ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
ПОСТАНОВА

"03" липня 2008 р.

Справа № 18/95

Господарський суд Кіровоградської області в складі судді ТимошевськоїВ.В., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу №18/95

за позовом: Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Кіровоград

до відповідача: приватної агрофірми "МЮННТ", смт. Новгородка Кіровоградської області

про стягнення 47040,68 грн.

За участю секретаря судового засідання Горлової М.С.,

та представників сторін:

від позивача - Пилипенко О.І., довіреність № 02-24/0828 від 28.12.07, головний спеціаліст;

від відповідача - Крамаренко І.П., довіреність № б/н від 01.11.07, юрисконсульт.

Час прийняття постанови 17 год. 00 хв.

Кіровоградське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до господарського суду з позовною заявою № 06-02/3175 від 14.05.2008 року, яка містить вимоги про стягнення з приватної агрофірми "МЮННТ" штрафних санкцій в сумі 47040,68 грн., з яких 46501,28 грн. адміністративно - господарських санкцій за невиконання нормативу по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів в 2007 році та 539,40 грн. пені.

Представник позивача в судовому засіданні 03.07.2008 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач у відзиві на позов № 181 від 28.05.2008 року заперечив позовні вимоги, посилаючись на те, що він здійснив всі можливі і залежні від нього заходи, відповідно до чинного законодавства, по створенню робочих місць для інвалідів на підприємстві, вчасно інформував районний центр зайнятості і органи місцевого самоврядування про наявність вільних робочих місць для інвалідів, однак інваліди не були працевлаштовані в ПА "МЮННТ" з незалежних від відповідача причин (а.с.17-19).

Представник відповідача, в судовому засіданні 03.07.2008 року, підтримав викладені у відзиві заперечення та позовні вимоги не визнав.

В судовому засіданні 05.06.2008 року оголошувалась перерва до 03.07.2008 року.

В судовому засіданні 03.07.2007 р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Статтею 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон), передбачено, що для підприємств, установ і організацій, фізичних осіб, які використовують найману працю, встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 чоловік – у кількості одного робочого місця.

Відповідно до статті 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” підприємства (об’єднання), установи і організації, фізичні особи, які використовують найману працю, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об’єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Порядок сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями адміністративно-господарських санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 року № 70 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 2 вищезазначеного Порядку, підприємства за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів сплачують суму адміністративно-господарських санкцій та пені відділенням Фонду соціального захисту інвалідів за місцем їх державної реєстрації як юридичних осіб або фізичних осіб-підприємців на балансовий рахунок 3510 в установах Національного банку, відкритий в органах Державного казначейства, або на балансовий рахунок 2510 в установах комерційних банків до 15 квітня року, що настає за роком, в якому відбулося порушення нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Обчислення суми адміністративно-господарських санкцій проводиться роботодавцями самостійно згідно з порядком заповнення звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів, затвердженим Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

За даними звіту відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2007 р. по формі № 10-ПІ, наданого до Кіровоградського обласного відділення Фонду та копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.6) вбачається, що середньооблікова чисельність працюючих на підприємстві відповідача в 2007 році складала 230 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність - 2 особи.

Однак, виходячи з нормативу, передбаченого ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів", у приватній агрофірмі "МЮННТ" має бути працевлаштовано 9 інвалідів, що самостійно обліковано відповідачем у поданому звіті.

Виходячи з того, що середня річна заробітна плата у відповідача в 2007 році склала 6643,04 грн., сума адміністративно-господарських санкцій за нестворені робочі місця для інвалідів нарахована позивачем в розмірі 46501,28 грн.

Крім того, позивачем на підставі статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" та відповідно до Порядку нарахування пені та її сплати, затвердженого Міністерством праці та соціальної політики України 15.05.2007 р. №223, за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій нараховано відповідачу пеню в сумі 539,40 грн.

