ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

17.07.2008

Справа №2-13/5918-2008

за позовом Військового прокурора Севастопольського гарнізону, м. Севастополь вул. Суворова, 27

в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м. Київ Повітрофлотський проспект, 6

Севастопольської квартирно-експлуатаційної частини /КЕЧ/ морської, м. Севастополь вул. Хрустальова, 60

до Підприємства "Вимпел", м. Сімферополь вул. Крилова, 174

до ТОВ "Південний будівельний інвестиційний холдинг", м. Сімферополь вул. Перемоги, 82

про визнання недійсним договору та спонукання до виконання певних дій

Суддя ГС АР Крим А.І.Жукова

Представники:

Від позивачів – не з’явилися.

Від відповідачів – 1. не з’явився; 2. Дюкарь Р.С. – представник, дов. від 31.12.2007 року.

З участю прокурора – Пархоменко Д.В., посвідчення.

Сутність спору: Військовий прокурор Севастопольського гарнізону звернувся до господарського суду АР Крим з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Севастопольської квартирно-експлуатаційної частини /КЕЧ/ морської до Підприємства "Вимпел", ТОВ "Південний будівельний інвестиційний холдинг" про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою Вищого господарського суду України від 26.02.2008 року рішення господарського суду м. Севастополя у справі № 20-4/419, яким було визнано дійсним договір № 14/03-06/01/1 від 24.03.2006 року і визнано за ТОВ «Вимпел» право власності на причал № 248, розташований на території військового містечка № Б-1 у м. Севастополі Балаклавська бухта, скасоване.

Ухвалою господарського суду АР Крим від 23.05.2008 року справа була прийнята до провадження суддею Петуховою Н.С.

03.03.2008 року судді Пєтуховій Н.С. було заявлено відвід.

Ухвалою господарського суду АР Крим від 04.07.2008 року у відводі було відмовлено.

Резолюцією голови господарського суду АР Крим від 04.07.2008 року справу № 2-9/5918-2008 було передано на розгляд судді господарського суду АР Крим Жуковій А.І. з метою забезпечення строків розгляду справи.

ТОВ "Південний будівельний інвестиційний холдинг" проти позовних вимог прокурора заперечує за мотивами, що ТОВ "Південний будівельний інвестиційний холдинг" участі у судовому процесі по справі №20-4/419 не приймало, отже, факти, встановлені у Постанові Вищого господарського суду України від 26 лютого 2008 року повинні доводитись знову при вирішенні даного спору.

Представники позивачів та ТОВ «Вимпел» у судове засідання не з’явилися, причини неприбуття суду не відомі. Про день та час слухання справи були сповіщені належним чином – рекомендованою кореспонденцією.

Суд вважає за можливе розглянути справу у порядку статті 75 ГПК України за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, думку прокурора, суд –

ВСТАНОВИВ:

16.07.2007 року між підприємством «Вимпел» та ТОВ «Південний будівельний інвестиційний холдинг» було укладено договір купівлі-продажу.

Згідно пункту 1 вказаного договору, підприємство «Вимпел» продало, а ТОВ «Південний будівельний інвестиційний холдинг» купило причал № 248, швартові тумби № 1, будівлі, розташовані за адресою: м. Севастополь, Балаклавська бухта, вул. Таврійська набережна, б/н.

Згідно пункту 2 договору, причал № 248 на момент продажу належав продавцю на підставі рішення господарського суду м. Севастополя від 21.12.2006 року у справі № 20-4/419.

Судом встановлено, що рішенням господарського суду м. Севастополя у справі № 20-4/419 було визнано дійсним договір № 14/03-06/01/1 від 24.03.2006 року і визнано за ТОВ «Вимпел» право власності на причал № 248, розташований на території військового містечка № Б-1 у м. Севастополі Балаклавська бухта.

Постановою Вищого господарського суду України від 26.02.2008 року рішення господарського суду м. Севастополя у справі № 20-4/419 скасоване.

Суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв’язку з наступним.

Стаття 203 Цивільного кодексу України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна відповідає вимогам

Цивільного кодексу України.

Нерухоме майно, що є предметом договору, було відчужено від законного власника, що підтверджується спірним договором купівлі-продажу майна.

Так, у спірному договорі зазначене, що майно належить продавцю не лише на підставі рішення суду, а на підставі реєстрації права власності на нерухоме майно від 16 січня 2007 року під реєстровим №3899.

Вказана реєстрація права власності не була предметом судового розгляду та не скасовувалась.

До того ж, позивачем не надано доказів, що це майно є майном Міністерства оборони України.

Повноваження осіб, що підписали спірний договір (директор підприємства

«Вимпел» та директор ТОВ "Південний будівельний інвестиційний холдинг") підтверджуються статутними документами відповідачів та перевірені нотаріусом при укладанні договору.

Відсутність відповідних повноважень у даних осіб унеможливило би укладання спірного правочину, що прямо передбачено Інструкцією «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України».

При укладанні спірного договору сторони керувалися лише власним бажанням та діяли відповідно до власного розсуду.

Означене знайшло своє вираження у пропозиції укласти договір, здійснення заходів для підготовки додаткових документів, необхідних для укладання договору.

Спірний правочин вчинений у формі, встановленій законом.

Так, відповідно до статті 208 Цивільного кодексу України дані типи правочинів укладаються лише у письмовій формі з нотаріальним посвідченням такого правочину, оскільки має місце відчуження нерухомого майна.

Означене підтверджується також Інструкцією «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», згідно якої правочин, пов'язаний з відчуженням нерухомого майна, підлягає укладанню та нотаріальному посвідченню.

Спірний договір купівлі-продажу спрямований на реальне настання правових

наслідків з наступних причин.

По-перше, продавець передав покупцю вказане у договорі майно, за що, відповідно, покупець сплатив продавцю визначену договором суму вартості цього майна.

Зміна власника майна та виконання умов договору є реальним свідченням спрямованості даного правочину на настання правових наслідків, що ним обумовлені.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання сторонами (стороною) на момент вчинення правочину вимог, встановлених статтею 203 Цивільного кодексу України, що в даному випадку відсутнє та нічим не підтверджується.

Отже, підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна немає.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину, а саме: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 33 Господарсько-процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарсько-процесуального кодексу України закріплено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Прокурором не надано будь-яких доказів недійсності договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного між підприємством «Вимпел» та ТОВ "Південний будівельний інвестиційний холдинг".

Іншими словами, підстав для визнання вказаного договору недійсним в розумінні статей 33, 34 Господарсько-процесуального кодексу України, немає.

Відповідно до пункту 1 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України №02-5/111 від 12 березня 1999 року «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними», вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторін та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Посилання прокурора на рішення Господарського суду м. Севастополя по справі №20-4/419 від 21 грудня 2006 року, скасованого Постановою Вищого господарського суду України від 26 лютого 2008 року, є помилковим, оскільки відповідно до положень статті 35 Господарсько-процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Проте ТОВ "Південний будівельний інвестиційний холдинг" участі у судовому процесі по справі №20-4/419 не приймало, отже, факти, встановлені у Постанові Вищого господарського суду України від 26 лютого 2008 року повинні доводитись знову при вирішенні даного спору.

Таким чином, все вищевикладене свідчить про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог прокурора, що виключає підстави для їх задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 82-84, 33-34 Господарського процесуального кодексу України, суд –

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Жукова А.І.