ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2008 р.

№ 20/206 (6/493-06)

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова Є.В.,

суддів:

Данилової Т.Б.,

Муравйова О.В.,

розглянула

касаційну скаргу

державного підприємства "Дніпропетровський завод прецизійних труб" (далі Завод)

на постанову

Дніпропетровського апеляційного господарського суду

від

05.02.08

у справі

№ 20/206 (6/493)-07

господарського суду

Дніпропетровської області

за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю "Агора" (далі Товариство)

до

державного науково-дослідного та конструкторсько-технологічного інституту трубної промисловості ім.Я.Ю.Осади (далі Інститут) /фактичним правонаступником якого є Завод/,

державного підприємства "Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім.Я.Ю.Осади" (далі Підприємство)

/яке є правонаступником Інституту/,

Заводу /який є правонаступником Підприємства/

про

стягнення 150 143,37 грн.

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:

Юр'єв Ю.Ю. (директор; протокол зборів засновників № 1 від 23.10.97);

- відповідача:

Зеленова О.Р. (за дов. № бух-713 від 24.09.07).

Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України, яка переглядає справу в касаційному порядку, не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 15.05.08 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 21.11.06 господарського суду Дніпропетровської області (суддя Коваленко О.О.) Товариству було відновлено строк позовної давності.

Позовні вимоги до Заводу задоволено у повному обсязі.

З Заводу на користь Товариства стягнуто 100 164,00 грн. боргу,

39 104,03 грн. інфляційних, 10 875,34 грн. річних, 1 501,44 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою від 22.02.07 Дніпропетровського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Герасименко І.М., суддів –Пруднікова В.В., Ясир Л.О.) апеляційну скаргу Заводу задоволено частково.

Рішення від 21.11.06 господарського суду Дніпропетровської області змінено.

З Заводу на користь Товариства стягнуто 100 164,00 грн. боргу 32,93 грн. річних, 1 001,97 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою від 21.06.07 Вищого господарського суду України касаційну скаргу Заводу та касаційну скаргу Товариства задоволено частково.

Рішення від 21.11.06 господарського суду Дніпропетровської області та постанову від 22.02.07 Дніпропетровського апеляційного господарського суду скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи рішенням від 19.09.07 господарського суду Дніпропетровської області (суддя Пархоменко Н.В.) в задоволенні позовних вимог Товариству відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, винесене під час нового розгляду справи, мотивовано тим, що Товариством пропущено строк позовної давності, оскільки вимога заявлена 26.07.06 про стягнення боргу за накладною від 10.12.02. При цьому місцевий суд відхилив клопотання Товариства про поновлення строку позовної давності вважаючи неповажною причину, зазначену у такій заяві (факт того, що відносини по накладній від 26.07.06 є позадоговірними встановлено лише рішенням суду від 15.05.06 по справі № 6/493-06).

Постановою від 05.02.08 Дніпропетровського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –

Виноградник О.М., суддів –Джихур О.В., Лисенко О.М.) апеляційну скаргу Товариства задоволено.

Рішення від 19.09.07 господарського суду Дніпропетровської області в частині відмови в задоволенні позовних вимог до Заводу змінено.

Позовні вимоги Товариства задоволено частково.

З Заводу на користь Товариства стягнуто 100 164,00 грн. боргу,

3 433,00 грн. річних, 15 535,23 грн. інфляційних, 1 191,32 грн. витрат по сплаті державного мита, 595,66 грн. витрат по сплаті держаного мита за подання апеляційної скарги та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

При винесенні постанови апеляційний суд врахував, що наявність боргу підтверджено матеріалами справи, а щодо строку позовної давності зазначив, що в силу положень ч. 5 ст. 261 та ч. 3 ст. 630 Цивільного кодексу України Товариством позов у даній справі подано в межах строку, встановленого ст. 257 Цивільного кодексу України.

