ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2008 р.

№
4/1022-15/97

Вищий
господарський  суд України у складі
колегії суддів:

Черкащенка
М.М., - головуючого,

Рибака
В.В., Васищака І.М.,

розглянувши
матеріали касаційної скарги

ПП
ОСОБА_1.

на
постанову

Львівського
апеляційного господарського суду від 19.12.2007 року

у
справі господарського суду

Львівської
області

за
позовом

ПП
ОСОБА_2.

до

ПП
ОСОБА_1.

про

стягнення
7575,00 грн.,

В засіданні взяли участь представники:

-
позивача:

ОСОБА_3,

-
відповідача:

ОСОБА_4,

ВСТАНОВИВ:

У
травні 2007 року ПП ОСОБА_2. звернувся до господарського суду з позовом до ПП
ОСОБА_1. про 7575,00 грн. заборгованості за виконану роботу.

Рішенням
господарського суду Львівської області від 19.07.2007 року у задоволенні позову
відмовлено повністю.

Постановою
Львівського апеляційного господарського суду від 19.12.2007 року рішення місцевого
господарського суду від 19.07.2007 року скасовано, прийнято нове рішення, яким
позов задоволено. Стягнуто на користь позивача 7575,00 грн. заборгованості за
виконану роботу.

Не
погоджуючись з прийнятою постановою, ПП ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій
просить постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.12.2007
року скасувати, рішення господарського суду Львівської області від 19.07.2007
року з даної справи залишити без змін.

В
обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що судом неправильно
застосовані норми матеріального та процесуального права, що призвело до
винесення незаконної постанови.

Судова
колегія, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування норм матеріального та процесуального права
вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як
вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій,
11.01.06 між сторонами у  справі  укладено
договір, за умовами п. 1.1. якого замовник (відповідач у справі)
зобов'язався надати, а перевізник (позивач у справі) прийняти для перевезення
автомобільним транспортом вантажі, згідно з додатково погоджених графіків і
доставити їх в пункти призначення, а замовник зобов'язався оплатити за
перевезення вантажу встановлену оплату.

Відповідно     до
п.      2.1.      договору,      ціни          по кожному перевезенню вантажу, дата
подачі автомобіля          та маршрут обумовлюються окремими   заявками,
які   завіряються          сторонами по факсу та є невід'ємною
частиною цього договору.

Також,
апеляційним судом встановлено, що пунктом 5.1 договору, передбачено, що
розрахунки за надані Перевізником Замовнику послуги здійснюються останнім,
шляхом оплати рахунків, виставлених Перевізником відповідно до пункту 2.1
даного Договору в термін, вказаний в заявці.

Пунктом
2.1 цього Договору передбачено, що ціни по кожному перевезенню вантажу, дата
подачі автомобіля та маршрут обумовлюються окремими Заявками, які завіряються
сторонами по телефаксу і є невід'ємною частиною даного Договору.

Згідно
із заявки №Р-1 від 11.01.06 на перевезення вантажу автомобільним транспортом
відповідно до договору, замовник надав вантаж для перевезення за маршрутом
Благовєщєнск - Київ (обладнання об'ємом 82 куб.м.  вагою 20 т.), а  загальна ціна рейсу становить 1 500, 00 у.о.,
що еквівалентно 7 750,00 грн., термін оплати -50% - готівка в Києві,  50% - 7 банківських днів після отримання СМR.

Відповідно
до вимог ст.526 ЦК України та ст.193 ГК України, зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов договору
та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту та
інших вимог, що звичайно ставляться.

З
урахуванням матеріалів справи, які були досліджені попередніми судовими
інстанціями, в тому числі, договір від 11.01.2006, заявка №Р-1 від 11.01.06,
СМR  А№ 0134750, відзиву відповідача та
інших доказів, апеляційний суд дійшов висновку, що  відповідач не виконав свої зобов'язання щодо
розрахунку за надані йому послуги, а позивач не пропустив строк позовної
давності передбаченої ст. 925 ЦК України.

Згідно
до частини 2 статті 1117 Господарського процесуального кодексу
України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду
чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково
перевіряти докази.

Правова
оцінка обставин та достовірності доказів по справі є виключна прерогатива
першої та апеляційної інстанції.

За
таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційний суд повно, всебічно і
об'єктивно дослідив обставини справи та дійшов правомірного висновку щодо
обґрунтованості позовних вимог, а тому судова колегія не вбачає підстав для її
скасування.

На
підставі вищенаведеного та керуючись статтями 1115, 1117,
1119, 11111 Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну
скаргу залишити без задоволення.

Постанову
Львівського апеляційного господарського суду від 19.12.2007 року у справі №
4/1022-15/97 залишити без змін.

Головуючий,
суддя

М.
Черкащенко

Судді

В. Рибак

І.
Васищак