ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2008 р.

№ 10-08-05/2873

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого

Кочерової Н.О.

суддів

Губенко Н.М.

Черкащенка М.М.

розглянув

касаційну скаргу

відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Черкасигаз"

на постанову

від 15.08.2007 Київського міжобласного апеляційного господарського суду

у справі

№ 10-08-05/2873

господарського суду Черкаської області

за позовом

Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до

відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Черкасигаз"

про

стягнення боргу та штрафних санкцій за поставлений природний газ

за участю представників сторін:

від позивача Тютюнник С.В. дов. від 29.12.2007

від відповідача Горянін А.О. дов. від 03.03.2008

ВСТАНОВИВ:

В травні 2006 року Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулась до господарського суду з позовом до відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Черкасигаз" про стягнення заборгованості за договором № 06/03-3137 на постачання природного газу від 24.12.2003 в сумі 32 397 254,47 грн., з яких 21 072 953,73 грн. основний борг за поставлений природний газ, 4 116 304,96 грн. пеня, 1 475 106,76 грн. штраф, 4 595 074,66 грн. інфляційні, 1 137 814,36 грн. 3% річних.

В березні 2007 року позивач збільшив позовні вимоги в частині донарахованих індексу інфляції та 3% річних, і просив стягнути 7 045 331,25 грн. інфляційних та 1 664 848,93 річних.

Рішенням господарського суду Черкаської області від 30.05.2007 (суддя Шумко В.В.) позов задоволено частково.

Стягнуто з відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Черкасигаз" 21 072 953,73 грн. боргу по оплаті поставленого газу, 7 045 331,25 грн. боргу, що виник внаслідок інфляції, 1 664 848,93 грн. 3% річних, 25 500 грн. відшкодування сплаченого державного мита, 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Задовольняючи позов частково, господарський суд виходив з обґрунтованості суми основного боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, оскільки сплата боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції та нарахування річних за весь час прострочення виконання грошового зобов’язання, в контексті ст. 625 ЦК України, не є неустойкою чи санкцією.

Відмовляючи в позові в частині стягнення пені та штрафу, господарський суд послався на безпідставність заявлених до стягнення сум неустойки (штрафних санкцій), оскільки відносно відповідача порушена процедура банкрутства, що позбавляє можливості нараховувати штрафні санкції на прострочену грошову заборгованість.

Крім того зазначав, що нарахування позивачем пені за 2004-2005 роки не відповідає чинному законодавству, а саме ст. 232 ГК України, оскільки шестимісячний термін нарахування пені закінчився 11.06.2005, тобто позивачем пропущено 6-місячний строк позовної давності.

Відмовляючи в позові щодо стягнення штрафу в розмірі 1 475 106,76 грн., господарський суд виходив з того, що застосування такого виду забезпечення виконання зобов’язання не передбачено договором сторін № 06/03-3137 від 24.12.2003.

Оскільки згідно ст. 549 ЦК України пеня і штраф є різновидами неустойки, тому одночасне їх стягнення за одне й те саме порушення стороною умов договору є неправильним.

Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 15.08.2007 (судді: Поліщук В.Ю. – головуючий, Жук Г.А., Рудченко С.Г.) рішення скасовано частково.

Частину 2 резолютивної частини рішення господарського суду викладено в наступній редакції:

Стягнуто з ВАТ по газопостачанню та газифікації "Черкасигаз" 21 072 953,73 грн. основного боргу за поставлений природний газ, 7 045 331,25 боргу, що виник внаслідок інфляції, 1 664 848,93 грн. 3% річних, 2 743 049,55 пені, 25 000 грн. в якості відшкодування витрат по сплаті державного мита, 108,69 грн. в якості відшкодування витрат на оплату послуг за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Скасовуючи рішення господарського суду частково, апеляційний господарський суд виходив з того, що пеня, розмір якої становить 2 743 049,55 грн., підлягає стягненню за період з 19.05.2005 до 16.01.2006, оскільки зобов’язання відповідача перед позивачем і строк їх виконання виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, тобто після 2003 року, і є поточною заборгованістю.