Так як в строки, визначені вищезазначеним Порядком, відповідач самостійно не сплатив штрафні санкції згідно вимог 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення штрафних санкцій в загальній сумі 47040,68 грн.

Проте, доводи позивача спростовуються наявними в матеріалах справи документами.

Наразі поняття робоче місце інваліда, спеціальне робоче місце інваліда визначено статтею 1 Закону України "Про реабілітацію інвалідів в Україні" від 06.10.2005 N 2961-IV (набрав чинності з 01.01.2006), і розуміється як:

робоче місце інваліда - місце або виробнича ділянка постійного або тимчасового знаходження особи у процесі трудової діяльності на підприємствах, в установах і організаціях;

спеціальне робоче місце інваліда - окреме робоче місце або ділянка виробничої площі, яка потребує додаткових заходів з організації праці особи з урахуванням її індивідуальних функціональних можливостей, обумовлених інвалідністю, шляхом пристосування основного і додаткового устаткування, технічного обладнання тощо.

Обов'язки роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування визначені частиною третьою статті 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, а саме:

- виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць;

- створення для інвалідів умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації;

- забезпечення інших соціально-економічних гарантій, передбачених чинним законодавством;

- надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів;

- звітування Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи, керівником приватної агрофірми “Мюннт” 29.05.2007 року видано наказ № 19-г "Про створення робочих місць" (а.с. 30), яким створено робочі місця для забезпечення працевлаштування інвалідів, які звертаються на підприємство та визнано службу охорони та службу молодшого обслуговуючого персоналу такими видами виробництва, де доцільно застосовувати працю інвалідів.

На даному підприємстві ще 20.02.2005 р. затверджено Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів (а.с. 28-29) та Типове положення про комісію з організації роботи по працевлаштуванню та соціальній захищеності інвалідів (а.с. 31-33).

Приватна агрофірма “Мюннт” в 2007 році направляла до Новгородківського районного центру зайнятості звіти за формою № 3-ПН, в яких повідомляла про наявність вакантних посад, на яких можливе використання праці інвалідів ( а.с. 34-40).

Крім того, відповідач направляв 27.08.2007 р. до Новгородківського районного центру зайнятості, Новгородківської селищної ради, Верблюзької сільської ради Кіровоградської області окремі заяви з проханням направити на працевлаштування працівників, яким надано статус інвалідів за професіями: охоронник -3 особи, прибиральники – 3 особи, столяр – 2 особи, слюсар -2 особи ( а.с. 24, 25, 26, 27).

Згідно довідок Новгородківського районного центру зайнятості №178 від 29.05.2008 року, Верблюзької сільської ради № 114 від 27.05.2008 року, Управління праці та соціального захисту населення Новгородківської РДА №159 від 20.05.2008 року інваліди протягом 2007 року за сприянням у працевлаштуванні не звертались і відповідно для працевлаштування до відповідача не направлялись (а.с. 21, 22, 23).

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо професійної і трудової реабілітації інвалідів" від 06.10.2005 штрафні санкції були визначені як адміністративно-господарські санкції.

Згідно статті 238 Господарського кодексу України адміністративно-господарські санкції застосовуються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування до суб'єктів господарювання за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності. Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.

Згідно частини 2 статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Господарський суд вважає, що відповідачем вжито всі передбачені чинним законодавством заходи по забезпеченню працевлаштування інвалідів, а тому на нього не може бути покладено відповідальність.

При цьому, господарський суд враховує, що згідно частини 1 статті 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

В матеріалах справи відсутні докази спрямування органами працевлаштування інвалідів до відповідача або докази безпосереднього звернення інвалідів до даного підприємства для працевлаштування.

З урахуванням викладеного, господарський суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 71, 94, ч.ч. 1-3 ст. 160, ч. 1 ст. 162, ст. 163, ч. 2 ст. 186, ч.ч. 1-4 ст. 254, ст. 258, п. 6 розділу VІІ Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений Кодексом адміністративного судочинства України, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня складення постанови в повному обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя

В.В.Тимошевська