ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

23.07.2008

Справа №2-31/5227-2008А

Господарський суд Автономної Республіки Крим у складі

судді Привалової А.В.

при секретарі судового засідання Лауман Ю.С.

за участю представників сторін:

від позивача – Бейтулаєв Н.Е. засновник; Фаріков А.Д., дов. у справі

від відповідача – Душенчук Т.Б., дов. у справі; Сілкіна І.В., дов. у справі

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом – Агентство «Ранавіа», (97540, Сімферопольський район, с.Родникове, вул..Селимових, 38)

до відповідача – Державної податкової інспекції в Сімферопольському районі АРК, (97503, Сімферопольський район, с.Мирне, вул.Белова. 2)

про скасування акту перевірки і податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Агентство «Ранавіа» звернулось до господарського суду АРК з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції в Сімферопольському районі АРК з позовними вимогами про визнання недійсним рішення №000069/501/0 від 28.03.2008 р., яким визначено податкове зобов’язання за штрафними санкціями в сумі 170грн. з податку на прибуток.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що підприємство у 2006р. та 2007р. не здійснювало ніякої господарської діяльності, працівники у його штаті відсутні, розрахункові рахунки закрити, тому не могло мати прибутку, у зв’язку з чим податкове повідомлення-рішення ДПІ в Сімферопольському районі АРК №000069/501/0 від 28.03.2008 р. винесено безпідставно та підлягає скасуванню. Також вказує на те, що закон не передбачає подання декларації з податку на прибуток за 11 місяців, тому податковий орган не мав права вимагати її подання. Крім того, позивач вважає, що за кодом платежу визначене у рішенні податкове зобов’язання є податком на прибуток, в той час як застосована штрафна санкція, що є також підставою, на його думку, для скасування спірного рішення.

Позивач уточнив свої позовні вимоги і просить суд спірне податкове повідомлення-рішення скасувати.

У ході судового розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги відповідною заявою (а.с.86-90) і просить суд визнати акт №338/15-01/30365303 від 18.03.2008 р. про результати невиїзної документальної перевірки своєчасності надання податкової звітності недійсним.

В судовому засіданні 23.07.2007р. позивач письмовими поясненнями (а.с.96) уточнив свої вимоги щодо акту перевірки і просить суд акт №338/15-01/30365303 від 18.03.2008р. про результати невиїзної документальної перевірки своєчасності надання податкової звітності скасувати.

Представники позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач не згоден з позовними вимогами, просить суд в задоволенні позову відмовити за мотивами, викладеними у відзиві та доповненнях до нього (а.с.37). Представники відповідача просять суд у задоволенні позову відмовити з підстав документального підтвердження факту порушення позивачем строків надання податкової декларації за 11 місяців 2007 року і застосування до позивача фінансових санкцій за вказане порушення відповідно до закону.

Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України після початку діяльності окружного адміністративного суду на господарський суд покладено обов’язок вирішення адміністративних справ, підвідомчих господарському суду відповідно до Господарського процесуального кодексу України, провадження в яких було відкрито місцевим господарським судом до початку діяльності відповідного адміністративного суду, за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

В порядку ст.150 Кодексу адміністративного судочинства України по справі оголошувались перерви за клопотаннями сторін та у зв’язку з необхідністю надання сторонами додаткових документів.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Згідно з актом №338/15-01/30365303 від 18.03.2008р. про результати невиїзної документальної перевірки своєчасності подання податкової звітності Агентством «Ранавіа» з податку на прибуток за 11 місяців 2007 року встановлено порушення терміну подання податкової звітності, передбаченої п.п.4.1.4 ст.4 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами, п.16.4 ст.16 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (зі змінами та доповненнями).

На підставі вказаного акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення №000069/501/0 від 28.03.2008р., яким визначено податкове зобов’язання зі сплати штрафних санкцій з податку на прибуток в сумі 170грн.

Статтею 67 Конституції України передбачено обов’язок кожного сплачувати податки і збори в порядку та розміру встановленому законом.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» №2181 від 21.12.2000р. (далі - Закон №2181) платник податків самостійно обчислює суму податкового зобов’язання, яку зазначає у податковій декларації. Податкові декларації подаються за базовий податковий (звітній) період.

Пунктом 4.1.4 п.4.1 ст.4 вказаного Закону встановлені строки подання відповідних декларацій. При цьому відсутність господарської діяльності і неотримання прибутку платником податків не звільняє його від подання до податкового органу відповідних декларацій у встановлені законом строки.

Тому довід позивача про те, що підприємством за звітний період не здійснювалась господарська діяльність і ,відповідно, не отримувався прибуток не приймається судом до уваги, оскільки зазначені обставини не звільняють позивача від обов’язку подання податкової звітності з податку на прибуток у встановлений законом строк.

Згідно з пунктом 16.4 статті 16 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» платники податку у строки, визначені законом, подають до податкового органу податкову декларацію про прибуток за звітний період, розраховану наростаючим підсумком з урахуванням від’ємного значення об’єкта оподаткування минулих податкових періодів у разі його наявності. При цьому за звітні квартал, півріччя та три квартали платники податку подають спрощену декларацію, а за результатами звітного року – повну.

Відповідно до п.2 розділу 2 Заключних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань оподаткування» від 30.11.2006р. №398-V платники податку зобов’язані скласти та подати декларацію за результатами одинадцяти місяців 2007 року згідно із даними податкового обліку за зазначений період, а також сплатити податок у строки, встановлені законом для місячного податкового періоду.

Відповідач в порушення вимог вказаного Закону не своєчасно подав декларацію з податку на прибуток за 11 місяців 2007 року. Як свідчать матеріали справи податкова декларація була подана позивачем податковому органу 15.02.08р., граничний строк подання такої декларації встановлений законом – 20.12.2007р. Даний факт знайшов своє підтвердження у ході судового розгляду справи і не оспорюється позивачем, оскільки позивач вважає, що взагалі не повинен був подавати дану декларацію через відсутність такого обов’язку у законі.

