ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2008 р.

№ 20/484/07

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П.- головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу Антимонопольного комітету України, м. Київ (далі –АМК)

на рішення господарського суду Запорізької області від 15.11.2007 та

постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 26.02.2008

зі справи № 20/484/07

за позовом АМК

до виконавчого комітету Запорізької міської ради, м. Запоріжжя (далі –Виконком)

про зобов’язання виконати рішення,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача –комунальне підприємство “Запорізьке міське інвестиційне агентство”, м. Запоріжжя (далі –Комунальне підприємство).

Судове засідання проведено за участю представників:

позивача – Шимка А.І.,

відповідача – Шайкевича Д.М.,

третьої особи – Аристархова С.О.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про зобов’язання Виконкому виконати рішення Тимчасової адміністративної колегії АМК від 15.02.2006 № 2-р/тк у справі № 04/39-05 (далі –рішення № 2-р/тк).

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 15.11.2007 (суддя Гандюкова Л.П.), залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 26.02.2008 (колегія суддів у складі: Яценко О.М. –головуючий, судді Колодій Н.А. і Коробка Н.Д.), у задоволенні позову відмовлено повністю. У прийнятті зазначених рішення та постанови попередні судові інстанції виходили з того, що рішення № 2-р/тк не містить вказівок щодо конкретних дій, які відповідач має виконати або від яких утриматися для припинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції, що не дозволяє в судовому порядку примусово зобов’язати відповідача припинити таке порушення.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України АМК просить скасувати оскаржувані рішення та постанову попередніх судових інстанцій з даної справи і передати останню на новий розгляд до суду першої інстанції. Скаргу мотивовано прийняттям цих судових рішень з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, в тому числі статей 48 і 56 Закону України “Про захист економічної конкуренції”, статей 4, 43 і 65 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Відзив Виконкому на касаційну скаргу не надходив.

Комунальним підприємством подано письмове заперечення на касаційну скаргу, в якому назване підприємство заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість та про безпідставність рішення № 2-р/тк, і просить “відхилити” скаргу, а оскаржувані судові рішення залишити в силі.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи за заявами органів АМК з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції.

Отже, розгляд даної справи здійснюється за правилами ГПК України.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- за результатами розгляду звернення депутатської групи “Єдність” щодо надання Виконкомом переваг Комунальному підприємству на ринку зовнішньої реклами і за виявленими в діях Виконкому ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції розпорядженням адміністративної колегії Запорізького обласного територіального відділення АМК (далі –територіальне відділення АМК) від 04.05.2005 № 79-р було порушено справу № 04/39-05;

- за результатами розгляду останньої прийнято рішення № 2-р/тк, згідно з яким:

·          постановлено визнати порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим абзацами сьомим, восьмим, дев’ятим частини другої статті 15, пунктом 3 статті 50 Закону України “Про захист економічної конкуренції”, дії Виконкому у вигляді антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування, а саме:

1) надання Комунальному підприємству, яке є конкурентом інших рекламних агентств на ринку зовнішньої реклами, повноважень робочого органу з ведення переліку місць розташування спеціальних конструкцій зовнішньої реклами у м. Запоріжжі, тобто надання окремому суб’єкту господарювання переваг, які ставлять його у привілейоване становище стосовно конкурентів, що призводить або може призвести до обмеження чи спотворення конкуренції;

2) надання Комунальному підприємству, яке є конкурентом інших рекламних агентств на ринку зовнішньої реклами, права використовувати плату, що надходить від інших суб’єктів господарювання за тимчасове розміщення спеціальних рекламних конструкцій, на реалізацію своєї поточної діяльності та розвиток підприємства і відповідно –права не сплачувати обов’язкових щомісячних платежів за розміщення власних спеціальних конструкцій;

3) прийняття рішення від 27.01.2004 № 10, яким установлено не передбачену законодавством заборони самостійного розміщення зовнішньої реклами суб’єктам господарської діяльності, які не зареєстровані як платники податку з реклами в податкових інстанціях м. Запоріжжя; такі дії визначено як порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування шляхом вчинення дій, якими встановлено не передбачені законами України заборони та обмеження самостійності підприємств;

