ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
=======================================================================
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" серпня 2008 р.

Справа № 13/139/08

за позовом

Державного підприємства “Миколаївський морський торговельний порт”, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23.

до відповідача

СДПІ ВПП у м. Миколаєві, м. Миколаїв, вул. Чкалова, 20.

про

Скасування рішень

Суддя                                                                                  Ткаченко О.В.

Секретар                                                                                 Засядівко О.О.

Представники:

Від позивача

Панченко С.В.

Від відповідача

Чаричанський П.О.

Суть спору: За результатами перевірки підприємства з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2006 по 30.09.2007 року і адміністративного узгодження податковою службою 18.02.2008 р., 14.03.2008 р., 25.04.2008 р. і 10.07.2008р. були прийняті податкові повідомлення –рішення №00000837/0 і відповідно №00000837/1, №00000837/2 і №00000837/3, якими до підприємства застосовані штрафні санкції за порушення статті 1 Указу Президента від 18.06.94 p. N 319/94 "Про невідкладні заходи щодо повернення в Україну валютних цінностей, що незаконно знаходяться за її межами" та п. 1 статті 9 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 p. N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"

Порушення полягало в тому, що в Деклараціях про валютні цінності, доходи, майно, що належить резиденту України та знаходяться за її межами (станом на 01.07.2006р., 01.10.2006р., 01.01.2007р., 01.04.2007р., 01.07.2007р. та 01.10.2007р.), наданих в перевіряємому періоді, підприємство не задекларувало прострочену дебіторську заборгованість у сумі 118355,41 дол. США.

Підприємство звернулося з позовом про скасування рішень, посилаючись на те, що прострочену заборгованість не потрібно включати в Декларацію.

Відповідач позов не визнав з підстав, зазначених в рішеннях і акті перевірки.

Господарський суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Пунктом 1 статті 9 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»від 19.02.1993р. № 15-93 визначено зобов'язання суб'єкта валютних відносин щодо декларування валютних цінностей та іншого майна резидентів, яке перебуває за межами України, у Національному банку України.

Статтею 1 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо повернення в Україну валютних цінностей, що незаконно знаходження за її межами»від 18.06.1994р. № 319/94 (із змінами та доповненнями) (Далі Указ №319/94) зазначено, що суб'єкти підприємницької діяльності, незалежно від форм власності щоквартально подають органам державної податкової служби України декларацію щодо сум на їх рахунках у банках та інших іноземних фінансових установах, а також щодо сум надходжень валютних цінностей у вигляді доходів (дивідендів), одержаних у результаті здійснення підприємницької діяльності за межами України.

Невиконання резидентами вимог щодо порядку та термінів декларування валютних цінностей та іншого майна тягне за собою штраф у сумі, що встановлюється Національним банком України. Порушенням порядку декларування є подання недостовірної інформації або перекручення даних, що відображаються у відповідній декларації] якщо такі дії свідчать про приховування резидентами валютних цінностей та майна, що перебуває за межами України, (пп.2.3 п.2 Порядку застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства, затвердженого наказом ДПА України від 04.10.1999р. № 542 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.10.1999р. за № 712/4005 (далі - Порядок № 542).

Статтею 16 Декрету КМУ № 15-93 передбачена відповідальність за порушення валютного законодавства, а саме - за невиконання резидентами вимог щодо декларування валютних цінностей та іншого майна у вигляді штрафу у сумі, встановленій Нацбанком України.

Згідно із п. 2.7 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 08.02.2000 року № 49 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04.04.2000р. за № 209/4430, зі змінами та доповненнями (далі - Положення № 49) невиконання резидентом вимог щодо порядку та строків декларування валютних цінностей та іншого майна, а саме - порушення порядку декларування - тягне за собою відповідальність у вигляді накладення штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Пунктом 2.10 цього Положення №49 передбачено, що штрафні санкції застосовуються по кожному випадку порушення.

Актом перевірки від 06.02.2008р. № 53/37/01125608 встановлено, що на порушення вимог п.1 ст.9 Декрету КМУ № 15-93 та СТ.1 Указу № 319/94 ДП "ММТП" в Деклараціях про валютні цінності, доходи, майно, що належить резиденту України та знаходяться за її межами (станом на 01.07.2006р., 01.10.2006р., 01.01.2007р., 01.04.2007р., 01.07.2007р. та 01.10.2007р.), наданих в перевіряємому періоді, не задекларувало прострочену дебіторську заборгованість у сумі 118355,41 дол. США.

Отже, підприємством в 6-ти випадках допущено порушення порядку декларування валютних цінностей, доходів та майна, що належить резиденту України і знаходиться за її межами.

Указом Президента України № 319/94 і Декретом КМУ Ч215-93 не передбачено можливість недекларування наявності валютних цінностей, які знаходяться за межами України, стосовно простроченої дебіторської заборгованості, яка списана підприємством на збитки у зв'язку із закінченням терміну позовної давності.

Таким чином, рішення про застосування штрафних є правомірними.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 94,161-163 КАС України,

господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

В позові відмовити.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Суддя