Проте таке твердження позивача помилкове і спростовується приписами наведених норм закону.

Підпунктом 17.1.1 пункту 17.1 статті 17 Закону №2181 передбачена відповідальність платника податків за порушення податкового законодавства, яким встановлено, що у разі, коли платник податків не подає податкову декларацію у строки, визначені законодавством, то він сплачує штраф у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожне таке не подання або її затримку.

Пунктом 17.3 статті 17 Закону визначено, що сплата (стягнення) штрафних санкцій, передбачених цією статтею, прирівнюється до сплати (стягнення) податку та оскарження їх сум.

При цьому відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» податкове зобов’язання це зобов’язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України. Штрафна санкція – плата у фіксованій сумі або у вигляді відсотків від суми податкового зобов’язання (без урахування пені та штрафних санкцій), яка справляється з платника податків у зв’язку з порушенням ним правил оподаткування, визначених відповідними законами.

Отже довід позивача про те, що спірним податковим повідомленням-рішенням агентству «Ранавіа» визначено податок на прибуток, в той час як в дійсності застосована штрафна санкція, не відповідає приписам закону, оскільки в даному випадку визначена відповідачем сума штрафу не є адміністративно-господарською санкцією, як помилково вважає позивач, а є податковим зобов’язанням з податку на прибуток. Тому відповідачем цілком вірно визначено вказане податкове зобов’язання за штрафною санкцією з податку на прибуток за кодом платежу, встановленого для податку на прибуток.

Відповідно до ст.ст.1,2,4 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» органи державної податкової служби здійснюють контроль за дотриманням податкового законодавства, правильністю нарахування, повнотою та своєчасністю сплати до бюджетів податків і зборів (обов’язкових платежів).

Саме з цією метою органам державної податкової служби надано право проводити невиїзні документальні (камеральні) перевірки. Відповідно до пп.4.2.2 пп.4.2 ст.4 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» камеральною вважається перевірка, яка проводиться контролюючим органом виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях, без проведення будь-яких інших видів перевірок платника податків.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» органи державної податкової служби мають право здійснювати документальні невиїзні перевірки на підставі поданих податкових декларацій, звітів та інших документів, пов’язаних з нарахуванням і сплатою податків і зборів (обов’язкових платежів) незалежно від способу їх подачі.

При цьому судом зазначається, що правила проведення планових і позапланових виїзних перевірок, встановлені ст.11-1, ст.11-2 Закону України «Про державну податкову службу в України», на які посилається позивач, не застосовуються для камеральних перевірок, оскільки камеральна перевірка не відноситься ні до планових ні до позапланових виїзних перевірок, а є окремим видом перевірок.

Отже, суд приходить до висновку про безпідставність доводів позивача щодо порушення відповідачем порядку проведення документальної невиїзної перевірки.

Згідно з ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняти (вчинені) ці рішення на підставі, у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); пропорційно, зокрема дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності в порядку ст.86 КАС України, суд дійшов висновку про законність спірного рішення, яке прийнято відповідачем в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом.

Посилання позивача на окремі недоліки акту перевірки є формальними підставами і не впливають на суть допущеного позивачем порушення, тому не є достатніми підставами для скасування спірного податкового повідомлення-рішення.

Таким чином викладене є підставою для відмови позивачу у задоволенні позовних вимог в частині скасування податкового повідомлення-рішення №000069/501/0 від 28.03.2008р.

В частині вимог позивача про скасування акту перевірки ДПІ в Сімферопольському районі АРК від 18.03.08р. №338/15-01/30365303 у задоволенні позовних вимог слід відмовити через наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст.17, п.1 ч.3 ст.105 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб’єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень.

Адміністративний позов може містити вимоги про скасування або визнання нечинним рішення відповідача – суб’єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень. При цьому під рішенням суб’єкта владних повноважень процесуальний закон визначає нормативно-правовий акт чи правовий акт індивідуальної дії.

Правовий акт індивідуальної дії державного чи іншого органу владних повноважень - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов’язковий характер для суб’єктів цих відносин.

Оскаржуваний акт перевірки ДПІ в Сімферопольському районі АРК від 18.03.08р. №338/15-01/30365303 не є правовим актом індивідуальної дії в розумінні статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, тому не може бути предметом оскарження в судовому порядку. Правовим актом індивідуальної дії є податкове повідомлення-рішення відповідача, яке і є предметом спору у даній справі. Отже в цієї частині позовних вимог позивачем обраний невірний спосіб захисту своїх прав, тому у його задоволенні має бути відмовлено.

При таких обставинах справи, суд не знаходить правових підстав для скасування податкового повідомлення-рішення №000069/501/0 від 28.03.2008р., а наведені у позові доводи не можуть бути підставою для його скасування. Викладене є підставою для відмови Агентству «Ранавіа» у задоволенні позовних вимог.

Вступна та резолютивна частина постанови оголошена в судовому засіданні 23.07.2008р. Постанова складена у повному обсязі 28.07.2008р.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2,17,70,71,86,158-163,167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена в порядку і строки, передбачені ст..186 Кодексу адміністративного судочинства України.

У разі неподання заяви про апеляційне оскарження, постанова набирає законної сили через 10 днів з дня її проголошення (у разі складання постанови у повному обсязі, відповідно до ст..160 КАСУ – з дня складення у повному обсязі).

Якщо після подачі заяви про апеляційне оскарження, апеляційна скарга не подана, постанова вступає в законну силу через 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Копію постанови направити рекомендованою кореспонденцією на адресу сторін.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Привалова А.В.