4) прийняття рішень від 30.06.2004 № 251, від 23.09.2004 № 370/6, від 22.12.2004 № 502/3, якими з 30.06.2004 по 01.04.2005 було припинено надання суб’єктам господарювання дозволів на розміщення в м. Запоріжжі рекламних конструкцій 3, 0 х 6, 0 м, що не передбачено чинним законодавством визначено як антиконкурентні дії органу місцевого самоврядування шляхом вчинення дій, якими встановлено не передбачені законами України заборони та обмеження самостійності підприємств;

5) відмов без відповідного обґрунтування (безпідставне зволікання) в наданні (продовженні дії) дозволів суб’єктам господарювання на розміщення зовнішньої реклами в м. Запоріжжі, що визначено як антиконкурентні дії органу місцевого самоврядування шляхом вчинення дій, внаслідок яких окремим суб’єктам господарювання створюються дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами;

·          Виконком зобов’язано припинити порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зазначені в пунктах 1, 2, 3, 4, 5 цього рішення, вжити заходів щодо припинення суміщення Комунальним підприємством функцій робочого органу з господарською діяльністю на ринку зовнішньої реклами в м. Запоріжжі (пункти 6 і 7) резолютивної частини даного рішення);

·          Виконком повинен повідомити про виконання згаданих пунктів 6 і 7 резолютивної частини зазначеного рішення територіального відділення АМК у двомісячний строк з дня одержання відповідного рішення;

- рішення № 2-р/тк вручено Виконкому 09.03.2006, однак на час подання позовної заяви з даної справи на виконано;

- із змісту рішення 2-р/тк вбачається, що АМК визнав порушенням законодавства про захист економічної конкуренції дії Виконкому щодо надання Комунальному підприємству повноважень робочого органу та певних прав, які надано Виконкомом цьому підприємству згідно з умовами укладеного ними договору від 29.12.2001 № 37, а також дії Виконкому у вигляді прийняття ним окремих рішень, а саме –від 21.12.2001 № 475, від 27.01.2004 № 10, від 30.06.2004 № 251, від 23.09.2004 № 370/6, від 22.12.2004 № 502/3, якими було встановлено певні обмеження або прийнято рішення про припинення певних дій (надання дозволів), що, на думку АМК, не передбачено чинним законодавством;

- у засіданні місцевого господарського суду представники АМК усно пояснили, що можливі декілька шляхів виконання рішення № 2-р/тк, зокрема, внесення змін до згаданого договору від 29.12.2001 № 37, внесення змін до зазначених рішень Виконкому чи скасування цих рішень Виконкомом;

- законність рішення № 2-р/тк не була предметом позову в даній справі.

Причиною спору в даній справі стало питання про наявність або відсутність підстав для зобов’язання Виконкому виконати рішення № 2-р/тк.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що, зокрема, органи державної (отже, й судової) влади зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 25 Закону України “Про Антимонопольний комітет України” з метою захисту інтересів держави, споживачів та суб’єктів господарювання Антимонопольний комітет України, територіальні відділення Антимонопольного комітету України у зв’язку з порушенням законодавства про захист економічної конкуренції органами влади, юридичними чи фізичними особами подають заяви, позови, скарги до суду, в тому числі про:

визнання недійсними нормативно-правових та інших актів, зокрема рішень, наказів, розпоряджень, постанов тощо, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю чи розірвання угоди в разі невиконання ними у встановлені строки рішень органів Антимонопольного комітету України про скасування або зміну актів, прийнятих органами влади, органами місцевого самоврядування, органами адміністративно-господарського управління та контролю, або про розірвання угоди;

стягнення не сплачених у добровільному порядку штрафів та пені;

припинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції;

зобов’язання виконати рішення органів Антимонопольного комітету України;

безоплатне вилучення товарів з неправомірно використаним позначенням та (або) копій виробів іншого суб’єкта господарювання;

вилучення, накладення арешту на майно, документи, предмети, інші носії інформації у місцях проживання та інших володіннях особи;

з інших підстав, передбачених законом.