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, Завод звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить постанову від 05.02.08 Дніпропетровського апеляційного господарського суду скасувати та припинити провадження у справі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскарженого судового акту було порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 206, 254, 256, 257, 261, 267, 655 Цивільного кодексу України, ст. 245 Цивільного кодексу УРСР

У своєму відзиві на касаційну скаргу Товариство щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просить касаційну скаргу Заводу залишити без задоволення, а оскаржену постанову –без змін.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзив на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, 17.08.06 Товариство звернулось до суду з позовом про стягнення з Заводу 100 164,00 грн. боргу за поставлену продукцію, 39 104,03 грн. суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 10 875,34 грн. річних. При цьому Товариство посилалось на факт відвантаження продукції за накладною № 1/12 від 10.12.02 поза межами договору поставки № 38 від 24.07.02 на суму

100 164,00 грн., що підтверджено рішенням господарського суду Дніпропетровської області та постановою Верховного Суду України по справі № 34/54.

При винесенні рішень по суті спору судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 10.12.02 по накладній № 1/12 Завод отримав продукцію на загальну суму 349 544,04 грн.

Також, місцевим та апеляційним судами встановлено, що 15.05.06 господарським судом Дніпропетровської області було прийнято рішення по справі № 34/54 за позовом Товариства до Заводу про стягнення 384 498,44 грн. вартості продукції поставленої по накладній № 1/12 від 10.12.02 за договором № 38 від 24.07.02, зазначений договір було розірвано та стягнуто з Заводу на користь Товариства 249 380,04 грн. боргу, 88 654,60 грн. суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 22 464,70 грн. річних. Постановою Верховного Суду України від 23.01.07 вказане рішення залишено без змін.

При цьому, попередніми судовими інстанціями враховано, що вказаними судовими рішеннями встановлено, що поставка продукції по накладній № 1/12 від 10.12.02 на суму 100 164,00 грн. здійснювалась поза межами договору № 38 від 24.07.02.

На підставі наданих сторонами доказів по справі судовими інстанціями встановлено, що 26.07.06 листом № 26-07/06 Товариство звернулось до Заводу з вимогою про оплату продукції на суму 100 164,00 грн. (з ПДВ), поставленої по накладній № 1/12 від 10.12.02, проте така вимога Заводом виконана не була.

Під час перегляду справи в апеляційному порядку суд врахував факти, встановлені по справі № 34/54, зокрема, щодо того, що продукцію на суму

100 164,00 грн. було поставлено поза межами договору № 38, у зв'язку з чим суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для розповсюдження умов договору № 38 на правовідносини сторін, які виникли внаслідок поставки товару по накладній № 1/12 від 10.12.02 на суму

100 164,00 грн. не в асортименті, передбачені специфікаціями № 1, 2 до договору № 38.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом ст. 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання певної події.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, що у разі, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальний строк позовної давності встановлено тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Апеляційний господарський суд встановив, що право на подання позову у Товариства виникло після отримання Заводом вимоги про повернення боргу за поставлений товар, а саме після 03.08.06 згідно повідомлення про вручення поштового відправлення.

Оскільки позов у даній справі Товариством було подано до суду 15.08.06 /т. І а.с. 23/, строк позовної давності на момент пред’явлення такої позовної заяви не сплинув.

Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням наведених правових положень колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи, викладені Заводом в касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення апеляційним судом не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів, але в силу до положень ст. 43 Господарського процесуального кодексу України оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про встановлення тих чи інших обставин справи, здійснюється за внутрішнім переконанням суду і їх перевірка не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З врахуванням того, що з’ясування підставності оцінки доказів та встановлення обставин по справі в силу ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції касаційної інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку про неможливість задоволення касаційної скарги.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судом апеляційної інстанції було повно та всебічно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено постанову з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави для залишення її без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу державного підприємства "Дніпропетровський завод прецизійних труб" б/н від 27.02.08 залишити без задоволення.

Постанову від 05.02.08 Дніпропетровського апеляційного господарського суду у справі № 20/206 (6/493)-07 господарського суду Дніпропетровської області залишити без змін.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

О.Муравйов