ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2008 р.

№ 12/190

Вищий господарський суду України в складі колегії

суддів:

Грейц К.В. –головуючого,

Бакуліної С.В.,

Мачульського Г.М.

розглянувши касаційну скаргу

ДПІ у м. Рівне

на постанову

від 14.12.2004

Львівського апеляційного господарського суду

у справі господарського суду Рівненської області № 12/190

за позовом

ДПІ у м. Рівне

3 особа

до

за участю

ВДК України у м. Рівне

ВАТ "Рівненський завод тракторних агрегатів"

Генерального прокурора України

про

стягнення 1143778,93 грн.

за участю представників:

- позивача

Бухта Н.А.

- відповідача

не з’явились

-3-ї особи

Крет В.А.

- прокуратури

Громадський С.О.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 07.07.2004 у справі № 12/190 (суддя Шарапа В.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2004 (колегія суддів у складі головуючого судді Галушко Н.А., суддів Процика Т.С., Юрченка Я.О.), в задоволенні позовних вимог ДПІ у м. Рівне до ВАТ "Рівненський завод тракторних агрегатів" про стягнення 1143788,93 грн. бюджетної позички згідно договору № 3 від 20.04.1995 відмовлено.

Рішення та постанова у справі мотивовані тим, що податковий орган не реалізував своє право звернутися з кредиторською вимогою в справі про банкрутство відповідача в період дії місячного строку після опублікування оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство, отже, згідно ст. 14 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" такі вимоги не розглядаються та вважаються погашеними.

ДПІ у м. Рівне з рішенням та постановою у справі не згодне, в поданій касаційній скарзі просить їх скасувати, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення і неправильне застосування судами норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та незастосування Закону України "Про порядок погашення зобов'язання платників податків перед бюджетами та державним цільовими фондами".

Від відповідача відзиву на касаційну скаргу не надходило, його представник своїм процесуальним правом на участь в судовому засіданні касаційної інстанції не скористався.

Розпорядженням Заступника голови Вищого господарського суду України від 24.07.2008 № 02-12.2/248 для розгляду касаційної скарги у справі призначено колегію суддів у складі: головуючого судді Грейц К.В., суддів Бакуліної С.В., Мачульського Г.М.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного та рішенні місцевого господарських судів, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.05.2004 Державна податкова інспекція у м. Рівне звернулась з позовом до ВАТ "Рівненський завод тракторних агрегатів" про стягнення на підставі ст. ст. 2, 12 Господарського процесуального кодексу України та ст. 24 Закону України "Про Державний бюджет України на 2004 рік" суми заборгованості по бюджетній позичці в розмірі 1143788,93 грн., в т.ч. 189864,54 грн. основного боргу, 251271,64 грн. відсотків за користування позичкою, 702642,75 грн. пені.

Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 284 від 17.04.1995 "Про надання фінансової допомоги окремим підприємствам" між Міністерством фінансів України та ВАТ "Рівненський завод тракторних агрегатів" укладено договір № 3 від 20.04.1995 про надання фінансової допомоги на зворотній основі, за умовами якого цю допомогу в розмірі 50 млрд. крб. (500000 грн.) відповідачеві надано за рахунок резервного фонду КМУ з оплатою 30% облікової ставки НБУ за користування нею строком до 31.12.1995.

Відповідач свої зобов’язання за договором виконав не в повному обсязі, заборгувавши станом на 11.12.2003 189864,53 грн., що підтверджується довідкою від 13.01.2004 перевірки своєчасності погашення позички, наданої одержаної з державного бюджету, проведеної відділенням Державного казначейства України у м. Рівне, і не заперечувалось відповідачем в процесі розгляду справи.

Разом з тим, в задоволенні позову ДПІ у м. Рівне, пред’явленого на підставі ст. 24 Закону України "Про Державний бюджет України на 2004 рік", судами відмовлено з огляду на те, що податковий орган не реалізував своє право звернення з кредиторською вимогою до відповідача в справі про його банкрутство, порушеній господарським судом Рівненської області 12.12.2003, в період дії місячного строку після опублікування 31.01.2004 у газеті "Урядовий кур’єр" оголошення про порушення справи про банкрутство, що згідно ст. 14 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" є підставою вважати такі вимоги погашеними, а позовні вимоги безпідставними.