Крім того зазначав, що нарахування та стягнення пені є обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству та введеному мораторію на задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство боржника.

Залишаючи без змін рішення як в частині стягнення боргу, річних і інфляційних так і в частині відмови в позові щодо стягнення штрафу, суд другої інстанції погодився з місцевим господарським судом.

В касаційній скарзі відкрите акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Черкасигаз" просить скасувати рішення господарського суду в частині стягнення інфляційних нарахувань в розмірі 7 045 331,52 грн. та 3 % річних в розмірі 1 664 848,93 грн. та скасувати постанову міжобласного апеляційного господарського суду, і прийняти нове рішення, яким відмовити ДК "Газ України" у стягненні 7 045 331,52 грн. інфляційних нарахувань, 1 664 848,93 грн. 3% річних та 2 743 049,55 грн. пені, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлених судом обставин справи та їх юридичну оцінку, Вищий господарський суд України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.12.2003 між Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (постачальник) та відкритим акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Черкасигаз" укладено договір № 06/03-3137 на постачання природного газу разом з Протоколом узгодження розбіжностей від 06.02.2004 та Додатковими угодами до нього № 1 від 15.03.2004, № 2 від 17.05.2004, № 3 від 20.08.2004, № 4 від 01.11.2004, відповідно до умов яких позивач взяв на себе зобов’язання продати в 2004 році, а відповідач прийняти та оплатити природний газ на умовах, передбачених договором.

Пунктом 3.3 договору сторони визначили порядок приймання-передачі природного газу, який здійснюється на підставі актів приймання-передачі, які підписуються щомісячно.

Відповідно до п. 4.1 договору ціна за 1000 куб.м. газу, що поставляється на умовах спірного договору сторонами визначена у розмірі 116,74 грн. з ПДВ при наявності газових лічильників, 131,74 грн. з ПДВ при відсутності газових лічильників, 131,74 грн. з ПДВ притоків та відтоків газу.

Згідно п. 10 договору, термін його дії встановлено з 01.01.2004 і до 31.12.2004, а в частині проведення розрахунків до повного виконання зобов’язань за договором.

Господарськими судами досліджено та матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов договору від 24.12.2003 позивач протягом січня-грудня 2004 року передав, а відповідач прийняв 2 133,698 тис. куб.м. природного газу для потреб населення, за якій останній розрахувався частково в сумі 35 983 335,04 грн., у зв’язку з чим виникла заборгованість в сумі 21 072 953,73 грн.

Належним чином дослідивши матеріали справи, судові інстанції, враховуючи частково погашений відповідачем борг, прийшов до правомірного висновку про неналежне виконання відповідачем своїх зобов’язань за укладеним між сторонами договором № 06/03-3137 від 24.12.2003, у зв’язку з чим підставно задовольнив позов частково і стягнув з ВАТ по газопостачанню та газифікації "Черкасигаз" борг за поставлений протягом січня-грудня 2004 року природний газ в сумі 21 072 953,73 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 4 статті 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

За своєю правовою природою вимоги позивача про стягнення 3% річних не є тотожними неустойці, штрафу та пені.

А тому господарські суди прийшли до правильного висновку, що дії мораторію на задоволення вимог кредиторів на підставі Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" не поширюються на 3 % річні і інфляційні, оскільки останні є мірою відповідальності, передбаченою ст.625 ЦК України, а не штрафною санкцією.

Отже, господарські суди дослідивши правовідносини сторін та правильно застосувавши норми Цивільного кодексу, прийшли до обґрунтованого висновку щодо стягнення з відповідача основного боргу та суми 3 % річних і інфляційних у зв’язку з невиконанням останнього, взятого на себе зобов’язання.

Відповідно до ст.223 Господарського кодексу України, при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України.

Стаття 232 цього Кодексу передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання (якою відповідно до ст.230 ГК України є пеня), якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом п.6.4. договору 06/03-3137 від 24.12.2003 року, сторони визначили, що нарахування штрафних санкцій здійснюється протягом одного року, що передує моменту звернення з вимогою, претензією, позовом.

