.

Враховуючи викладене, у Дніпропетровського апеляційного
господарського суду та Вищого господарського суду України не було визначених
Господарським процесуальним кодексом України підстав для зміни законного й
обґрунтованого рішення Господарського суду Дніпропетровської області в частині
відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості
за пунктом 3.3 договору, а відтак прийняті у даній справі постанови судів
апеляційної та касаційної інстанцій підлягають скасуванню.

Виходячи з положень статей 6, 8 Конституції України,
Судова палата у господарських справах Верховного Суду України не вважає за
необхідне направляти справу на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки
це суперечило б положенням статей 125, 129 Конституції України, статей 2, 39
Закону України “Про судоустрій України” щодо визначення статусу Верховного Суду
України та його завдання забезпечити законність у здійсненні правосуддя, і
викликало б конституційно недопустиму необхідність скасування законного рішення
місцевого господарського суду. Отже наведений у статті 11118
Господарського процесуального кодексу України перелік наслідків розгляду
касаційної скарги на постанову Вищого господарського суду України не є
процесуальною перешкодою для залишення в силі Судовою палатою у господарських
справах Верховного Суду України рішення Господарського суду Дніпропетровської
області від  30 травня 2007 року.

Керуючись статтями 11117-11120
Господарського процесуального кодексу України, Судова палата у господарських
справах Верховного Суду України

п о с т а н
о в и л а:

Касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства “Енергопостачальна
компанія “Дніпрообленерго” задовольнити.

Постанову Вищого господарського суду України від 13 лютого              2008 року та постанову Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 19 вересня 2007 року скасувати, а рішення
Господарського суду Дніпропетровської області від 30 травня 2007 року залишити
в силі.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                          В.П.
Барбара

Судді:                                                                                    В.С.
Гуль

П.Ф. Карпечкін

П.І. Колесник

О.І. Потильчак

І.Б.
Шицький

С.О. Щотка