Втім, висновки судів попередніх інстанцій колегія суддів вважає суперечливими і передчасними, тобто, такими, що не ґрунтуються на повно встановлених обставинах справи і правильному застосуванні норм чинного законодавства.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" кредитором є юридична або фізична особа, яка має у встановленому порядку підтверджені документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника, щодо виплати заборгованості із заробітної плати працівникам боржника, а також органи державної податкової служби та інші державні органи, які здійснюють контроль за правильністю та своєчасністю справляння податків і зборів (обов'язкових платежів).

Преамбулою Закону України "Про порядок погашення зобов'язання платників податків перед бюджетами та державним цільовими фондами" визначено, що цей Закон не регулює питання погашення та обслуговування кредитів, наданих за рахунок бюджетних коштів або позик, залучених державою чи під державні гарантії, інших зобов'язань, що випливають з угод, укладених державними органами та/або від імені держави, які регулюються нормами цивільного законодавства та іншими законами з питань державного боргу та його обслуговування.

Цей Закон не регулює також питання погашення податкових зобов'язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Виходячи з аналізу зазначених норм, слід дійти висновку, що позивач не є органом, який відповідно до Закону України "Про порядок погашення зобов'язання платників податків перед бюджетами та державним цільовими фондами" контролює правильність і своєчасність погашення відповідачем фінансової допомоги на зворотній основі за укладеною з Міністерством фінансів України угодою, а його право на подання позову про стягнення цієї заборгованості надано нормою ст. 24 Закону України "Про Державний бюджет України на 2004 рік", відповідно до якої органи державної податкової служби є органами стягнення простроченої заборгованості за кредитами, залученими державою або під державні гарантії та бюджетними позичками.

Отже, позивач, як орган державної податкової служби, не може вважатись конкурсним кредитором у розумінні ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", оскільки надана відповідачеві Міністерством фінансів України фінансова допомога не є податком і збором (обов'язковим платежем), контроль за правильністю та своєчасністю справляння якого здійснюється органом державної податкової служби, адже, порядок і умови повернення цієї допомоги до бюджету не визначені законами України про оподаткування.

Однак, вимоги ДПІ у м. Рівне, заявлені в порядку позовного провадження щодо зобов'язань відповідача, які випливають з угоди, укладеної від імені держави Міністерством фінансів України і регулюються нормами цивільного законодавства та іншими законами з питань державного боргу та його обслуговування, розглянуті судами попередніх інстанцій не по суті, а під призмою цих вимог позивача як кредитора у розумінні Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Таким чином, попередніми судовими інстанціями було порушено принцип всебічного, повного, об'єктивного встановлення і дослідження обставин справи та постановлення законних і обґрунтованих судових рішень.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, а також оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати. Мотивувальна частина рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права і обов’язки сторін у спірних правовідносинах.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Резолютивна частина рішення повинна містити чіткі та безумовні висновки, що ґрунтуються на аналізі та оцінці фактичних обставин, викладених у його мотивувальній частині, та відповідати застосованим до спірних відносин нормам права.

Однак, в порушення цих приписів і вимог ст. 84 ГПК України судами попередніх інстанцій не встановлена наявність чи відсутність обставин, які входять до предмету доказування і з якими закон, на який посилається позивач, пов’язує виникнення у нього права на позов і судовий захист права, яке він вважає порушеним, у обраний ним спосіб, а у відповідача –встановленої законом або договором відповідальності за таке порушення.

Оскільки відповідно до приписів ст. ст. 1115, 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція перевіряє повноту встановлення та юридичну оцінку обставин справи і не наділена повноваженнями щодо їх встановлення, колегія суддів на підставі п. 3 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України вважає за необхідне скасувати судові акти попередніх інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення зазначених обставин і надання їм належної правової оцінки з врахуванням всіх вищевикладених вказівок цієї постанови, а також вирішення питання щодо здійснення процесуального правонаступництва за наявними в матеріалах справи заявами позивача і третьої особи.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 14.12.2004 у справі господарського суду Рівненської області № 12/190 та рішення від 07.07.2004 у цій справі скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду Рівненської області.

Касаційну скаргу ДПІ у м. Рівне задовольнити частково.

Головуючий суддя К.В.Грейц

Судді           С.В.Бакуліна

Г.М.Мачульський