Відповідно до приписів частини першої статті 48 Закону України “Про захист економічної конкуренції” за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи АМК приймають рішення, в тому числі про: визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; припинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; зобов’язання органу влади, органу місцевого самоврядування, органу адміністративно-господарського управління та контролю скасувати або змінити прийняте ним рішення чи розірвати угоди, визнані антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю; визнання суб’єкта господарювання таким, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку; примусовий поділ суб’єкта господарювання, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку; накладення штрафу; блокування цінних паперів; усунення наслідків порушень законодавства про захист економічної конкуренції; скасування дозволу на узгоджені дії у разі вчинення дій, заборонених згідно із статтею 19 цього Закону.

Згідно з частиною другою статті 56 названого Закону рішення та розпорядження органів АМК є обов’язковими до виконання.

Пунктом 33 Правил розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, затверджених розпорядженням АМК від 19.04.1994 № 5 (з подальшими змінами) визначено, що в рішенні у справі про порушення законодавства про захист економічної конкуренції зазначаються, зокрема, дії, які сторони повинні виконати або від яких утриматися, та строк виконання рішення.

За вимогами пункту 4 частини першої та частини другої статті 84 ГПК України:

- резолютивна частина рішення суду має містити висновок про задоволення позову або про відмову в позові повністю чи частково по кожній з заявлених вимог. Висновок не може залежати від настання або ненастання якихось обставин (умовне рішення);

- в резолютивній частині рішення вказується, зокрема, про зобов’язання сторони виконати відповідні дії, строк виконання цих дій.

Згідно з пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 № 11 “Про судове рішення” резолютивна частина рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні і такі, що випливають з встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог; в ній, зокрема, має бути зазначено, які конкретно дії і на чию користь відповідач повинен вчинити.

У пункті 9 роз’яснення президії Вищого арбітражного суду України від 10.12.1996 № 02-5/422 “Про судове рішення” також зазначено, що резолютивна частина рішення ні за яких умов не повинна викладатися альтернативно.

Системний аналіз наведених законодавчих приписів, а також правових позицій Пленуму Верховного Суду України та президії Вищого арбітражного суду України свідчить про те, що господарський суд не вправі (в тому числі й за позовом органу АМК):

ухвалювати судове рішення нечіткого, альтернативного характеру, яке допускає його неоднозначне розуміння та можливість вибору самими сторонами у справі, в тому числі відповідачем (Виконкомом), порядку і способу виконання даного рішення;

перебирати на себе повноваження (права та обов’язки) сторони у справі –позивача (АМК) і замість нього визначатися з тими способами, у які він (позивач) має намір реалізувати положення свого рішення № 2-р/тк.

У зв’язку з наведеним підстав для передачі справи на новий розгляд не вбачається.

Водночас Вищий господарський суд України не погоджується з мотивуванням апеляційною інстанцією її постанови з посиланням на те, що “визначення Тимчасової колегії в редакції, яка була прийнята 15.020.2006 (так зазначено у тексті постанови) може мати місце тільки в позасудовому порядку”. Таке формулювання не відповідає вимогам статті 25 Закону України “Про Антимонопольний комітет України”, за якими з метою захисту інтересів держави, споживачів та суб’єктів господарювання та у зв’язку з порушенням законодавства про захист економічної конкуренції органами влади, юридичними чи фізичними особами АМК та його територіальні відділення подають заяви, позови, скарги до суду, тобто діють якраз у судовому (а не “в позасудовому”) порядку. Конкретні ж способи (шляхи) такого захисту визначаються названим органом у кожному випадку у відповідному позові до господарського суду з урахуванням можливості реального виконання судового рішення, в тому числі в примусовому порядку.

Втім, зазначена помилка суду апеляційної інстанції не вплинула на резолютивну частину оскаржуваної постанови, де йдеться про залишення без змін рішення місцевого господарського суду, а тому не вбачається підстав для скасування згаданої постанови.

Керуючись статтями 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Запорізької області від 15.11.2007 та постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 26.02.2008 зі справи № 20/484/07 залишити без змін, а касаційну скаргу Антимонопольного комітету України –без задоволення.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Б. Львов