Відповідно до ст. 258 Цивільного кодексу України щодо стягнення пені, встановлено спеціальний річний строк позовної давності, який, відповідно до ст. 261 ЦК України, обчислюється від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, ст.260 ЦК України встановлений порядок обчислення позовної давності, відповідно до якого, позовна даність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд прийшов до правильного висновку, що умовами п. 6.4 договору 06/03-3137 від 24.12.2003 року сторонами було змінено порядок нарахування пені, яка, відповідно, нараховується протягом одного року, з моменту, що передує часу звернення кредитора зі відповідною вимогою про стягнення, при цьому, даний порядок нарахування не суперечить приписам Цивільного та Господарського кодексів України.

Отже, щодо стягнення пені, яка нараховується за такий строк (один рік з моменту пред’явлення вимоги) можуть бути задоволені лише в межах річного строку позовної давності, встановленого ЦК України, який (строк) не може бути змінений сторонами у договорі.

Відповідно до Протоколу узгодження розбіжностей згідно з п. 5.1.1 договору № 06/03-3137 від 24.12.2003 року кінцевий термін - розрахунків за природний газ закінчувався 15.01.2005 року. Факт прострочення боржника саме з 15.01.2005 року позивачем не заперечується, що вбачається з позовних вимог.

Апеляційним господарським судом, враховуючи положення ст. 258 ЦК України, умови п.5.1.1, п.6.4 спірного договору та подання позову 19.05.2006 року за прострочення оплати за поставлений у 2004 році газ, правильно встановлено, що період нарахування пені становить з 19.05.2005 року по 19.05.2006.

Проте, враховуючи річний строк позовної давності, апеляційний господарський суд правомірно здійснив перерахунок пені за період з 19.05.2005 до 16.01.2006 (кінцевий строк розрахунків), у зв’язку з чим стягнув 2 743 049,55 грн.

Відповідно до абз.6 ст.1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" грошові зобов'язання, які виникають після порушення справи про банкрутство, є поточними вимогами.

Згідно з абз. 24 ст. 61 цього Закону, мораторій на задоволення вимог кредиторів являє собою зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію.

Тобто, мораторій поширює свою дію на конкурсну заборгованість та не поширює на поточну заборгованість. Поточні вимоги кредиторів боржника знаходяться у вільному режимі до визнання боржника банкрутом.

Враховуючи, що як зобов’язання відповідача перед позивачем (укладений спірний договір від 24.12.03), так і строк їх виконання (15.01.05) виникли після порушення провадження у справі про банкрутство (15.08.03), апеляційний господарський суд прийшов до обґрунтованого висновку, що останні є поточною заборгованістю, у зв’язку з чим на них не розповсюджуються вимоги ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника зізнання його банкрутом" встановлені наслідки дії мораторію на задоволення кредиторів.

Отже, застосування до зобов'язань, що виникли та строк виконання

яких настав після порушення справи про банкрутство, заходів відповідальності за порушення зобов'язань, а саме нарахування та стягнення пені, 3% річних,

застосування індексу інфляції, є обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству та введеному мораторію на задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство боржника.

Касаційна інстанція погоджується з висновком судових інстанцій щодо відмови у стягнення штрафу в розмірі в розмірі 1 475 106,76 грн., у зв’язку з його необґрунтованістю, оскільки застосування такого виду забезпечення виконання зобов’язання не передбачено спірним договором сторін № 06/03-3137 від 24.12.2003.

Матеріали справи свідчать про те, що апеляційний господарський суд в порядку ст. 43 ГПК України всебічно, повно і об’єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності і підставно застосував норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин, прийнята постанова відповідає матеріалам справи та вимогам закону, підстав для її скасування не вбачається.

Доводи скаржника, викладені в касаційній скарзі, не спростовують правильного висновку суду другої інстанції і не заслуговують на увагу.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Черкасигаз" залишити без задоволення, а постанову від 15.08.2007 Київського міжобласного апеляційного господарського суду у справі № 10-08-05/2873 без змін.

Головуючий           Н.Кочерова

Судді:            Н.Губенко

М.Черкащенко