ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2008 р.

№ 19/201/07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Остапенка М.І.

суддів :

Борденюк Є.М.

Харченка В.М.

розглянувши касаційну скаргу

ВАТ "Дніпроенерго"

на постанову

Запорізького апеляційного господарського суду від 16.01.2008 року

у справі за позовом

до

третя особа

про

ВАТ "Дніпроенерго"

ВАТ "Запорізький завод феросплавів"

Ленінський відділ державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції

визнання виконавчого напису таким, що виконанню не підлягає

В С Т А Н О В И В:

у вересні 2007 року, ВАТ "Дніпроенерго" звернулось до господарського суду з позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса № 1-282 від 04.02.2002 року про стягнення на користь ВАТ "Запорізький завод феросплавів" 399 214,93 грн., таким, що виконанню не підлягає.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує припиненням грошових зобов’язань по векселю № від 01.04.2000 року в силу ст. 14 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Заявою від 05.10.2007 року позивач просив додатково визнати таким, що не підлягає примусовому виконанню й акт про протест у неплатежі від 28.02.2001 року.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 18.10.2007 року позов задоволено.

Виконавчий напис нотаріуса від 04.02.2002 року про стягнення з позивача 399 214,93 грн. заборгованості за переказним векселем № визнано таким, що виконанню не підлягає.

За наслідками перегляду справи в апеляційному порядку, постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 16.01.2008 року рішення господарського суду першої інстанції скасовано. Постановлено нове рішення про відмову у позові.

Постанова апеляційного господарського суду оскаржена у касаційному порядку і ухвалою Вищого господарського суду України від 07.04.2008 року порушено касаційне провадження у справі за касаційною скаргою позивача, у якій він посилається на неправильну правову оцінку апеляційним господарським судом обставин справи, безпідставність відмови у позові і просить постанову апеляційного господарського суду скасувати, а рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши наведені у касаційній скарзі доводи, судова колегія, не вбачаючи підстав для зупинення провадження у справі чи відкладення розгляду справи, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи про скасування рішення господарського суду першої інстанції та відмову у позові, апеляційний господарський суд виходив з того, що наслідки неплатежу за векселем виключають застосування до даних правовідносин положень частини другої ст. 14 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а тому, вексельне зобов’язання підлягає виконанню відповідно до правомірно вчиненого виконавчого напису.

Проте, погодитись з наведеними апеляційним господарським судом мотивами відмови у позові і скасування рішення господарського суду першої інстанції не можна.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про обіг векселів в Україні" законодавство України про обіг векселів складається із Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (далі - Уніфікований закон), з урахуванням застережень, обумовлених додатком II до цієї Конвенції, та із Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів, Закону України "Про цінні папери і фондову біржу", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів", цього Закону та інших прийнятих згідно з ними актів законодавства України.

Переказний вексель № , виданий 01.04.2000 року зі строком платежу "за пред’явленням" підлягав оплаті при його пред’явленні (ст. 34 Уніфікованого закону).

При цьому, він повинен бути пред’явлений для платежу протягом одного року від дати його складання, зокрема, і з урахуванням наслідків визнання трасата банкрутом (глава VІІ Уніфікованого закону).

Таким чином, грошове зобов’язання прямого боржника, позивача у справі, як акцептанта переказного векселя, та право вимоги держателя векселя виникло до порушення провадження у справі про банкрутство акцептанта ухвалою господарського суду Запорізької області від 12.12.2001 року і могло бути припинено оплатою суми вексельного боргу.

В той же час, не виключається припинення вексельних зобов’язань із інших підстав, передбачених главою 19 ЦК України (у редакції від 18.07.1963 року), главою 50 ЦК України (у редакції від 16.01.2003 року), тобто, у випадках передбачених законом.

Такі способи припинення вексельного зобов’язання породжують ті самі наслідки, що й оплата за векселем (п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання практики розгляду спорів, пов’язаних з обігом векселів" від 08.06.2007 року №5).

Згідно ст. 14 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, протягом тридцяти днів від дня опублікування в офіційному друкованому органі оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують.

Вимоги конкурсних кредиторів, що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, - не розглядаються і вважаються погашеними, про що господарський суд зазначає в ухвалі, якою затверджує реєстр вимог кредиторів. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає.

У визначений цією нормою строк, після порушення провадження у справі про банкрутство акцептанта, оголошення про це у газеті "Голос України" № 99 від 04.06.2002 року, держатель векселя не звернувся, а тому, господарський суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про припинення вексельних зобов’язань за спірним векселем, обґрунтовано визнав виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню і підстав для скасування рішення господарського суду, за наведених мотивів, у апеляційного господарського суду не було.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити.

Постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 16.01.2008 року скасувати, а рішення господарського суду Запорізької області від 18.10.2007 року –залишити без змін.

Головуючий М.І. Остапенко

Судді                                                                        Є.М. Борденюк

В.М. Харченко